Справа № 372/5910/13-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/3225/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

19 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого - Мережко М.В.,

Суддів - Суханової Є.М.,Сушко
Л.П.

При секретарі - Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 18 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-я
особа приватний нотаріус
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області про визнання
договору дарування удаваним і
визнання його договором довічного
утримання , розірвання договору .

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду , дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,

В с т а н о в
и л а :

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду із зазначеним
позовом .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з
2000 року позивач проживала однією сім'єю
з ОСОБА_3, а після його смерті в 2009 році
залишилась проживати одна. В цьому ж
році відповідач запропонувала
позивачу свої послуги з довічного
утримання позивача , в тому числі
забезпечення її догляду, харчування,
утримання квартири в належному стані ,
в якій позивач проживає.

ОСОБА_2 погодилась з пропозицією і 28
березня 2009 року сторони уклали договір,
текст якого вона не читала, оскільки
має поганий зір, але їй було пояснено,
що вона має передати свою квартиру у
власність відповідача, а остання
зобов'язується забезпечувати її
утримання та догляд довічно. Позивач
зазначала , що вона є людиною похилого
віку, правових знань немає, тому
підписала договір дарування квартири
на користь ОСОБА_1, вважаючи, що саме так
оформлюються відносини про які вони
домовились, а саме: здійснення
довічного утримання та догляду її
відповідачем , не розуміючи різниці
між правовою природою договору
дарування та договору довічного
утримання .

Позивач вважає, що додатковою
підставою вважати, що вона уклала
договір довічного утримання, а не
договір дарування є те, що вона
продовжує проживати в своєму
помешканні, оплачує комунальні
послуги, як повноцінний власник, та
існування гарантійної заяви
написаної відповідачем про
зобов'язання утримувати її та
доглядати.

Як зазначає ОСОБА_2 , відповідач
намагалася приховати договір
довічного утримання шляхом підписання
договору дарування та гарантійної
заяви , що необхідно розцінювати через
ч.2 ст. 235 ЦК України , відповідно до якої
, якщо буде встановлено ,що правочин
був вчинений сторонами для
приховування іншого правочину , якій
вони насправді вчинили , відносини
сторін регулюються правилами щодо
правочину який сторони насправді
вчинили .

Перші місяці після укладення
договору дарування , ОСОБА_1 сумлінно
виконувала свої зобов'язання, а з
початку червня 2009 року припинила
забезпечувати позивача харчуванням і
доглядом та заявила, що в подальшому
цього робити вже не буде і з цього часу
за позивачем здійснювали догляд
соціальні працівники, сусіди та
представник відповідача . Починаючи з
2013 року ні відповідач, ні її
представник допомоги позивачу не
надавали.

Позивач вважає, що оскільки
відповідач не виконує договірні
зобов'язання належним чином, вона має
право на захист своїх порушених прав та
інтересів в судовому порядку.

Позивач просила, визнати укладений
28 березня 2009 року договір дарування
квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 -
удаваним;

визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстрований за № 311 і заяву ОСОБА_1
про утримання та догляд ОСОБА_2
посвідчену 28 березня 2009 року приватним
нотаріусом Обухівського районного
нотаріального округу Київської
області договором довічного утримання
ОСОБА_2 - ОСОБА_1;

розірвати договір довічного утримання,
укладений 28. березня 2009 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 у зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_1 обов'язків за
договором.

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від 18 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано посвідчений 28
березня 2009 року приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_4
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстрований за № 311 - удаваним.
Встановлено, що посвідчений 28 березня
2009 року приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_4
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстрований за № 311 - є договором
довічного утримання ОСОБА_2 - ОСОБА_1
Розірвано договір довічного утримання,
укладений 28березня 2009 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 у зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_1 обов'язків за
договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір
в розмірі 229 гривень 40 копійок. В
задоволенні вимог про визнання заяви
договором довічного утримання
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в
якій просила скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 В апеляційній
скарзі посилалась на порушення норм
матеріального та процесуального
права., неповне з»ясування судом
обставин ,що мають значення для справи ,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. ОСОБА_1 зазначала ,
що підстави ,за наявності яких
можливо визнати договір дарування
удаваним відсутні , крім того судом не
застосовано строки позовної давності
, про які заявляла відповідач до
постановлення рішення суду.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив із того , що оспорюваний
договір дарування насправді є
договором довічного утримання,
оскільки за його наслідками ОСОБА_2
передала у власність ОСОБА_1 належну їй
квартиру, а остання ( відповідач )
особисто, а в подальшому її чоловік,
вчиняли дії, що свідчать про
забезпечення догляду та утримання
ОСОБА_2 і в зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем умов договору
він підлягає розірванню. Разом з тим
суд прийшов до суперечливих висновків
, відмовивши у задоволенні вимог про
визнання заяви ОСОБА_1 про
зобов»язання доглядати та утримувати
ОСОБА_2 договором довічного утримання .

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам і матеріалам
справи .

Як видно із матеріалів справи, 28
березня 2009 року, згідно договору
дарування квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за № 311
ОСОБА_2 як дарувальник подарувала, а
ОСОБА_1, як обдаровувана прийняла в дар
квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Крім того, 28 березня 2009 року ОСОБА_1 було
написано гарантійну заяву, якою вона
зобов'язалась забезпечити реєстрацію
та проживання ОСОБА_2 за адресою:
квартира АДРЕСА_1, зобов'язалась
утримувати та доглядати ОСОБА_2,
систематично надавати їй матеріальну
допомогу. Зазначена гарантійна заява
була засвідчена приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_4 та
зареєстрована в реєстрі за № 314( а.с.8).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Статтею 235 ЦК України визначено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюється
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачено правочином.

За удаваним правочином обидві
сторони свідомо задля якоїсь цілі
документально оформлюють один
правочин, але між ними реально
встановлюються інші правовідносини.

Відповідно п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Так, в договорі дарування
укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жодних
застережень або обов'язку
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не
передбачено. Посилання позивача що
договір дарування є удаваним , тому що
вона продовжує проживати у квартирі ,
і ОСОБА_1 окремою заявою, посвідченою у
нотаріуса зобов»зувалася утримувати
її , доглядати, тобто фактично вони
уклали договір довічного утримання ,
є безпідставними і не ґрунтуються на
вимогах закону.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. ст. 744, 745 ЦК України
за договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання
(догляду) укладається у письмовій формі
та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання
(догляду), за яким передається
набувачеві у власність нерухоме майно,
підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України
якщо сторони домовились щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 13 постанови "Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року, вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації.

Згідно із ст. 745 ЦК України
встановлено, що договір довічного
утримання (догляду) укладається у
письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню. Відповідно
до ст. 207 ЦК України передбачено, що
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 749 ЦК України,
якщо обов'язки набувача не були
конкретно визначені або у разі
виникнення потреби забезпечити
відчужувача іншими видами
матеріального забезпечення та догляду
спір має вирішуватися відповідно до
засад справедливості та розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони
досягли згоди з усіх істотних умов
договору, що визначені такими законом
або є необхідними для договорів даного
виду.

Статтею 610 ЦК України визначено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов визначених змістом зобов'язання.

Висновок щодо порушення ОСОБА_1
зобов'язань за договором довічного
утримання є помилковим , оскільки
відповідно до вимог ст. 749 ЦК України
такі зобов»зання не були визначені , а
визнання відповідачем факту
ненадання допомоги та неналежного
утримання позивача не може свідчити
про неналежне виконання договору
дарування , який є безоплатним, і жодних
зобов»язань за договором дарування у
відповідача перед позивачем немає..

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України,
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду
на вимогу відчужувача або третьої
особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно ч.1 ст.756 ЦК України у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення. У цьому разі витрати,
зроблені набувачем на утримання та
(або) догляд відчужувача, не підлягають
поверненню.

На позивача покладений обов'язок
довести в суді ті обставини, на які він
посилається в своїй позовній заяві із
врахуванням підстав і предмету позову
і відповідно, що є підстави для
застосування до спірних правовідносин
відповідних положень Цивільного
кодексу України, тощо. Тобто,
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України -
позивач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст.ст.
57- 59 ЦПК України, зазначені ним
обставини. Однак таких доказів ОСОБА_2
не надала і не ставила питання в
судовому засіданні про їх
витребування. Таким чином, при
викладених обставинах, у зв'язку з тим,
що позивач не довела тих обставин, на
які вона посилається в своїй позовній
заяві, позов ОСОБА_2не підлягає
задоволенню.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, на
зазначені положення закону уваги не
звернув; не визначився з характером
спірних правовідносин. Враховуючи
відсутність законних підстав для
задоволення позову про визнання
договору дарування удаваним , з точки
зору матеріального права, а тому і
договором довічного утримання
(догляду), за яким передається у
власність нерухоме майно і який
підлягає і нотаріальному посвідченню і
державній реєстрації, договір
дарування не може бути визнаний За
таких обставин колегія суддів визнає,
що під час вирішення справи судами
неправильно застосовані норми
матеріального права, а тому рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 317,319,
ЦПК України , ст..ст. 203,235 , 717, 744 -756 ЦК
України , колегія суддів , -

В и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Обухівського районного
суду Київської області від 18 березня
2014 року - скасувати . Ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 ,

3-я особа приватний нотаріус
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області про визнання
договору дарування удаваним і
визнання його договором довічного
утримання , розірвання договору -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено протягом
двадцяти днів в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді