Номер провадження: 22-ц/785/4402/14
Номер справи місцевого суду: 1512/2-1301/11
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів -Артеменко І.А.

- Черевко П.М.

при секретарі - Добряк Н.І.

за участю : ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та його представника
ОСОБА_6, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5,
представника Таїровської селищної
ради -Слісаревської К.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду
міста Одеси від 27 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, Таїровської селищної ради
Овідіопольського району Одеської
області про визнання неправомірним
рішення Таїровської селищної ради
Овідіопольського району Одеської
області, визнання недійсним державного
акту на земельну ділянку, скасування
державної реєстрації, відновлення меж
земельної ділянки, усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою , -

ВСТАНОВИЛА:

29 грудня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7
звернулися з позовом до ОСОБА_3 про
відновлення меж земельної ділянки по
АДРЕСА_1, зобов'язання відповідача
знести паркан, теплицю, огорожу та інші
споруди, усунувши перешкоди в
користуванні земельною ділянкою (а.с.6).
Обґрунтовуючи свої вимоги посилаються
на те, що вони відповідно до договору
дарування є співвласниками
домоволодіння, яке розташоване по
АДРЕСА_1. Але землекористувач сусідньої
земельної ділянки - ОСОБА_3 встановивши
огорожу захопив частину земельної
ділянки, у зв'язку з чим площа спірної
земельної ділянки була зменшена на 271
кв. м (т.1 а.с.2-4).

25 березня 2010 р., 18 січня 2013 року, 18 грудня
2013 року позивачі уточнили позивні
вимоги, просили визнати неправомірними
та скасувати рішення Таїровської
селищної ради Овідіопольського району
Одеської області від 28 квітня 2000 року
та 25 травня 2001 р. та державний акт від 16
грудня 2004 року на право власності на
земельну ділянку площею 0,1072 га., по
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 ,
відновити межі земельної ділянки,
зобов'язати ОСОБА_3 знести споруди, які
знаходяться на спірній земельній
ділянці (т.1 а.с.53,120,220,т.2 а.с. 219).

Рішенням суду першої інстанції від 27
січня 2014 року позов ОСОБА_5 і ОСОБА_7
задоволений.

Визнане неправомірним і скасоване
рішення виконкому Таїровської
селищної ради №204 від 25 травня 2001 року
«Про безоплатну передачу ОСОБА_3
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель площею 0,1072 га
по АДРЕСА_1.

Визнана недійсною та скасована
державна реєстрацію державного акту
серії НА №357934 від 16 грудня 2004 року на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1072 га по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель (присадибна ділянка) на ім'я
ОСОБА_3.

Відновлені межі земельної ділянки
площею 900 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідно до
акту відводу земельної ділянки від 7
лютого 1976 року і схеми ділянки від 1
листопада 1977 року.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити земельну
ділянку площею 900 кв.м. по АДРЕСА_1
шляхом знесення будівель і споруд,
розміщених на цій ділянці, і повернути
земельну ділянку в користування ОСОБА_5
і ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 і
ОСОБА_7 судові витрати в сумі 5764 грн 40
коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального і процесуального
права та ухвалення нового рішення, яким
просить відмовити у задоволенні позову
у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах вимог
скаржника і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов виходив з того, що попередньому
користувачу земельної ділянки - ОСОБА_9
була надана в користування земельна
ділянка, площею 900 кв.м. Тому при
укладанні договору дарування
домоволодіння, укладеного між
позивачами та ОСОБА_9 до обдарованих в
відповідності до ст. 377 ЦК України та ст.
120 ЗК України повинно було перейти
право користування спірною земельною
ділянкою в розмірі 900 кв.м. Але
відповідач змінивши межи збільшив
площу земельної ділянки, яка
знаходилася у нього в користуванні. При
прийнятті рішення про виділення
відповідачу земельної ділянки у
власність орган місцевого
самоврядування на вказану обставину
уваги не звернув, та виділив
відповідачу земельну ділянку, що
знаходилася у користуванні ОСОБА_9, чим
були порушені норми земельного
законодавства. У зв'язку з чим
оскаржене рішення є неправомірним,
державний акт недійсним, а спірна
земельна ділянка підлягає поверненню
позивачам, шляхом відновлення меж
земельної ділянки та зобов'язання
відповідача звільнити земельну
ділянку.

Судова колегія не може погодитися з
вказаним висновком з наступних
підстав.

Судовою колегією встановлені наступні
фактичні обставини по справі.

Рішенням Загальних зборів правління
колгоспу ім. Карла Лібкнехта
Кагановичського району м. Одеси від 07
червня 1957 р. ОСОБА_10 виділена земельна
ділянка під забудову в межах 0,6 га. (т.1
а.с.13,130).

Рішенням Народного суду Приморського
району м. Одеси від 20 березня 1962 р. за
позовом ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до ОСОБА_10
було встановлено, що відповідач
отримав під будівництво житлового
будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 (в
теперішній час АДРЕСА_1), на якому
побудував домоволодіння. Вказаним
рішенням було визнано за ОСОБА_11 право
власності на ? частину спірного
домоволодіння (т.1 а.с. 23)

Рішенням Народного суду Приморського
району м. Одеси від 04 вересня 1962 р. за
позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_10 поділено
домоволодіння по АДРЕСА_1. Виділено
ОСОБА_14 ліву сторону будинку , що
складається з кімнат площею 10 кв.м.,14,63
кв.м., веранди площею 13,57 кв.м. Цокольну
частину приміщення поділено у рівних
частках, залишивши ОСОБА_11 праву
частину, ОСОБА_10 - праву частину
домоволодіння(т.1 а.с.24).

ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_9, з якою вони
проживали в ? частині домоволодіння по
АДРЕСА_1.

ОСОБА_10 12 листопада 1976 р. склав заповіт
на користь свого сина - ОСОБА_3.(т.1 а.с.30).

Після смерті ОСОБА_10, син померлого -
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_9 про визнання права власності на
? частину домоволодіння по вул.
АДРЕСА_1.

Рішенням Народного суду Київського
району м. Одеси від 21 листопада 1975 р.
визнано за ОСОБА_3 право власності на
будинок по АДРЕСА_1 (а.с.25 т.1).

Відповідно рішення народного суду
Київського району м. Одеси від 05 липня
1976 р. ОСОБА_9, яка знаходилася у шлюбі з
батьком ОСОБА_3 , виселена з ? частини
домоволодіння по АДРЕСА_1.

ОСОБА_9, яка не мала житла на земельній
ділянці, яка розташовувалася поруч з
земельною ділянкою по вул. АДРЕСА_1 ,
побудувала споруду літ. «Д».

Рішенням загальних зборів
колгоспників колгоспу ім.. Карла
Либкнехта №2 від 21 квітня 1976 року за
ОСОБА_9 була закріплена земельна
ділянка площею 0,09 га., на якій
знаходилася споруда літ. « Д» (т.1 а.с.
13,137).

Відповідно до довідки КСП «Ніва» від 13
серпня 1995 р. за ОСОБА_9 по запису №51 в
земельно-шнуровій книзі числиться
земельна ділянка площею 0,09 га, по
АДРЕСА_1. План відводу земельної
ділянки відсутній .

За ОСОБА_3 по земельно-шнуровій книзі
земельна ділянка не числиться (а.с.19,20
т.1).

Відповідно до акту складеного
земельною комісією земельна ділянка
ОСОБА_9 складає 861 кв. м., але фруктовим
садом користувався тільки її колишній
чоловік ОСОБА_10

Судовим рішенням апеляційного суду
Одеської області від 21 листопада 2012
року на підставі акту було встановлено,
що 23 квітня 1983 року відповідач
самочинно демонтував огорожу, яка
розділяла земельні ділянки
відповідача та ОСОБА_9, в наслідок чого
розмір земельної ділянки, яка
знаходилася у користуванні
відповідача, збільшився (відповідно до
ст. 61 ч.3 ЦПК України даний факт не
потребує доказування). Відповідно до
технічного паспорту від 23 жовтня 2009
року у фактичному користуванні
домоволодіння літ. «Д» по вул.. Зої
Космедемьянської, 50 м. Одеси
знаходиться земельна ділянка площею
0,0629 га. (т.2 а.с.66).

Відповідно до висновку експерта від 24
липня 2013 року (т.2 а.с. 40 мовою оригіналу)
« 1. фактическая площадь земельного
участка, на котором расположен жилой
дом лит. «Д»» с хозяйственными
сооружениями по АДРЕСА_1 определен в
границах фактического размещения
смежных ограждений и условной границы,
проходящей по опорной стене, и
составляет 0,0632 га. Фактическая площадь
земельного участка практически
соответствует площади указанной в
договоре дарения от 15 октября 2009 г. и
Техническом паспорте КП ОГБТИ и РОН от
23 октября 2009 г. Фактическая площадь не
соответствует решению общего собраний
колхоза им. Карла Либкнехта, согласно
которому ОСОБА_9 был выделен земельный
участок площадью 0,09 га.

Фактическая площадь земельного
участка, расположенного по АДРЕСА_1, на
котором расположена ? часть
домовладений лит. А с хозяйственными
сооружениями, которая принадлежит
ОСОБА_3, определена в размере 0,1130 га ».

Таким чином, судовою колегією
встановлено, що починаючи з квітня 1983
року до часу дарування домоволодіння
у користуванні ОСОБА_9 знаходилася
земельна ділянка площею 0,0632 га., а у
відповідача - земельна ділянка площею
0,1130 га.

Рішенням виконкому Київської районної
ради №398 від 23 квітня 1986 року
затверджений акт прийомної комісії від
20 листопада 1985 р. , будинок під АДРЕСА_1,
який побудовано ОСОБА_9 на земельній
ділянці площею 900 кв. м., прийнятий до
експлуатації, оформлено право
власності на вказане домоволодіння (т. 1
а.с.21,22).

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 16 квітня 1987 року ОСОБА_9 -
голова колгоспного двору , є власником
домоволодіння по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10).

Рішенням виконкому Київської районної
ради м. Одеси №428 від 04 серпня 1989 р.
скасоване рішення №389 від 23 квітня 1986
р. про введення будинку до експлуатації
(а.с.139 т.1).

16 червня 2005 року ОСОБА_9 звернулася до
суду з позовом про скасування
вказаного рішення та визнання за нею
права власності на будинок. Рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
31 жовтня 2006 року позивні вимоги ОСОБА_9
були задоволені. Рішенням апеляційного
суду Одеської області від 12 травня 2006 р.
рішення суду першої інстанції було
змінено в частині визнання за ОСОБА_9
права власності на домоволодіння. При
цьому судова колегія виходила з того,
що свідоцтво про право власності на
будинок не скасоване та не оскаржене
(т.1 а.с.29).

На рішення Київського районного суду м.
Одеси від 31 жовтня 2006 року ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу. Рішенням
апеляційного суду Одеської області
рішення суду першої інстанції в
частині вимог про зобов'язання
здійснити державну реєстрацію
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позивних вимог
про зобов'язання здійснити державну
реєстрацію (т.1 а.с.149).

Рішенням виконкому Київської райради
№399 від 19 липня 1991 року затверджена
проектна пропозиція та акт прийомної
комісії. ? частина домоволодіння
будинку АДРЕСА_1, корисною площею 49,3
кв.м., у тому числі дві житлові кімнати
площею 23,2 кв.м. з надвірними спорудами ,
які належать ОСОБА_3 відповідно до
рішення народного суду Київського
району м. Одеси від 21 листопада 1975
року-прийняті в експлуатацію.

Будівлю літ. «Д» корисною площею 40 кв.м.
по АДРЕСА_1.- збережено за ОСОБА_9 до
поліпшення її житлових умов (т.1 а.с.55).

Рішенням Таїровської сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області від 28 квітня 2000 року було
вирішено визнати за ОСОБА_3 право
власності на земельну ділянку площею
1072 га. по АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Таїровської
сільської ради Овідіопольського
району Одеської області від 25 травня 2001
року було вирішено передати ОСОБА_3
безкоштовно в приватну власність
земельну ділянку площею 1072 га. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1 та видати
державний акт на право власності на
землю після визначення меж земельної
ділянки (т.2 а.с.30). 15 вересня 2004 року
актом встановлені в натурі межи
земельної ділянки, наданої для
будівництва і обслуговування
житлового будинку ОСОБА_3 (т.2 а.с.37). 16
грудня 2004 року ОСОБА_3 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 1072 га. по
АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 58).

Відповідно договору від 15 жовтня 2009
року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 в рівних частках житловий
будинок з надвірними спорудами під
АДРЕСА_1 , розташований на земельній
ділянці площею 629 кв. м., яка не
приватизована і знаходиться у
фактичному користуванні (т.1а.с.9 ).16
жовтня 2009 року обдаровані
зареєстрували право власності на
домоволодіння (а.с.12).

12 січня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9
про визнання недійсним договору
дарування від 15 жовтня 2009 р. (т.1 а.с.40).
Рішенням суду першої інстанції від 05
липня 2012 року позов було задоволено(т.1
а.с.150). Рішенням колегії суддів
апеляційного суду Одеської області від
21 листопада 2012 року вказане рішення
скасоване, та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_3
(а.с.88).

Таким чином, судовою колегією
встановлено, що ОСОБА_9 було передано у
користування земельну ділянку площею
0,09 га., частину якої (площею 271 кв.м.) з
квітня 1983 року почав використовувати
відповідач по справі. ОСОБА_9 не
зверталася з вимогами про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, площею 271 кв.м. Відповідно до
технічного паспорту земельна ділянка,
на якій розташований будинок ОСОБА_9,
складає 629 кв.м. Відповідно до договору
дарування, домоволодіння ОСОБА_9
розташоване на земельній ділянці,
площею 629 кв.м., що відповідає фактичним
обставинам справи. Також вказана
обставина підтверджується висновком
експерта. Таким чином, до укладення
договору дарування, між ОСОБА_9 та
відповідачем склався порядок
користування земельною ділянкою,
відповідно до якого ОСОБА_9
користувалася земельною ділянкою
площею 629 кв.м. При цьому судова колегія
звертає увагу, що після отримання
відповідачем свідоцтва про право
власності на земельну ділянку ОСОБА_9
жодним чином її не оспорювала, та
продовжувала користуватися земельною
ділянкою, площею 629 кв. м.

Частинами 1, 2 ст. 120 ЗК України
встановлено, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в
редакції, чинній на час укладення
договору дарування) до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не
визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то у
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до п.п. ґ п.18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 року № 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду після 31
грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з
часу внесення змін до статті 120 ЗК
Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V -
і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило
право власності на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміни її
цільового призначення, у розмірах,
встановлених договором; а якщо
договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції на перераховані
вимоги закону та роз'яснення викладені
у Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 16.04.2004 року № 7 уваги не
звернув.

Судова колегія вважає, що у позивачів
після укладання договору дарування
виникло право на користування
земельною ділянкою, площею 629 кв.м.,
оскільки між дарувальником та
відповідачем фактично склався порядок
користування земельною ділянкою з 1983
року, відповідно до якого вона
користувалася земельною ділянкою саме
у вказаному розмірі. Відповідно до
договору дарування позивачам для
обслуговування придбаного будинку
була передана земельна у розмірах,
встановлених договором, а саме 629 кв.м.

Також судова колегія звертає увагу, що
відповідно до приписів ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. У зв'язку з
тим, що судовою колегією було
встановлено, що відповідно до
цивільно-правової угоди позивачі
мають право на користування земельною
ділянкою площею 629 кв.м. , відсутні
підстави вважати, що їх право було
порушено відповідачем.

На підставі викладеного судова колегія
з урахуванням того, що позивачі
обґрунтовують свої вимоги тим, що
рішення органів місцевого
самоврядування про передачу
відповідачу у власність земельної
ділянки повинні бути визнані
незаконними , а державний акт недійсним
з тих підстав, що у власність
відповідача була передана земельна
ділянка, яка знаходилася в
користуванні ОСОБА_9 , не знайшли свого
підтвердження, позивні вимоги не
підлягають задоволенню. У зв'язку з тим
, що вимоги про відновлення меж
земельної ділянки та усунення перешкод
в користуванні шляхом знесення
надвірних споруд є похідними від
первісних позивних вимог , вони також
не підлягають задоволенню.

Довід позивачів про те, що рішення
органу місцевого самоврядування про
надання відповідачу у власність
спірної земельної ділянки є незаконним
, а державний акт є недійсним з тих
підстав, що вказані землі є землями
Одеської міської ради, на думку судової
колегії не зачіпає цивільних та
земельних прав позивачів.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права , що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,
313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду
м.Одеси від 27 січня 2014 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_7 -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

П.М.
Черевко

І.А.Артеменко.