АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/925/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №631/1450/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Сементовській О.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Нововодолазького
районного суду Харківської області від
16 грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як законного
представника ОСОБА_4, треті особи:
Нововодолазький сектор ГУ ДМС України
в Харківській області, служба у справах
дітей Нововодолазької РДА про визнання
особи такою, що втратила право
проживання і зняття її з
реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

13.08.2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до Нововодолазького
районного суду Харківської області з
позовом до ОСОБА_3, як законного
представника ОСОБА_4, про визнання
особи такою, що втратила право
проживання і зняття її з
реєстраційного обліку.

В обґрунтуванні вимог про визнання
особи такою, що втратила право
проживання і зняття її з
реєстраційного обліку, позивач
посилався на те, що він з 04 вересня 1996
року є власником квартири АДРЕСА_1. З 28
квітня 2001 року по 30 листопада 2005 року
він перебував у шлюбі з відповідачем у
справі. Від даного шлюбу сторони мають
дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З
відповідачем шлюб розірвано 30.11.2005
року. Під час перебування в шлюбі у
вищезазначеній квартирі були
зареєстровані та проживали колишня
дружина та дочка. 31 жовтня 2006 року
ОСОБА_3 знялася з реєстраційного обліку
по АДРЕСА_1, а дочка залишилась
зареєстрованою в даній квартирі, хоча в
2006 році відповідач разом з дочкою
виїхали зі спірної квартири. На даний
час позивач в зазначеній квартирі не
мешкає, а проживає у домоволодінні
своєї дружини, що знаходиться за іншою
адресою. ОСОБА_2 звернувся до
Нововодолазького районного сектору
ГУДМС України в Харківській області з
заявою про зняття його з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1, але йому було відмовлено із
зазначенням на те, що його неповнолітня
дочка не може бути залишена одна
зареєстрованою в даній квартирі.
Відповідач у справі не бажає
зареєструвати дочку за місцем свого
проживання. В результаті того, що
позивач не може на даний час
зареєструватися за адресою свого
мешкання на даний час, він позбавлений
можливості користуватися пільгами
учасника бойових дій по сплаті
комунальних послуг. Вищезазначені
обставини порушують його права, хоча
відповідно до норм діючого
законодавства гарантовано захист
права власності та усунення будь яких
перешкод щодо цих прав.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та
заперечувала проти його задоволення
обґрунтовуючи це тим, що неповнолітня
дочка повинна мати постійне місце
реєстрації, яким на даний час є
квартира позивача. Власного житла
відповідачка не має, проживає разом з
дочкою в квартирі своєї матері, а
бабуся не бажає надавати дозвіл на
реєстрацію онуки в її квартирі.

Представник третьої особи служби у
справах дітей Нововодолазької
районної державної адміністрації
Харківської області заперечував проти
задоволення позову посилаючись на те,
що відповідно до норм діючого
законодавства, а саме Закону України
«Про охорону дитинства», норм
Сімейного кодексу України, батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
відмовитися від майнових прав дитини.
Крім того позивач повинен
додержуватися моральних засад
суспільства. Питання про зняття
неповнолітньої ОСОБА_4, 2001 року
народження, з реєстраційного обліку,
було предметом розгляду служби у
справах дітей Нововодолазької
районної державної адміністрації
Харківської області та прийняте
рішення про неможливість задоволення
позовних вимог позивача, так як цим
будуть порушені майнові права
неповнолітньої дитини.

Представником третьої особи,
Нововодолазького районного сектору
ГУДМС України в Харківській області
надано лист, відповідно до якого третя
особа просить справу розглянути за їх
відсутності та проти задоволення
позовних вимог не заперечує.

Рішенням Нововодолазького районного
суду Харківської області від 16 грудня
2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право проживання і зняття її з
реєстраційного обліку - відмовлено.

Нововодолазьким районним судом
Харківської області, 24 лютого 2014 року,
ухвалено додаткове рішення, яким
вступна частина рішення викладена в
наступній редакції: «розглянув у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, як законного представника
ОСОБА_4, треті особи: Нововодолазький
сектор ГУ ДМС України в Харківській
області, служба у справах дітей
Нововодолазької РДА про визнання особи
такою, що втратила право проживання і
зняття її з реєстраційного обліку»;
резолютивна частина рішення викладена
в наступній редакції: «Відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як
законного представника ОСОБА_4, треті
особи: Нововодолазький сектор ГУ ДМС
України в Харківській області, служба у
справах дітей Нововодолазької РДА про
визнання особи такою, що втратила право
проживання і зняття її з
реєстраційного обліку. Питання щодо
стягнення судового збору вирішити
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить
скасувати рішення Нововодолазького
районного суду Харківської області від
16 грудня 2013 року і ухвалити нове
рішення по суті заявлених вимог,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права,
а також на неповне з'ясування судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного:

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального
кодексу України, підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України , під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, одним з основних принципів
судочинства, є законність. Принцип
законності визначається тим, що суд у
своїй діяльності при вирішенні справ
повинен правильно застосовувати норми
матеріального права до взаємовідносин
сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного
кодексу України, власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного
кодексу України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу
України, власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогу про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу
України, член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив судам, що у справах
цієї категорії необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Відповідно до ч.1, ч. 2 , ч. 4 ст.156
Житлового кодексу України з
урахуванням положень ст.405 Цивільного
кодексу України, члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселення не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.
Припинення сімейних стосунків з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням. Таке право вони
втрачають лише в разі вибуття на інше
постійне місце проживання і припинення
внаслідок цього сімейних стосунків із
власником.

Ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України,
встановлено, що місцем проживання
фізичної особи у віці від 10 до 14 років є
місце проживання її батьків або одного
з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.11 вказаного Закону та
"Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів" затвердженого
Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012, та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18 грудня 2012 р. за №
2109/22421 реєстрація місця проживання та
зняття з реєстрації здійснюється
органом реєстрації, яким є Державна
міграційна служба.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з наступного:

Сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є
батьками неповнолітньої ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження дитини.
Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло видане відділом
приватизації житлового фонду
Нововодолазької селищної ради від
01.09.1996 року ОСОБА_2 є власником квартири
розташованої за адресою: АДРЕСА_1. У
вищезазначеній квартирі з 03.12.2001 року
зареєстрована ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Діти - члени сім'ї або власника жилого
приміщення мають право користування
займаним приміщенням на рівні з
власником або наймачем, що закріплено
ч. 2 ст. 18 Закону України «про охорону
дитинства». Суд першої інстанції
посилався на те, що оскільки наявність
неповнолітньої дитини на
реєстраційному обліку за місцем
проживання одного з батьків є
обов1язковою, з урахуванням інтересів
малолітньої дитини, так і власника
житла не порушуючи при цьому їх прав,
вважав за неможливе зняття дитини з
реєстраційного обліку за місцем
проживання батька, так як реєстрація за
місцем проживання матері є неможливою,
оскільки остання власного житла не має,
а провести реєстрацію дитини за місцем
її фактичного проживання не має змоги
за відсутності на це згоди власника
житла.

Однак з цим висновком суду у повному
обсязі погодитись не можна, оскільки
суд ухвалив його у порушення норм
матеріального права, оскільки як
вбачається з пояснень сторін та
наданих ними доказів, які ними не
оспорювалися:

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності на житло, виданого 04
вересня 1996 року відділом приватизації
житлового фонду Нововодолазької
селищної ради народних депутатів.

З 28 квітня 2001 року по 30 листопада 2005
року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1, виданого
27.11.2001 року Відділом реєстрації актів
громадянського стану Нововодолазького
районного управління юстиції
Харківської області, від даного шлюбу
сторони мають дочку - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, було
розірвано 30.11.2005 року, актовий запис №
158, що підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_2,
виданого 10.07.2013 року Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Нововодолазького
районного управління юстиції у
Харківській області.

Під час перебування в шлюбі у спірній
квартирі АДРЕСА_1, були зареєстровані
та проживали колишня дружина ОСОБА_3 та
неповнолітня дочка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

31 жовтня 2006 року ОСОБА_3 знялася з
реєстраційного обліку по АДРЕСА_1, а
дочка залишилась зареєстрованою в
даній квартирі. Із зазначеного часу
відповідач разом з дочкою ОСОБА_4
виїхали зі спірної квартири та
постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_5.

Дані обставини фактично визнані
сторонами, а тому, відповідно до ч. 1 ст.
61 Цивільного процесуального кодексу
України , доведенню не підлягають.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
не надала суду належних та допустимих
доказів щодо намагання дочки вселитись
у спірне житлове приміщення, створення
їй перешкод у користуванні цим житлом
та не проживання у ньому понад один рік
з поважних причин.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що ОСОБА_4 з 2006
року по теперішній час без поважних
причин не користується спірним
житловим приміщенням, а тому втратила
право на користування цим житлом.

Висновок суду першої інстанції, щодо
відмови у задоволенні позову в частині
зобов'язання Нововодолазького РС ГУ
ДМС України в Харківській області
зняти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з
реєстраційного обліку, судова колегія
вважає обґрунтованим, оскільки
покладення судом на третю особу, яка у
даній справі не заявляла самостійних
вимог щодо предмета спору, обов'язку
зняти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації,
відповідно до норм чинного
цивільно-процесуального законодавства
є неможливим.

Оцінивши докази у справі в їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційну скаргу
ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а
рішення суду першої інстанції -змінити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316,
317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Нововодалазького
районного суду Харківської області від
16 грудня 2013 року - змінити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як
законного представника ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
проживання і зняття її з
реєстраційного обліку - задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду -
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення. Але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: