інстанції Гапоненко А.П.Провадження №
22-ц/780/3239/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів
Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа - приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4 про визнання права
власності на частину квартири,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом про
визнання права власності на частину
квартири, визнання договору
купівлі-продажу недійсним. Заявлені
позовні вимоги мотивувала тим, що із 28
лютого 1992 року по лютий 2009 року
перебувала у шлюбі із відповідачем
ОСОБА_2 До реєстрації шлюбу ОСОБА_2
вступив до ЖБК «Домобудівник», де йому
була надана кооперативна квартира за
адресою АДРЕСА_1, вона поселилася у
квартирі у лютому 1992 року і проживає в
ній до цього часу. Загальна сума
пайових внесків за квартиру становила
6366,07 грн., з яких 4127,54 грн. вони сплатили
разом із сімейного бюджету у 1993 році. У
липні 2012 року ОСОБА_2 продав квартиру
своїй сестрі ОСОБА_3, при оформленні
договору купівлі-продажу вказав, що
квартира була оплачена до реєстрації
шлюбу, і нотаріус посвідчив договір
купівлі-продажу без її згоди як
співвласника на відчуження квартири.
Просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06
липня 2012 року, застосувати наслідки
недійсності правочину, визнати спірну
квартиру об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнати за нею
право власності на 1/3 квартири як на
частку у спільному майні подружжя.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 березня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 березня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання права власності на
частину квартири, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, суд першої
інстанції виходив із того, що спірна
квартира була особистою приватною
власністю відповідача ОСОБА_2 і
відповідно договір купівлі-продажу
квартири між ним та ОСОБА_3 укладений у
відповідності до чинного
законодавства.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували
в зареєстрованому шлюбі із 28 лютого 1992
року по 04 лютого 2009 року.

01 листопада 2007 року ОСОБА_2 отримав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та
цього ж дня зареєстрував право
власності у Білоцерківському
міжміському бюро технічної
інвентаризації.

Згідно довідки ЖБК «Домобудівник № 1»
від 07 серпня 2007 року № 147, ОСОБА_2 дійсно
є власником квартири АДРЕСА_1, вартість
квартири виплачена ним в повному
обсязі 17 січня 1993 року в сумі 6443,74 грн.

Згідно довідки ЖБК «Домобудівник № 1»
від 22 травня 2012 року № 42, ОСОБА_2 є
членом ЖБК «Домобудівник», пайові
внески за ціну квартири в сумі 6443,84 грн.
виплачені ОСОБА_2 повністю станом на 25
листопада 1991 року, останній внесок в
розмірі 4163,54 грн. зроблено у 3 кварталі
1991 року.

Згідно довідки ЖБК «Домобудівник № 1»
від 06 лютого 2013 року № 11, вона видана
ОСОБА_1 в тому, що документи, які
вказують на виплату ссуди за квартиру
за період з 1990 по 1992 рік у ЖБК відсутні.
Довідка, видана ОСОБА_2 у 2012 році, була
видана на підставі представлених ним
квитанцій по сплаті внесків. Згідно цих
квитанцій, проплата за 3 квартал 1991 року
зроблена в розмірі 36 руб., наступна
проплата в розмірі 4127,54 грн. не містить
дати. Посилаючись на список мешканців
ЖБК «Домобудівник», які виплатили
ссуду повністю, встановлено, що
загальна сума 6443,84 руб. вартості
квартири була виплачена ОСОБА_2 у 1993
році.

06 липня 2012 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого
Білоцерківським управлінням
житлово-комунального господарства 01
листопада 2007 року та зареєстрованого в
Білоцерківському міжміському бюро
технічної інвентаризації 01 листопада
2007 року.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, ОСОБА_1 посилалася на
те, що спірна квартира є об'єктом
спільної власності подружжя, якою
відповідач не мав права розпоряджатися
без її згоди.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Згідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловка є
майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до п. 5-1 роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
вересня 1987 року № 9 «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи», судам
слід мати на увазі, що згідно із ст. 15
Закону України «Про власність» член
ЖБК, який повністю вніс свій пайовий
внесок за квартиру, надану йому в
користування, набуває право власності
на квартиру і вправі розпоряджатись
нею на свій розсуд - продавати,
заповідати, обмінювати, в тому числі на
інше жиле приміщення у будинку
державного або громадського житлового
фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок
(частину будинку), що належить
громадянину на праві власності і
вчиняти відносно неї інші угоди, що не
заборонені законом. Виходячи з цього,
особа, якій відчужена членом ЖБК
квартира, має переважне право на вступ
до цього кооперативу.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 02 квітня 2013 року за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 24 січня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про виселення та зняття
з реєстраційного обліку встановлено,
що 28 квітня 1989 року виконкомом
Білоцерківської міської ради ОСОБА_2 на
підставі рішення виконкому № 138 від 28
квітня 1989 року було видано ордер на
заняття однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 як одинокому (неодруженому).
Будучи членом ЖБК «Домобудівник» при
БЦ ДБК ОСОБА_2 вніс пайові внески на
квартиру в розмірі 6443,84 руб. в період з 03
січня 1990 року по ІІІ квартал 1991 року в
повному розмірі, що відповідно до п. 5-1
Постанови Пленуму ВСУ «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи»
свідчить про набуття ним права
власності на вказану квартиру з
відповідними правами щодо
користування, розпорядження нею на
свій розсуд, в тому числі - продавати,
заповідати, обмінювати та вчиняти щодо
неї інші угоди, що не заборонені
законом.

Таким чином, обставини щодо часу
внесення пайових внесків ОСОБА_2
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, яке набрало законної
сили і доказуванню не підлягають.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1
зверталася із заявою про перегляд
даного рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, вказуючи
на те, що частина пайового внеску за
квартиру була внесена під час її шлюбу
з ОСОБА_2, однак ухвалою Апеляційного
суду Київської області від 14 листопада
2013 року дану заяву було залишено без
задоволення.

Відтак колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції про
те, що квартира АДРЕСА_1 Київської
області була особистою приватною
власністю ОСОБА_2

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Оскільки ОСОБА_2 був одноособовим
власником спірної квартири, він
правомірно розпорядився своєю
власністю, уклавши договір
купівлі-продажу із відповідачем
ОСОБА_3, тому суд першої інстанції
правомірно відмовив також в
задоволенні позовних вимог про
визнання договору недійсним і
застосування наслідків недійсності
договору.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності розбіжностей в довідках від
22 травня 2012 року та від 07 серпня 2007 року
та списку жильців, які повністю
сплатили пайові внески, висновків суду
першої інстанції не спростовують,
оскільки ці обставини були предметом
розгляду Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
та Апеляційного суду Київської області
та викладені в рішенні останнього від 02
квітня 2013 року.

Необґрунтованими є доводи апелянта, що
суд першої інстанції не оцінив дії
нотаріуса ОСОБА_4, який не визнав за
потрібне викликати її у зв'язку з
укладенням договору про купівлю-продаж
квартири, оплаченої повністю лише в
період зареєстрованого шлюбу, чим
порушив вимоги Законів України «Про
власність», «Про нотаріат» та Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України.

Відповідно до п. 42 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
при посвідченні правочинів щодо
розпорядження спільним майном, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, якщо
правовстановлювальний документ
оформлений на одного із співвласників,
нотаріус вимагає письмову згоду інших
співвласників. Згода на укладення
таких правочинів повинна бути
посвідчена нотаріально.

В матеріалах справи міститься лист
приватного нотаріуса Білоцерківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
від 16 січня 2013 року № 03/01-16, в якому
нотаріус повідомив, що при посвідченні
спірного договору від 06 липня 2012 року
він не вимагав згоду дружини продавця
ОСОБА_2 по тій причині, що відповідно до
поданих ньому документів, а саме ордеру
на житлове приміщення в будинку ЖБК №
17-К серії БЦ від 28 квітня 1989 року в графі
«Склад сім'ї» зазначено «одинокий» та
довідки, виданої ЖБК «Домобудівник», 22
травня 2012 року, за № 42, ОСОБА_2 є членом
ЖБК «Домобудівник» і пайові внески за
квартиру, станом на 25 листопада 1991 року,
були виплачені ним особисто в повному
обсязі до реєстрації шлюбу. Вивчивши
подані йому документи, вважає, що
вищевказана квартира є особистою
власністю ОСОБА_2, так як була придбана
до реєстрації шлюбу та за його особисті
кошти.

Доказів щодо неправомірності видачі
довідки ЖБК «Домобудівельник» за № 42
від 22 травня 2012 року позивачем не
надано.

Таким чином, нотаріус при посвідченні
договору купівлі-продажу встановив
відсутність інших співвласників
відчужуваного майна і відповідно не
мав вимагати їх згоди.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Кашперська Т.Ц.

Судді:
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.