Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

при секретарях - Совівській О. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Берлінія» про
стягнення нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати,
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, зобов'язання
видати наказ про звільнення за власним
бажанням, внести записи в трудову
книжку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Берлінія» (далі - ТОВ
«Берлінія») про стягнення нарахованої,
але невиплаченої заробітної плати,
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, зобов'язання
видати наказ про звільнення за власним
бажанням, внести записи в трудову
книжку.

Зазначала, що 1 листопада 2011 року її
було прийнято на посаду «менеджер з
продажу» в ТОВ «Імперія Горавского»
згідно наказу про прийняття на дану
посаду від 1 листопада 2011 року та запису
№ 31 в трудовій книжці від 1 листопада 2011
року.

9 серпня 2012 року ТОВ «Імперія
Горавского» змінило назву на ТОВ
«Берлінія».

10 лютого 2012 року вона звернулася до
відповідача з заявою про звільнення з
роботи за власним бажанням, в прийнятті
якої їй було відмовлено.

Не зважаючи на її багаторазові
звернення до відповідача з вимогою про
звільнення з роботи, у порушення ст. ст.
47, 116 КЗпП України, на сьогоднішній день
її не звільнено: не виплачено заробітну
плату, не винесено відповідного наказу
згідно її «заяви про звільнення за
власним бажанням», не внесено
відповідного запису до трудової
книжки.

Однак їй стало відомо, що відповідачем
було видано наказ про її звільнення з
підстави - «підозра в шахрайських
діях».

Даний наказ є безпідставним та
незаконним в силу того, що: нею не було
вчинено дій, які відносяться до
шахрайських, чинним законодавством
взагалі не передбачено такої підстави
звільнення як «підозра в шахрайських
діях», а загальні підстави розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
передбачені у ст. 40 КЗпП України,
додаткові - у ст. 41 КЗпП України і є
вичерпними, а така підстава як «підозра
в шахрайських діях», на яку вказує
відповідач в чинному КЗпП України
взагалі відсутня, згідно п. 2.3. наказу N 58
від 29 липня 1993 року «Про затвердження
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників» записи в
трудовій книжці при звільненні або
переведенні на іншу роботу повинні
провадитись у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства і
з посиланням на відповідну статтю,
пункт закону. Згідно п. 2.4. даної
Інструкції усі записи в трудовій
книжці про прийняття на роботу,
переведення на іншу постійну роботу
або звільнення, а також про нагороди та
заохочення вносяться власником або
уповноваженим ним органом після видачі
наказу (розпорядження), але не пізніше
тижневого строку, а в разі звільнення -
у день звільнення і повинні точно
відповідати тексту наказу
(розпорядження), згідно роз'яснення
Мін'юсту України від 01 лютого 2011 року
«Про порядок розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» припинення
трудового договору оформляється
виданням наказу (розпорядження)
власника або уповноваженого ним
органу. У такому наказі (розпорядженні)
повинні бути зазначені підстави
припинення трудового договору в точній
відповідності з формулюваннями
законодавства про працю і конкретним
посиланням на статтю, пункт закону, у
випадку, коли працівник відмовляється
від ознайомлення з наказом,
складається акт відмови від підпису в
наказі за підписом від трьох і більше
осіб, в якому зазначаються всі
обставини відмови працівника, а також
те, що працівникові роз'яснено зміст та
вимоги пункту. У наказі робиться
відповідний запис. Враховуючи, що з
наказом її не ознайомлено, відповідний
акт не складено, даний наказ взагалі є
таким, що не має юридичної сили, нею
було подано заяву про звільнення з
зазначенням підстави «за власним
бажанням», тобто за ст. 38 КЗпП України.

На даний момент трудова книжка
знаходиться у неї, так як у відповідача
трудові книжки не зберігаються і
відразу після внесення запису до неї
про прийняття її на роботу, вона була їй
повернута.

Враховуючи, що свої посадові обов'язки
вона виконувала належним чином, наказ з
вказаною підставою звільнення -
«підозра в шахрайських діях» є
незаконним та таким, що не має
юридичної сили, а нею було неодноразово
подано заяву про звільнення з
зазначенням підстави «за власним
бажанням», я повинна бути звільнена за
ст. 38 КЗпП України.

Оскільки назву ТОВ «Імперія
Горавского» було змінено на ТОВ
«Берлінія» та відповідно до п. 2.15
наказу № 58 від 29 липня 1993 року «Про
затвердження Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників»,
якщо за час роботи працівника назва
підприємства змінюється, то про це
окремим порядком у графі 3 трудової
книжки робиться запис: «Підприємство
таке-то з такого-то числа перейменоване
на таке-то», а у графі 4 проставляється
підстава перейменування - наказ
(розпорядження), його дата і номер»,
відповідач зобов'язаний внести
відповідний запис.

До того ж, відповідач має перед нею
заборгованість із заробітної плати,
сума якої складає 745 грн.72 коп.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила стягнути з відповідача на її
користь нараховану, але не виплачену їй
заробітну плату в розмірі 745 грн. 72 коп.,
визнати незаконним та скасувати наказ
про звільнення з підстави - «підозра в
шахрайських діях» та скасувати його,
зобов'язати видати наказ про
звільнення згідно заяви про звільнення
за власним бажанням, зобов'язати
відповідача внести до трудової книжки
відповідний запис окремим порядком у
графі 3 трудової книжки
«підприємство «Імперія Горавского»
перейменоване на ТОВ «Берлінія»,
зобов'язати відповідача внести до
трудової книжки запис про звільнення з
посади менеджера з продажу з підставою
звільнення «за власним бажанням».

У судовому засіданні позивач та її
представник підтримали позов з
викладених у ньому підстав та просили
позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечила, просила у задоволенні
позову відмовити у повному обсязі,
зазначивши, що позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсності, так як
аналогічна позовна заява вже
розглядалася Київо-Святошинським
районним судом Київської області,
апеляційним судом Київської області,
Вищим спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

ОСОБА_1 була звільнена в зв'язку з тим,
що незаконно присвоїла грошові кошти
підприємства, підробила договір
підприємства, підробила підпис
директора підприємства, підробила
касовий прибутковий ордер, викрала та
використала круглу печатку
підприємства, не внесла отримані
грошові кошти до каси підприємства. За
даним фактом було звернення до
правоохоронних органів.

10 лютого 2012 року факт привласнення
коштів було встановлено та
відсторонено ОСОБА_1 від виконання нею
своїх обов'язків, в зв'язку з підозрою в
шахрайських діях, та написано заяву до
Солом'янського райвідділу міліції для
надання правової оцінки діям ОСОБА_1,
судом підтверджено правомірність
застосування до ОСОБА_1 підставу
звільнення за ст. 41 КЗпП України,
а заява про звільнення від 1 червня 2012
року є такою, що не відповідає реальним
обставинам звільнення, так як була
надіслана через чотири місяці після
звільнення.

Трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться у
неї за її власною ініціативою, всупереч
закону України, що доведено в ході
розгляду справи Києво-Святошинським
районним судом Київської області та
яку позивач мала надати для
відповідного заповнення та отримання
розрахунку по заробітній платі, що
передбачено законодавством України,
однак ОСОБА_1 до відповідача так і не
зверталася.

Залишок по заробітній платі, що
належить до виплати складає 770 грн. 32
коп., виплата яких буде проведена
тільки за умови дотримання ОСОБА_1
законодавства, а саме ст. 48 КЗпП
України.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
дослідивши письмові докази у їх
сукупності, дійшов висновку про
часткове задоволення позову, виходячи
з наступного.

Судом установлено, що 1 листопада 2011
року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на
посаду менеджера з продажу ТОВ
«Імперія Горавського», про що свідчить
наказ від 1 листопада 2011 року № 4 (а.с. 9).

10 лютого 2012 року ОСОБА_1 було звільнено
з посади менеджера з продажу ТОВ
«Імперія Горавского» з 10 лютого 2012 року
з підстави - підозра у шахрайських діях
(а.с. 108).

У подальшому ТОВ «Імперія Горавського»
було перейменоване на ТОВ «Берлінія»
(а.с. 11-13).

Підстави припинення трудового
договору передбачені ст. 36 КЗпП
України.

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу передбачені
ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Такої підстави звільнення як підозра у
шахрайських діях чинним
законодавством України не передбачено.

Таким чином, наказ про звільнення з
підстави - підозра у шахрайських діях, є
незаконним та таким, що не відповідає
чинному законодавству.

Одночасно у судовому засіданні
представником відповідача було надано
наказ від 10 березня 2012 року про
внесення зміни до наказу № 3 від 10
лютого 2012 року, відповідно до якого
ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера з
продажу ТОВ «Імперія Горавского» з 10
лютого 2012 року на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП
України (а.с. 131).

Зазначений наказ від 10 березня 2012 року
позивачем не оскаржувався.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що 10
лютого 2012 року вона звернулася до
відповідача з заявою про звільнення з
роботи за власним бажанням, в прийнятті
якої їй було відмовлено, а тому 14 лютого
2012 року нею було направлено повторно
заяву про звільнення за власним
бажанням від 13 лютого 2012 року по пошті,
17 лютого 2012 року було отримано
повідомлення про вручення даної заяви,
на обґрунтування зазначених обставин
суду надано копію заяви про звільнення
від 13 лютого 2012 року (а.с. 14) та копія
поштового відправлення (а.с. 16), однак
суд не приймає до уваги поштове
відправлення з датою його отримання - 17
лютого 2012 року, як належний
доказ, оскільки з нього не вбачається
чітко, що саме заява про звільнення за
власним бажанням від 13 лютого 2012 року
була направлена відповідачу, до того ж,
у ньому не зазначено найменування
відправника та кому підлягає
поверненню рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення.

Натомість, згідно опису цінного листа
заяву про звільнення за власним
бажанням ОСОБА_1 було надіслано 1 червня
2012 року (а.с. 18).

Крім того, доказів того, що позивачка
зверталася до відповідача з заявою про
звільнення за власним бажанням 10
лютого 2012 року та їй було відмовлено у
її прийнятті, суду не надано.

Таким чином, на момент звільнення у
відповідача були відсутні підстави для
звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним
бажанням.

Статтями 47, 48 КЗпП України передбачено,
що власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Трудова книжка є основним документом
про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх
працівників, які працюють на
підприємстві, в установі, організації
або у фізичної особи понад п'ять днів.
Трудові книжки ведуться також на
позаштатних працівників при умові,
якщо вони підлягають
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню.

Працівникам, що стають на роботу
вперше, трудова книжка оформляється не
пізніше п'яти днів після прийняття на
роботу.

До трудової книжки заносяться
відомості про роботу, заохочення та
нагороди за успіхи в роботі на
підприємстві, в установі, організації;
відомості про стягнення до неї не
заносяться.

Порядок ведення трудових книжок
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Пунктами 2, 3 постанови Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 1993 р. N 301
«Про трудові книжки працівників» при
влаштуванні на роботу працівники
зобов'язані подавати трудову книжку,
оформлену в установленому порядку.

Без трудової книжки приймаються на
роботу тільки ті особи, які
працевлаштовуються вперше.

Трудові книжки зберігаються на
підприємствах, в установах і
організаціях, а при звільненні
працівника трудова книжка видається
йому під розписку в журналі обліку.

У судовому засіданні позивачка вказала
на те, що трудова книжка знаходиться у
неї.

Представник відповідача вказала на те,
що трудова книжка позивачки відсутня
на підприємстві за власною ініціативою
ОСОБА_1 (а.с. 135), що унеможливлює належне
дотримання та оформлення процедури її
звільнення, до того ж, ОСОБА_1 не надає
трудову книжку відповідачу для
внесення відповідних змін до неї.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11
грудня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ТОВ «Берлінія» про внесення
змін до наказу про звільнення,
стягнення середнього заробітку та
відшкодування моральної шкоди,
зобов'язання внести запис про
звільнення за власним бажанням до
трудової книжки та про зміну назву
товариства встановлено, - що твердження
ОСОБА_1 про те, що вона звернулася з
заявою про звільнення за власним
бажанням до ТОВ «Берлінія» 10 лютого 2012
року не відповідають дійсності та
спростовуються матеріалами справи, а
саме: її заявою від 1 червня 2012 року про
звільнення з роботи за власним
бажанням; трудова книжка ОСОБА_1
знаходиться у неї, 25 червня 2012 року
підприємство надіслало на адресу
позивачки лист з проханням з'явитися
для остаточного розрахунку та
проханням повернути незаконно
утримувану трудову книжку для
здійснення запису; ОСОБА_1 не довела на
підставі якого нормативного акту
відповідач повинен змінити підставу
звільнення її на підставу «за власним
бажанням», якщо заява її про звільнення
за власним бажанням надійшла 1 червня
2012 року, тобто після звільнення її
згідно наказу від 10 лютого 2012 року (а.с.
77-80).

Згідно з рішенням апеляційного суду
Київської області від 20 лютого 2013 року
колегія суддів частково погодилася з
висновками суду першої інстанції,
зокрема, щодо не доведення позивачкою
позовних вимог про внесення змін до
наказу про звільнення, зобов'язання
здійснити виплату середнього
заробітку за час затримки та моральної
шкоди, а також зобов'язання внести
запис до трудової книжки.

Однак, колегія суддів апеляційного
суду вважає помилковим посилання суду
першої інстанції на відповідність
формулювання причин звільнення ст. 41
КЗпП України, зазначеному в наказі № 3
від 10 лютого 2012 року, оскільки як
вбачається з матеріалів справи,
наказом № 3 від 10 лютого 2012 року ОСОБА_1
звільнено з посади менеджера з продажу
ТОВ «Імперія Горавского» з 10 лютого 2012
року, підстава - підозра в шахрайських
діях. У своїх запереченнях на позов
представник відповідача посилається
на внесення змін до наказу про
звільнення, а саме змінено підставу
звільнення - ст. 41 КЗпП України, однак
доказів, підтверджуючих внесення змін
до наказу про звільнення відповідачем
суду не надано, тому колегія суддів
вважає такі посилання голослівними та
необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанцій дійшов
висновку, що посилання суду першої
інстанції в мотивувальній частині
рішення на відповідність формулювання
причин звільнення в наказі № 3
від 10 лютого 2012 року вимогам ст. 41 КЗпП
України є помилковим, одночасно суд
апеляційної інстанції вказав на те, що
суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні вимоги про
внесення змін до наказу про звільнення,
оскільки на момент видачі наказу були
відсутні підстави для звільнення
ОСОБА_1 за власним бажанням (а.с. 99-102).

Відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 червня 2013 року встановлено,
що відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, дослідивши докази у
справі й давши їм належну оцінку
відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України, а також, врахувавши обставини
справи, обґрунтовано виходив з
відсутності доказів на підтвердження
вказаних у позовній заяві обставин
щодо: необхідності внесення змін до
наказу про звільнення; зобов'язання
відповідача здійснити виплату
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодувати моральну шкоду;
зобов'язання відповідача внести запис
до трудової книжки щодо причини
звільнення. Зокрема, як встановив суд,
трудова книжка позивача відсутня на
підприємстві за її власною
ініціативою. Крім того, на момент
видачі наказу про звільнення були
відсутні підстави для звільнення за
власним бажанням. Наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують, отже рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
(а.с. 82-84).

Таким чином, обставини щодо
відсутності підстав для звільнення
ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням та
для внесення змін до трудової книжки
встановлені судами першої, апеляційної
та касаційної інстанцій при розгляді
справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ
«Берлінія» про внесення змін до наказу
про звільнення, стягнення середнього
заробітку та відшкодування моральної
шкоди, зобов'язання внести запис про
звільнення за власним бажанням до
трудової книжки та про зміну назву
товариства, а тому в силу норм ст. 61 ЦПК
України вони доказуванню не
підлягають.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 4 постанови від 6 листопада
1992 року N 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» встановлені
статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється
на всі випадки звільнення незалежно
від підстав припинення трудового
договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін.

При з'ясуванні причини пропуску
звернення до суду, у судовому засіданні
позивачка вказала на те, що строк
звернення до суду з зазначеним позовом
вона не пропустила.

Визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк
звернення до суду з позовом про
вирішення трудового спору є
обов'язковим для застосування,
позивачку було звільнено з роботи у
лютому 2012 року, з позовом до суду вона
звернулася 20 вересня 2013 року, причини,
які б вказували на поважність пропуску
звернення до суду, у судовому засіданні
не вказала.

Виходячи з вищевикладеного, правових
підстав для задоволення позову в
частині визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення,
зобов'язання видати наказ про
звільнення за власним бажанням, внести
записи в трудову книжку немає.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
нею суму.

У позовній заяві позивачка вказала на
те, що розмір заборгованості по
заробітній платі за січень-лютий 2012
року складає 745 грн. 72 коп.: 540 грн. за
січень 2012 року, 205 грн. 72 коп. за лютий 2012
року (а.с. 19-20).

Відповідачем доказів про виплату
зазначеної суми позивачу суду не
надано, а тому суд дійшов висновку про
стягнення з відповідача на користь 745
грн. 72 коп. нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати.

Ураховуючи те, що позов підлягає
частковому задоволенню з відповідача в
дохід держави на підставі ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню судовий
збір у розмірі 243 грн. 60 коп., а також на
користь ОСОБА_1 - 420 грн. витрат,
пов'язаних з публікацією в пресі
оголошення про виклик відповідача.

Керуючись ст. ст. 36, 40, 41, 47, 48, 116, 233 КЗпП
України, постановою Кабінету Міністрів
України від 27 квітня 1993 р. N 301 «Про
трудові книжки працівників», ст. ст. 3, 4,
8, 10, 11, 15, 57, 56, 58, 59, 60, 61, 79, 88, 209, 212-215, 223, 367
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Берлінія» про
стягнення нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати,
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, зобов'язання
видати наказ про звільнення за власним
бажанням, внести записи в трудову
книжку - задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Берлінія» на
користь ОСОБА_1 745 (сімсот сорок п'ять)
грн. 72 коп. нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Допустити негайне виконання рішення у
межах стягнення суми невиплаченої
заробітної плати за один місяць у
розмірі 540 (п'ятсот сорок) грн.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Берлінія» на
користь ОСОБА_1 420 (чотириста двадцять)
грн. витрат, пов'язаних з публікацією в
пресі оголошення про виклик
відповідача.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Берлінія» в дохід
держави 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя С. С. Захарчук