Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Амеліна В.І.,Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
прокурора Нахімовського району м.
Севастополя в інтересах держави в
особі Севастопольської міської ради до
ОСОБА_6, треті особи: обслуговуючий
кооператив «Дачно-будівельне
товариство індивідуальних
забудовників «Барвінок», державне
підприємство «Севастопольське
дослідне лісомисливське
господарство», про визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку та витребування з
незаконного володіння земельної
ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду
м. Севастополя від 26 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2011 року прокурор Нахімовського
району м. Севастополя звернувся до суду
в інтересах держави в особі
Севастопольської міської ради із
зазначеним позовом, в якому просив
визнати недійсним державний акт серії
ЯИ № 072661 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1000 га, розташовану у
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:56:002:0084, виданий ОСОБА_6
Головним управлінням Держкомзему у м.
Севастополі, зареєстрований у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 05;
витребувати на користь держави в особі
Севастопольської міської ради з
незаконного володіння відповідача
вказану земельну ділянку. Позов
обґрунтований тим, що спірна земельна
ділянка вибула з державної власності з
порушенням земельного законодавства
та всупереч волі держави в особі
уповноваженого на те органу.

Рішенням Балаклавського районного
суду м. Севастополя від 15
квітня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 26 вересня 2013 року
рішення Балаклавського районного суду
м. Севастополя від 15 квітня 2013
року скасовано. Ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено частково.
Визнано недійсним державний акт серії
ЯИ № 072661 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1000 га, розташовану у
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:56:002:0084, виданий ОСОБА_6 Головним
управлінням Держкомзему у м.
Севастополі та зареєстрований у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за
№ 05. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду та просить залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 06 квітня 2010 року
голова Севастопольської міської
державної адміністрації видав
розпорядження № 1032-р «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок для індивідуальної
дачної забудови обслуговуючим
кооперативом «Дачно- будівельне
товариство індивідуальних
забудовників «Барвінок» та про надання
у власність членам цього кооперативу
земельних ділянок, розташованих у
районі м. Сарич». Даним розпорядженням
було затверджено обслуговуючому
кооперативу «Дачно-будівельне
товариство індивідуальних
забудовників «Барвінок» (далі - ОК ДБТЗ
«Барвінок») проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки із
встановленням її меж в натурі (на
місцевості), розташованої у районі м.
Сарич, загальною площею 12,0 га, для
надання у власність членам цього
кооперативу земельних ділянок для
індивідуальної дачної забудови.

Відповідач ОСОБА_6 є членом ОК ДБТЗ
«Барвінок».

На підставі зазначеного вище
розпорядження Головним управлінням
Держкомзему у м. Севастополі ОСОБА_6 був
виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1000 га, розташовану у АДРЕСА_1, серії ЯИ
№ 072661, кадастровий номер :56:002:0084.

Державний акт зареєстровано у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 05, із
зазначенням підстави видачі -
розпорядження голови Севастопольської
міської державної адміністрації від 06
квітня 2010 року № 1032-р (а.с. 9).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що межі м.
Севастополя як населеного пункту
відповідно до законодавства не
встановлено; позивачем не надано
доказів щодо знаходження спірної
земельної ділянки у межах м.
Севастополя та права розпорядження нею
Севастопольською міською радою,
остання не є власником вищевказаної
земельної ділянки. А також з того, що
визнання державного акту недійсним як
правочину не може бути застосовано як
спосіб захисту порушеного права,
оскільки державний акт не є правочином.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи частково позовні вимоги,
апеляційний суд керувався тим, що
розпорядження Севастопольської
міської адміністрації було прийнято
без розробки технічної документації з
землеустрою та без її затвердження
відповідним органом, відповідач з
особистою заявою про надання земельної
ділянки до відповідного органу не
зверталася; відносно відповідача
відсутній акт індивідуальної дії -
відповідне рішення сесії
Севастопольської міської ради про
передачу земельної ділянки у власність
безпосередньо ОСОБА_6; повноваження
Севастопольської міської ради щодо
розпорядження землями до розмежування
земель державної та комунальної
власності здійснюються згідно з п. 12
Перехідних положень Земельного
кодексу України (далі - ЗК України);
визнання недійсним державного акта на
право власності на землю не є належним
способом захисту порушеного права.

Однак із такими висновками судів
повною мірою погодитися не можна,
виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
установлено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом (частина
перша статті 126 ЗК України в редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин).

Статтею 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами. Так, відповідно до
частин першої, другої, шостої - дев'ятої
цієї статті (у редакції, яка була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин) громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
індивідуального дачного будівництва у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідної
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає клопотання у місячний строк
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Розроблений проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
подається Комісії з розгляду питань,
пов'язаних з погодженням документації
із землеустрою. Комісія протягом трьох
тижнів з дня одержання проекту надає
відповідному органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування
свій висновок щодо погодження проекту
або відмови у його погодженні. У разі
якщо проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації,
погоджений проект подається Комісією
до відповідного органу земельних
ресурсів для здійснення такої
експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
двотижневий строк з дня отримання
погодженого проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

З матеріалів справи не вбачається, що
розпорядженням Севастопольської
міської державної адміністрації від 06
квітня 2010 року спірну земельну ділянку
було фактично передано у власність
відповідача. Крім того, зазначене
розпорядження було видано до
розроблення технічної документації із
землеустрою та без її затвердження
уповноваженим органом, а додаток до
нього не містить у собі відомостей про
площу земельних ділянок. В матеріалах
справи також відсутні докази звернення
відповідача до Севастопольської
міської ради чи Севастопольської
міської державної адміністрації з
відповідною заявою про передачу
земельної ділянки у власність, а також
розроблення проектно-технічної
документації стосовно спірної
земельної ділянки.

Суди не надали належної оцінки змісту
розпорядження Севастопольської
державної адміністрації № 1032-р від 06
квітня 2010 року «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок для
індивідуальної дачної забудови
обслуговуючим кооперативом
«Дачно-будівельне товариство
індивідуальних забудовників
«Барвінок», розташованих в м. Сарич, та
не з`ясували, яка конкретно земельна
ділянка була за змістом зазначеного
рішення надана відповідачу, якої площі
та у яких межах.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Одним із основних принципів, на засадах
якого здійснюється цивільне
судочинство, є принцип змагальності,
закріплений у ст. 10 ЦПК України.

У ч. 2 ст. 2 ЦПК України законодавець
надає рівні права обом сторонам, а
також іншим особам, які беруть участь у
справі, щодо подання доказів, їх
дослідження і доведення перед судом їх
переконливості. Законодавець покладає
обов'язок на заінтересованих у
вирішенні справи осіб довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
що передбачено у ч. 3 ст.10 та ст. 60 ЦПК
України. Цей обов'язок має позитивно
впливати на справедливість судового
рішення.

При ухвалені оскаржуваного рішення,
суд апеляційної інстанції керувався
тим, що спірна земельна ділянка
перебувала у межах населеного пункту -
м. Севастополя.

Проте доказів, на підтвердження того,
що вказана земельна ділянка перебувала
у межах м. Севастополя та у складі
комунальної власності, позивачем та
прокурором не надано, не спростовано
посилання відповідачів, що вказана
земельна ділянка перебувала у
державній власності і повноваженнями
щодо розпорядження нею була наділена
Севастопольська міська державна
адміністрація.

Зазначене підтверджується відповіддю
Головного управління Держкомзему у м.
Севастополі від 26 травня 2011 року за №
8-6-5/4641, у якій вказано, що роботи по
розмежуванню земель державної і
комунальної форм власності
адміністративно-територіального
утворення м.
Севастополь не виконані, у Головному
управлінні Держкомзему у м.
Севастополі відсутня інформація про
зареєстровані правовстановлюючі
документи на земельні ділянки, що
перебувають у власності чи
користуванні Севастопольської міської
ради, проект встановлення меж
адміністративно-територіального
утворення м. Севастополь не
затверджений і межі міста в натурі (на
місцевості) не встановлені.

Доказів того, що Севастопольська
міська державна адміністрація при
вирішенні питання про передачу у
власність членам ОК ДБТЗ «Барвінок»
діяла поза межами повноважень та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, ні позивачем, ні
прокурором Нахимівського району м.
Севастополя, не надано, а судове
рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Разом з тим слід погодитися з
висновками апеляційного суду, що
визнання державного акта недійсним є
окремим способом захисту порушеного
права.

Крім того, відповідно до положень ч. 3
ст. 152 ЗК України, захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

За положеннями ст. 155 ЗК України у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Отже, рішення органу виконавчої влади
чи місцевого самоврядування про
передачу у власність земельної ділянки
є необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку та
якщо органом державної влади або
місцевого самоврядування прийнято
рішення (акт), яке порушує права іншої
особи щодо володіння, користування чи
розпорядження земельною ділянкою,
такий акт визнається недійсним.

Судами встановлено, що постановою
окружного адміністративного суду м.
Севастополя від 10 квітня 2012 року, яка
набрала законної сили 14 травня
2012 року, визнано протиправним та
скасовано розпорядження голови
Севастопольської міської державної
адміністрації від 21 червня 2010 року №
1475-р «Про скасування розпорядження
голови Севастопольської міської
державної адміністрації від 06 квітня
2010 року № 1032-р».

Отже, ухвалюючи рішення, суд
апеляційної інстанції не звернув уваги
на те, що розпорядження про надання
земельної ділянки є чинним.

Одночасно не можна погодитися також з
рішенням суду першої інстанції,
оскільки судом відмовлено у позові з
підстав обрання неналежного способу
захисту порушеного права, що не
відповідає нормам земельного
законодавства з огляду на
вищезазначене, та не встановлено
фактичні обставини справи щодо
наявності порушень, які могли бути
підставою для скасування державного
акта на право власності на землю.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що при ухваленні рішень
судами у порушення вимог ст. 214 ЦПК
України не встановлено фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, у зв'язку з чим
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Балаклавського районного суду
м. Севастополя від 15 квітня 2013 року
та рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 26 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Судді:
В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К. Парінова
В.О. Савченко