У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської
І.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, реєстраційної служби
Тячівського районного управління
юстиції, Тячівської державної
нотаріальної контори, третя особа:
ОСОБА_5 про визнання права власності на
спадкове майно, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 19 лютого 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння, зокрема
просив витребувати з незаконного
володіння ОСОБА_4 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1. Позов обґрунтовував тим, що
рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 25 лютого 2010
року скасовано в 1/2 частині свідоцтво
про право на спадщину, видане на ім`я
ОСОБА_6 про спадкування вказаного
будинку. Остання, в свою чергу, будинок
відчужила. ОСОБА_4 отримав будинок на
підставі договору дарування. Оскільки
1/2 частина спадкового будинку вибула з
його володіння без його волі, просив
суд витребувати цю частину будинку у
добросовісного набувача.

В ході розгляду справи ОСОБА_3, в
порядку ст. 31 ЦПК України, змінив
позовні вимоги та просив визнати за ним
право власності на 1/2 частину
спірного будинку в порядку спадкування
та зобов'язати реєстраційну службу
Тячівського РУЮ скасувати державну
реєстрацію права власності на 1/2
частину житлового будинку за ОСОБА_4 і
зареєструвати її за ним. В
обґрунтування даних вимог зазначив, що
прийнявши в установленому законом
порядку спадщину, з часу її відкриття,
він набув речові права на 1/2 частину
успадкованого будинку - право
володіння та право користування ним, і
відповідно, право на захист цих прав.
Оскільки, його право на 1/2 частину
спірного спадкового будинку не визнано
та відмовлено державною нотаріальною
конторою у видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом на спадкове
майно, позивач вважає, що його право
підлягає захисту в порядку ст. 392 ЦК
України.

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 15
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на спадкове нерухоме майно -
1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.
Скасовано державну реєстрацію на
1/2 частину вказаного житлового
будинку за ОСОБА_4 Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат. У
задоволенні іншої частини вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 19 лютого
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено. Рішення місцевого суду
скасовано з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_3, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати із залишенням в
силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов виходив з того, що
оскільки ОСОБА_3 на час відкриття
спадщини проживав разом зі своєю
матір'ю, заяви про відмову від спадщини
не подавав, його слід вважати таким, що
прийняв спадщину. Відповідно до ст. 392
ЦК України, одним із шляхів захисту
права власності є можливість визнання
права власності в судовому порядку за
рішенням суду, якщо таке право
оспорюється або не визнається.

Суд першої інстанції послався на
правовий висновок Верховного Суду
України, викладений у постанові від 7
листопада 2012 року по справі №
6-107цс12, відповідно до якого у разі, якщо
позивач, не будучи стороною
оспорюваного ним договору, домагається
відновлення свого права на річ, яка
була предметом цього договору, то
виходячи з правової природи спірних
правовідносин між сторонами існують
речово-правові відносини, і належним
способом захисту в такому разі є один
із способів, передбачених главою 29 ЦК
України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК
України) - якщо річ перебуває у
володінні відповідача; визнання права
власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ
не вибула з володіння позивача, однак
його право на неї не визнається
відповідачем.

Виходячи із наведеного місцевий суд
дійшов висновку, що права позивача
підлягають захисту саме шляхом
визнання права власності в порядку ст.
392 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
апеляційний суд виходив з того, що в
даному випадку визнання права
власності на підставі ст. 392 ЦК України
є неналежним способом захисту прав, що
в свою чергу є підставою для відмови у
задоволенні зміненого позову ОСОБА_3
Місцевим судом проігноровано правову
позицію Верховного Суду України та не
враховано, що спірний будинок вибув з
володіння позивача, перебуває у
володінні іншої особи, тому позивач має
захистити своє право в порядку ст. 388 ЦК
України, шляхом витребування належної
йому частини будинку у добросовісного
набувача.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду апеляційної інстанції
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їхнього
порушення чи реальної небезпеки такого
порушення.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права,
визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди, відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Таким чином, під способами захисту
суб'єктивних цивільних прав та
інтересів розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких суд здійснює поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав чи
інтересів та вплив на правопорушника.

Разом з тим, особа право якої
порушено, може скористатися не
будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права. Спосіб захисту
порушеного права частіше за все
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивач звернувшись до суду з позовом
про витребування майна в порядку ст. 388
ЦК України, в подальшому, користуючись
виключно наданим йому правом, змінив
предмет позову та просив визнати за ним
право власності на 1/2 частину спірного
майна в порядку спадкування за законом.

Суд першої інстанції задовольнив
змінені позовні вимоги про визнання за
позивачем право власності на 1/2 частину
спадкового майна.

Апеляційний суд дав належну оцінку
законності та обґрунтованості рішення
місцевого суду. Належним чином
перевірив встановлені судом фактичні
обставини справи з урахуванням
зібраних доказів та дійшов правильного
висновку щодо відсутності правових
підстав для задоволення позову в силу
неналежності обраного позивачем
способу захисту прав, у зв'язку із чим,
обґрунтовано скасував рішення суду
першої інстанції та відмовив у
задоволенні позову про визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку в порядку спадкування.

В даному випадку належним способом
захисту прав є витребування майна з
чужого незаконного володіння
відповідно до ст. 388 ЦК України. Такий
спосіб, як визнання права власності в
порядку спадкування у даному випадку
не може бути застосований, оскільки
порушить права і законні інтереси
інших осіб, зокрема права
добросовісного набувача спірного
майна.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для встановлення
неправильного застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права. Не спростовують
висновків суду, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення. При вирішенні
даної справи апеляційним судом
правильно визначений характер
правовідносин між сторонами, та надано
належну правову оцінку доводам сторін
і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст.337
ЦПК України касаційну скаргу слід
відхилити і залишити оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції без
змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 19 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ткачук О.С.

суддіКафідова О.В. Колодійчук В.М.

Умнова О.В.

Фаловська І.М.

5

Справа № 6-13814св14

Головуючий у першій інстанції Ніточко
В.В.

Доповідач: Умнова О.В.