Провадження № 22ц/784/1431/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач в апеляційній
інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання -
Руднік Є.М.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

його представника - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 12 лютого 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 і ОСОБА_5 про
стягнення у солідарному порядку суми
неповернутої позики, -

у с т а н о в и л а:

12 листопада 2013 року ОСОБА_3 пред'явив
зазначений позов, який обґрунтовував
наступним.

30 січня 2013 року він за договором позики,
укладеному в усній формі, передав
ОСОБА_7 у власність 98 000 доларів США, під
зобов'язання останнього повернути таку
ж суму грошей в тій же валюті до 01
червня того ж року, про що позичальник
видав розписку.

В той же день, в тій же формі, що і
договір поруки, на забезпечення його
виконання, ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5
договір поруки, за умовами якого
останній поручався перед кредитором за
виконання ОСОБА_7 свого обов'язку за
договором позики, а у разі порушення
тим зобов'язання - погоджувався
виступати разом з ним як солідарні
боржники, про що теж видав розписку.

В обумовлений строк, відповідачі
позику не повернули, у зв'язку з чим він
вимушений був пред'явити даний позов, в
якому просити суд про стягнення її з
відповідачів у солідарному порядку в
гривневому еквіваленті.

ОСОБА_7 подав до суду заяву у якій позов
визнав у повному обсязі.

Правова позиція ОСОБА_5 щодо позову
суду невідома, оскільки справу
розглянуто без його участі.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 12 лютого 2014 року позов
задоволено повністю.

З ОСОБА_7 і ОСОБА_5 солідарно на користь
ОСОБА_3 стягнуто 783 314 гривень 00 копійок
неповернутої позики і в дольовому
порядку - по 1 720 гривень 50 копійок
судових витрат.

По тексту апеляційної скарги, ОСОБА_5
оскаржив назване рішення в
апеляційному порядку лише в частині, що
безпосередньо стосується його, в той же
час, просив його скасувати у повному
обсязі і ухвалити нове - про відмову у
вимозі щодо нього, оскільки законних
підстав для стягнення з нього
позичених ОСОБА_7 грошей - немає.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи та положенням чинного
цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, оскаржене
рішення суду І інстанції в частині
стягнення з ОСОБА_5 суми неповернутої
позики та в частині розподілу судових
витрат, скасувати і в цій частині
ухвалити нове рішення, яким у вимогах
до названого відповідача - відмовити,
за їх безпідставністю.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3
районний суд вважав установленим, що
між сторонами існують договірні
правовідносини, підставою виникнення
яких є дійсні договори позики та
поруки, укладені в належній формі.
Умови зазначених договорів порушили
відповідачі, а тому вони солідарно,
відповідно до ст. ст. 553-554, ст. 1046, ч. 2 ст.
1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, повинні
повернути позивачеві взяті у позику
грошові кошти і у дольовому порядку
відшкодувати його судові витрати.

Оскільки ті цього у добровільному
порядку цього не робить, то стягнення
заборгованих сум слід провести за
судовим рішенням.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах
апеляційного оскарження, частково
погоджується з обставинами та
правовідносинами, встановленими судом
І інстанції, його ж висновки щодо
відповідальності ОСОБА_5 вважає
необґрунтованими і не законними.

Так, за ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611,
615, 622 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також дій осіб, що не
передбачені названими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків (зобов'язань) є договори,
зміст яких не повинен суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
його учасників має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; він
має бути вчиненим у формі встановленій
законом і спрямованим на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової
форми договору, а сторони такої вимоги
не додержалися, то за загальним
правилом, це не має наслідком його
недійсності, крім випадків прямо
встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими, крім свідчень
свідків, доказами

Договір вважається правомірним якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує
для сторін цивільні обов'язки, які
повинні виконуватися належним чином у
межах та на умовах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання
недопустима, якщо інше не передбачено
умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому
числі і судовий, свого цивільного права
чи інтересу у разі його порушення, у
спосіб визначений цивільним кодексом
України, або в інший, встановлений
договором або законом, спосіб.

У разі порушення зобов'язання однією
стороною інша сторона має право на
відшкодування завданої їй майнової
шкоди, при цьому, таке відшкодування не
звільняє боржника від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі.

Виписане вище у повній мірі стосується
і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046 - 1047-1051 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики потребує простої
письмової форми і є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Недотримання такої форми договору не
тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України,
кредитор, прийнявши виконання
зобов'язання, на вимогу боржника
повинен видати йому розписку про
одержання виконання частково або у
повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документу кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у
боржника підтверджує виконання ним
обов'язку і, навпаки, знаходження
такого документу у кредитора -
засвідчує факти невиконання боржником
зобов'язання.

Позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що грошові кошти
або речі насправді не були одержані ним
від позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором.

При ухваленні рішення щодо укладення,
умов та виконання позики, суд оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 і 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для
відмови у його задоволенні, а
недоведеність заперечень - тягне за
собою протилежний результат.

По даній справі позивач належними та
допустимими засобами довів, що за усним
договором позики передав ОСОБА_7 у
власність 98 000 доларів США, під
зобов'язання останнього повернути таку
ж суму грошей в тій же валюті до 01
червня того ж року, про що позичальник
видав розписку.

Той, у визначений сторонами строк
взятих у позику грошових коштів не
повернув і, пославшись на брак коштів,
відмовляється повертати й натепер.

За такого і, взявши до уваги
відсутність у відповідача доказів
іншому, відповідно до названих вище
статей ЦК України, неповернуту суму
позики слід стягнути з позичальника на
користь позикодавця за судовим
рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то в цій частині
його рішення є законним і
обґрунтованим.

В той же час, висновки суду, щодо
солідарної відповідальності ОСОБА_5 не
ґрунтуються на законі.

Дійсно, в силу ст. 546 ЦК України, з метою
захисту законних прав та інтересів
фізичних та юридичних осіб при
укладанні різноманітних правочинів та
договорів українське законодавство
передбачає ряд способів, які сприяють
виконанню зобов'язань. В юридичній
термінології вони отримали назву
способи або види забезпечення
виконання зобов'язань. Способи
забезпечення виконання зобов'язання
покликані охороняти інтереси менш
захищеної сторони за договором -
кредитора шляхом покладення
додаткового зобов'язального обтяження
на боржника або на третю особу. У разі
невиконання або неналежного виконання
умов цивільного договору на боржника
покладається додаткова
відповідальність, а в ряді випадків до
виконання зобов'язання притягуються
разом із боржником і треті особи,
зокрема, при поруці.

На сьогоднішній день виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України, всі
правочини щодо забезпечення виконання
зобов'язань боржника перед кредитором
повинні здійснюватися виключно у
письмовій формі.

У відповідності до ст. 207 ЦК України
вимога щодо письмової форми правочину
вважається дотриманою, якщо його зміст
зафіксовано не лише в одному або
кількох документах, підписаних
сторонами (стосовно юридичних осіб
підпис суб'єктів, уповноважених на це
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства, скріплюється печаткою),
а й у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони, а також, якщо воля
сторін виражена за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку. Письмовій
формі відповідає правочин у
електронному вигляді, якщо він
вчинений із дотриманням вимог ЗУ "Про
електронні документи та електронний
документообіг" і ЗУ "Про електронний
цифровий підпис". За чинним
законодавством України в окремих
випадках вимагається нотаріальне
посвідчення правочинів щодо
забезпечення виконання зобов'язань, а
також його державна реєстрація.

В силу ч. 2 ст 1047 ЦК України, розписка не
є письмовою формою договору, а тому
може бути лише письмовим доказом
передачі позикодавцем грошей
позичальнику.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

За ст.ст. 203, 215 - 216 ЦК України, будь-який
правочин має набути чинності, тобто
набрати юридичної сили.

Для цього мають бути дотримані такі
умови як: законність змісту правочину;
наявність у сторін (сторони)
необхідного обсягу дієздатності;
наявність об'єктивно вираженого
волевиявлення учасника правочину та
його відповідність внутрішній волі
учасника правочину; відповідність
форми вчиненого правочину вимогам
закону; спрямованість волі учасників
правочину на реальне досягнення
обумовленого ним юридичного
результату; відсутність спрямованості
у вчинюваному батьками правочині на
порушення прав та інтересів їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

У разі недотримання перерахованих
вимог правочин є недійсним або може
бути визнаний недійсним у порядку,
встановленому цим Кодексом.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами)
названих вимог.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, які
пов'язані з його недійсністю.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
січня 2013 року, забезпечуючи позику
порукою, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не
дотрималися належної за законом форми
укладення договору поруки, у зв'язку з
чим уклали нікчемний договір, за яким у
ОСОБА_5 не виникло будь-яких обов'язків
перед ОСОБА_3, щодо повернення
позичених ОСОБА_7 грошових коштів, а
тому у позові позикодавця до нього слід
було відмовити за його
безпідставністю.

Оскільки районний суд був іншої думки і
вимогу задовольнив, то виписаний вище
висновок слід провести рішенням
апеляційної інстанції.

У зв'язку з цим і, відповідно до ст. 88 ЦПК
України, усі судові витрати по справі у
суді першої інстанції слід віднести на
ОСОБА_7, а апеляційної інстанції - на
карцева С.М.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 12 лютого 2014 року, в
частині стягнення з ОСОБА_5 суми
неповернутої позики та в частині
розподілу судових витрат - скасувати, і
в цій частині ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_3 у позові до
ОСОБА_5 про стягнення, як солідарного
боржника, 783 314 гривень неповернутої
позики.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 3 441
гривню 00 копійок на відшкодування
судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 1 827
гривень 00 копійок на відшкодування
судових витрат у суді апеляційної
інстанції.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: