АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-2868/11
Номер провадження 22-ц/786/1235/14
Головуючий у 1-й інстанції Середа А. В.
Доповідач Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Омельченко Л.М., Триголова
В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

заінтересованої особи ОСОБА_4

представника заінтересованої особи
ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві апеляційну
скаргу ОСОБА_4

на рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 28 вересня 2011 року

по цивыльный справі за позовом ОСОБА_1
до Кременчуцької міської ради
Полтавської області про визнання права
власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до Кременчуцької
міської ради Полтавської області про
визнання права власності за
набувальною давністю. Вказувала, що
вона на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, посвідченим
09.04.1999 року державним нотаріусом Першої
Кременчуцької державної нотаріальної
контори Мусієнко Т.О., є власником
квартири АДРЕСА_1. Окрім неї, у вказаній
квартирі значиться зареєстрованим та
проживає її батько ОСОБА_3. З 1992 року
вона разом з батьком відкрито та
безперервно користується сараєм
НОМЕР_1, що знаходиться на
прибудинковій території домоволодіння
АДРЕСА_1. Окрім вказаного сараю, на
території домоволодіння АДРЕСА_1 були
розташовані також і сараї інших
мешканців будинку, які були знищені
пожежею. Приміщення сараю
використовується нею для зберігання
особистих речей, продуктів,
консервації тощо. Просила визнати за
нею право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно - сарай,
розташований у подвір'ї житлового
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 28 вересня 2011 року позов ОСОБА_1 -
задоволено.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно - сарай, що розташований
у подвір'ї житлового будинку АДРЕСА_1,
Полтавської області.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 15 жовтня 2012 року відмовлено
виконавчому комітету Кременчуцької
міської Ради у задоволенні заяви про
перегляд рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 28 вересня 2011
року за нововиявленими обставинами по
справі за позовом ОСОБА_1 до
Кременчуцької міської ради
Полтавської області про визнання права
власності (а.с. 77).

В апеляційній скарзі
заінтересована особа ОСОБА_4 просить
вищевказане рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.
Свої доводи обгрунтовує тим, що судом
першої інстанції неповно з'ясовано
обставини, що мають істотне значення
для справи, та невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов»язки,
мають право оскаржити в апеляційному
порядку рішення суду першої інстанції
повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
посвідченим 09.04.1999 р. державним
нотаріусом Першої Кременчуцької
державної нотаріальної контори
Мусієнко Т.О., є власником квартири
АДРЕСА_1. Право власності на вказану
квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 в КП
«Кременчуцьке МБТІ», про що свідчить
відповідна відмітка на зворотній
стороні свідоцтва (а.с. 13).

Відповідно до викопіювання сараїв,
розташованих на подвір'ї житлового
будинку АДРЕСА_1, що виготовлене КГЖЕП
«Центральне», на подвір'ї будинку було
розташовано 11 сараїв, які
використовувались мешканцями
відповідних квартир вказаного будинку,
в результаті пожежі були знищені сараї
з НОМЕР_2 по НОМЕР_3, після пожежі
залишився лише сараї НОМЕР_1, який
побудований в 1960 році та
використовується мешканцями квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно відповіді КГЖЕП «Центральне»
від 29.11.2007 р. за № 7/2301 на лист батька
ОСОБА_1 - ОСОБА_8, який проживає в
АДРЕСА_1, КГЖЕП «Центральне» не
заперечує проти передачі у власність
відповідно до інвентаризації №? 10
сараю та земельної ділянки під ним,
розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а.с.
9).

Крім того, згідно викопіювання з плану
міста, виготовленого на замовлення
ОСОБА_3, сарай на території будинку
АДРЕСА_1 збудований в 1953 році, з 1992 року
сарай належить власнику квартири
АДРЕСА_1. - ОСОБА_1 Відповідно до дозволу
№ 7/2301 від 29.11.2007 КГЖЕП «Центральне» та
інвентаризації № 10 отримано дозвіл на
власність сараю (а.с. 6).

Згідно акту, складеного
співробітниками товариства з
обмеженою відповідальністю
«Житлорембудсервіс» 15.02.2011 р. № 35
свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які
проживають в АДРЕСА_1, засвідчили факт
користування сараєм у дворі будинку
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1992 року (а.с.
8).

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з того, що у судовому засіданні
достовірно встановлено та
підтверджено належними доказами факт
добросовісного, безперервного та
відкритого користування позивачем з 1992
року сараєм, що розташований у подвір»ї
житлового будинку АДРЕСА_1, отже
позивач набула право власності на
вказаний сарай за набувальною
давністю.

Як встановила колегія суддів, такий
висновок місцевого суду є вірним,
оскільки суд дійшов його після повного,
всебічного та об"єктивного з"ясування
фактичних обставин справи, прав та
обов"язків сторін в даних
правовідносинах, з правильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заінтересована особа ОСОБА_4
оскаржуючи вищевказане рішення
місцевого суду, посилається на
порушення його прав та обов»язків,
оскільки за вказаним рішенням визнано
за позивачем право власності на сарай,
який знаходиться на його земельній
ділянці, власником якої він є на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку від
26.08.2009 р. Згідно до викопіювання сараїв,
розташованих на подвір»ї житлового
будинку АДРЕСА_1, було 11 сараїв, які
погоріли від пожежі, отже спірний сарай
був добудований вже після того, як він
отримав право власності на земельну
ділянку, тобто є самочинним
будівництвом, оскільки не введений в
експлуатацію, проектно-кошторисна
документація не погоджувалася, вихідні
дані на будівництво сараю не
подавалися. Земельна ділянка під
сараєм накладається на земельну
ділянку, яка надана йому у власність.
Судом не досліджувалася форма
власності земельної ділянки, на якій
знаходиться сарай, на момент ухвалення
судового рішення земельна ділянка
знаходилася у його приватній
власності.

Як вбачається із матеріалів справи,
спірний сарай побудований у 1953-1960 р.р., з
1992 р. позивач користується ним.

Доводи заінтересованої особи ОСОБА_4
про те, що спірний сарай згорів і був
побудований вже після того, як він
отримав право власності на земельну
ділянку, тобто є самочинним
будівництвом, не заслуговують на увагу,
оскільки достовірно підтверджується
матеріалами справи, що спірний сарай
існує з вказаного часу, у пожежі він не
згорів, доказів того, що він
побудований після серпня 2009 р., тобто
після отримання ним Державного акту на
право власності на земельну ділянку,
ОСОБА_4 не надав.

При зверненні до суду з даним позовом
позивач обрала спосіб захисту свого
права шляхом визнання права власності
на сарай за набувальною давністю в
порядку ст. 344 ЦК України. Доводи
заінтересованої особи ОСОБА_4 про те, що
спірний сарай є самочинним
будівництвом, а правовідносини
підпадають під дію ст. 376 ЦК України, не
заслуговують на увагу, оскільки
виходять за межі позовних вимог,
позивач на свій розсуд обирає спосіб
захисту порушених, невизнаних чи
оспорюваних прав.

Крім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що згідно Державного акту
на право власності на земельну ділянку
від 26.08.2009 р. на ім»я ОСОБА_4 надана
земельна ділянка площею 24 кв.м
розташована за адресою: АДРЕСА_2 для
будівництва індивідуального гаража
(а.с.85). Згідно свідоцтва № 1621 об»єкту
сарай 25.01.2012 р. на замовлення ОСОБА_1
присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_3 (а.с.
58), тобто поштові адреси є різними.
Згідно викопіювання з плану міста
вказані вулиці проходять
перпендикулярно одна до одної,
житловий будинок АДРЕСА_2 знаходяться
в одному дворі (а.с.90). Заінтересована
особа ОСОБА_4 не надав доказів того, що
земельна ділянка під сараєм та
земельна ділянка, надана йому під
будівництво гаражу, співпадають чи
перетинаються.

Посилання представника
заінтересованої особи ОСОБА_4 на
постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 14.05.2013 р., якою адміністративний
позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено,
скасовано акт, виданий громадянину
ОСОБА_11, кадастровий номер акту ЯЗ 013122
від 26.08.2009 р., № 21, та на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 04.03.2014 р.,
якою вищевказана постанова місцевого
суду скасована, прийнята нова
постанова про відмову у задоволенні
адміністративного позову, в яких
нібито встановлено факт співпадання
та перетинання земельних ділянок, а
тому на підставі ст. 61 ЦПК України ця
обставина не підлягає доказуванню, не
заслуговують на увагу з тих підстав, що
посилання в цій частині не
відповідають дійсності, вказані судові
рішення не містять встановлених
обставин щодо цього факту, крім цього,
вказані судові рішення в
адміністративній справі прийняті
після ухвалення рішення місцевого суду
від 28.09.2011 р., тобто на час його
ухвалення вони не існували, тому
застосування правил ст. 61 ЦПК України
не можливе, за змістом ч.1 ст. 303 ЦПК
України в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції на час його ухвалення.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що заінтересована особа
ОСОБА_4 не надав доказів того, що
місцевий суд, ухвалюючи рішення у
справі, вирішив питання про його та
обов»язки.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції, тому апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду -
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308
ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 28 вересня 2011 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

С
у д д і: