АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3843/14
УХ ВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Остапович Л.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Київського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні та
розпорядженні власністю, вселення у
житловий будинок,

ВСТАНОВИЛА:

12.11.2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні та
розпорядженні власністю, вселення у
житловий будинок в якому, просила суд
усунути перешкоди в користуванні та
розпорядженні її власністю: вселити її
у домоволодіння АДРЕСА_1. В
обґрунтування своїх вимог посилалася
на те, що житлове домоволодіння
належить їй на праві власності - 1/8
частина, відповідачу ОСОБА_2 - 3/8
частини, 1/2 частина належить ОСОБА_4
Частки співвласників в натурі не
виділені. Оскільки відповідач чинить
перешкоди у здійсненні права
власності, зокрема праву користування
спірним будинком, позивач вимушена
звертатися до суду.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 08 квітня 2014 року було
закрито провадження у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 на підставі п.6
ч.1 ст. 206 Цивільного процесуального
кодексу України, у зв'язку зі смертю
відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3
свої позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та пояснила, що не
зважаючи на її численні звернення до
відповідачів, їй перешкоджають
користуватися житловим будинком та
земельною ділянкою, не надають ключі
від будинку.

Представник відповідача, будучи
допитаним в судовому засіданні, проти
задоволення позову заперечував,
посилався на неможливість вселення
позивачки в спірний будинок до
вирішення питання щодо реального
поділу житлового будинку.

Рішенням Київського районного
суд м. Харкова від 16 квітня 2014 року,
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні та
розпорядженні власністю, вселення у
житловий будинок задоволено в повному
обсязі. Усунуто перешкоди в
користуванні та розпорядженні
власністю шляхом вселення ОСОБА_3 у
домоволодіння АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
просить скасувати рішення ухвалене 16
квітня 2014 року Київським районним
судом м. Харкова у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні та
розпорядженні власністю, вселення у
житловий будинок та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити повністю, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
а також на невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 Цивільного кодексу
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст. ст. 16, 386
Цивільного кодексу України, власник
має право звернутися до суду з вимогою
про захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

За правилами ст. 150 Житлового кодексу
України, власник має право
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 Цивільного кодексу
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

За змістом зазначених норм права
співвласник майна, яке знаходиться у
спільній сумісній власності без
виділення часток у натурі, має право на
вільне користування зазначеним майном
у повному обсязі та має право на
усунення перешкод у такому
користуванні у будь-який час.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, що включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом, то
власник на підставі ст. 391 Цивільного
кодексу України, ст. 150 Житлового
кодексу України, може захистити своє
порушене право шляхом вселення, що
відповідає ст. 16 Цивільного кодексу
України і є способом, що відповідає
встановленому порушенню.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Житлове домоволодіння з надвірними
будівлями, яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, належить на праві власності:
позивачу ОСОБА_3 на підставі рішення
Харківського обласного суду від 16.11.1994
р.- 1/8 його частина; (а.с.5-17),
відповідачу ОСОБА_2 - 3/8 частин
домоволодіння на підставі рішення
Харківського обласного суду від 16.11.1994
р.; ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 8-ю ХДНК
12.11.1980 р. за реєстровим № 5-8245, належить
1/2 частина вищевказаного
домоволодіння. Частки співвласників в
натурі не виділені. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_4 померла (а.с.55).

При розгляді справи по суті було
встановлено, що відповідач ОСОБА_2
чинив перешкоди позивачу у
користуванні своєю власністю, ОСОБА_3
не має можливості самостійно вселитися
у спірне житлове приміщення, тобто суд
першої інстанції вірно дійшов до
висновку про доведеність позовних
вимог позивача й наявність
передбачених законом підстав для їх
задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції
зазначив, що заперечення представника
відповідача проти задоволення позову
про усунення перешкод у користуванні
майном, проти вселення співвласника та
відсутність виділа в натурі
реалізувати свої права при відсутності
вільного доступу до належного йому
майна (відсутність ключів від
приміщення, вчинення скандалів, заміна
замків, дверей тощо) є підставою
вважати, що співвласники чинили та
чинять перешкоди у користуванні
належною позивачу власністю.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 звертався
до суду з позовом до позивача ОСОБА_3
про анулювання спільної дольової
власності та припинення її права
власності на 1/8 частину в зазначеному
житловому будинку, у задоволенні яких
рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 06 серпня 2013
року було відмовлено (а.с.25-29).

Оскільки, відповідач позбавляє
позивача права користуватись та
розпоряджатися спірним
домоволодінням, позивач в
добровільному порядку не має
можливості усунути перешкоди в
користуванні власністю, тому районний
суд прийшов до вірного висновку про
вселення ОСОБА_3 у спірне домоволодіння
та зобов'язання відповідача ОСОБА_2 не
чинити позивачу перешкоди у його
користуванні.

Судова колегія вважає, що позовні
вимоги є обґрунтованими, а доводи
викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2
не знайшли свого підтвердження при
розгляді справи апеляційним судом.

З урахуванням наведеного суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про задоволення позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні та розпорядженні
власністю, вселення у житловий будинок.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Харкова від 16 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: