Номер провадження: 22-ц/785/4397/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Сегеди С.М.

- Ступакова О.А.

при секретарі - Добряк Н.І.

за участю представників: ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_5
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 березня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_7, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті
особи - ОСОБА_8, приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 про визнання заповіту
недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

13 грудня 2013 року позивачі звернулися
до суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09
лютого 2004 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 посвідчено заповіт,
згідно якого ОСОБА_10 на випадок своєї
смерті заповіла ОСОБА_3 належне їй на
праві особистої власності
будинковолодіння з надвірними
спорудами та земельну ділянку,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_10
померла. Позивачі вважають, що
зазначений заповіт є недійсним через
його нікчемність, укладений з
порушенням процедури його посвідчення,
а також у зв'язку з тим, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало її волі, так як
вона не усвідомлювала значення своїх
дій.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 13 березня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7,
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_8,
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 про
визнання заповіту недійсним,
відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подали апеляційну
скаргу. В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду у
зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_5
задовольнити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судовою колегією встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла, про
що Першим відділом реєстрації актів
цивільного стану Приморського
районного управління юстиції м. Одеси в
Книзі реєстрації смертей зроблено
актовий запис за № 8236.

09 лютого 2004 року ОСОБА_10 склала заповіт,
згідно якого на випадок своєї смерті
заповіла ОСОБА_3 належне їй на праві
особистої власності будинковолодіння
з надвірними спорудами та земельну
ділянку, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1. Вказаний правочин було
посвідчено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9

Як вбачається з матеріалів справи, у
встановлений законом строк ОСОБА_3
звернулась до органів нотаріату з
заявою про прийняття спадщини.

11 березня 2007 року ОСОБА_11, який був
чоловіком померлої, звернувся до
органів нотаріату із заявою про
відмову від права на належну йому
частку спадщини, що залишилась після
смерті дружини ОСОБА_10 на користь дочки
померлої - ОСОБА_8

Крім того, 11 березня 2007 року ОСОБА_11
надав також заяву, якою відмовився від
належного йому права на обов'язкову
частку у спадщині.

12 березня 2008 року ОСОБА_12 звернулась до
Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті матері
ОСОБА_10, що складається з: грошових
вкладів з нарахованими відсотками, які
зберігаються в філіях та відділеннях
ощадного банку м. Одеси.

Твердження апелянтів, що заповідач
розпорядилася майном, яке їй не
належало, посилаючись на те, що 29 серпня
2002 року ОСОБА_13 у встановленому законом
порядку отримала право власності на
зазначену земельну ділянку, оформивши
державний акт на право власності на
земельну ділянку, а з 08 жовтня 2002 року
власниками земельної ділянки на
підставі договору дарування стали
вони, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, вірно були
відхилені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції було достовірно
встановлено, що ще у жовтні 2002 року
ОСОБА_10 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_13 про визнання права власності на
1/3 частину спадкового майна, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, однак під час розгляду справи
померла, та у червні 2008 року ОСОБА_3, яка
є спадкоємницею за заповітом після
смерті ОСОБА_10, звернулась до суду з
позовом , який згодом нею був уточнений
та остаточно заявлений до ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, Одеської міської ради,
третя особа Третя одеська державна
нотаріальна контора про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, рішення про
передачу земельної ділянки у приватну
власність, договору дарування
земельної ділянки, державних актів на
право приватної власності на землю,
визнання права власності на 1/2 частину
земельної ділянки в порядку
спадкування, поділ земельної ділянки в
натурі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 грудня 2011 року, залишеним
без змін ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області від
06 грудня 2012 року позов ОСОБА_3 -
задоволено, визнано недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане ОСОБА_13 Третьою
Одеською державною нотаріальною
конторою 21.09.2001 р., реєстровий № 1-2263 в
частині успадкування нею 1/2 частини
майна померлого ОСОБА_14, визнано
недійсним рішення Одеської міської
ради № 372-ХХІV від 26.07.2002 р. «Про
затвердження проекту відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0, 0960 га гр.
ОСОБА_13, за адресою: АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель» в
частині передання ОСОБА_13 у приватну
власність 1/2 частини (площею 0,0480 га)
земельної ділянки площею 0, 0960 га по
АДРЕСА_1; визнано недійсним державний
акт на право приватної власності на
землю, виданий 29.08.2002 р. на ім'я ОСОБА_13,
зареєстрований за № 1814/7248; визнано
недійсним договір дарування земельної
ділянки, укладений 08.10.2002 р. між ОСОБА_13
та ОСОБА_7, ОСОБА_5 і посвідчений
державним нотаріусом Третьої одеської
державної нотаріальної контори
ОСОБА_15, реєстровий № 1-3487, в частині
дарування ОСОБА_7, ОСОБА_5 1/2 частини
(площею 0,0480 га) земельної ділянки
площею 0, 0960 га по АДРЕСА_1 визнано
недійсним державний акт на право
приватної власності на землю, виданий
01.11.2002 р. на ім'я ОСОБА_5, зареєстрований
за № 1946/7424; визнано недійсним державний
акт на право приватної власності на
землю, виданий 01.11.2002 р. на ім'я ОСОБА_7,
зареєстрований за № 1947/7425; скасовано
запис про державну реєстрацію
державного акту на право приватної
власності на землю, виданого 01.11.2002 р. на
ім'я ОСОБА_5, зареєстрованого за № 1946/7424;
скасовано запис про державну
реєстрацію державного акту на право
приватної власності на землю, виданого
01.11.2002 р. на ім'я ОСОБА_7, зареєстрований
за № 1947/7425; визнано за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за заповітом право
власності на 1/2 частину (площею 0,0480 га)
земельної ділянки площею 0,0960 га, яка
розташована по АДРЕСА_1 розділено
земельну ділянку площею 0, 0960 га по
АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 1/2 частину
земельної ділянки (площею 0, 0480 га) в
таких межах: 39 м2 - частка ділянки
загального користування в таких межах:
від лівої бокової межі (з сусідньої
ділянкою № 127) з відступом 4,0 м від
вуличного розмежувального забору на
кут двохповерхового будинку за ламаною
з довжинами відрізків 4,36 + 6,16 + 5,24 м;
вздовж зовнішньої стіни
двохповерхового будинку довжиною 5,35 м
і далі за лінією продовження довжиною 2
м; поворот праворуч до межі з ділянкою
НОМЕР_1 довжиною 2,6 м; 441 м2 - ділянка
особистого користування, прилегла до
правої бокової межі, в наступних межах:
від задньої межі з відступом 23,45 м від
правої межі в бік ділянки НОМЕР_1
довжиною 6,3 м; поворот ліворуч довжиною
3 м; поворот праворуч в бік ділянки
загального користування довжиною 11,76 м
з відступом 2 м від двохповерхової
будівлі; стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_5.,
ОСОБА_8, Одеської міської ради в
солідарному порядку на користь ОСОБА_3
судові витрати. Вказані судові рішення
ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи від 25 вересня 2013 року залишені
без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарський
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судова колегія вважає, що при
існуванні таких обставин та судових
рішень, які набрали законної сили,
доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_10 не була власником будь-якого
домоволодіння або земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, а тому не мала права
розпоряджатися зазначеним нерухомим
майном, не заслуговують на увагу.

Крім того, судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивачі не є
спадкоємцями ОСОБА_10, а є лише
власниками іншої ? частини земельної
ділянки, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, і, таким чином, в даному
випадку оспорюваним заповітом їх
права не порушені. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК
України та ст. 3 ЦПК України судовому
захисту підлягають лише порушені,
невизнані або оспорюванні права,
свободи чи інтереси.

В апеляційній скарзі вказується, що
судом першої інстанції порушені норми
матеріального права в частині
застосування строку позовної давності,
оскільки позивачі звернулись до суду з
позовом про визнання заповіту
недійсним через його нікчемність, у
тому числі, та зазначили у позові, що
відповідно до ч. 4 ст. 258 ЦК України до
вимог про застосування наслідків
нікчемного правочину застосовується
позовна давність у десять років.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції дійсно відмовляючи в позові
по суті вимог, помилково застосував
строки позивної давності. Але вказана
помилка не є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК
України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань

Вимоги про застосування наслідків
нікчемного правочину і про визнання
правочину недійсним за своєю правовою
сутті не є тотожними.

Як передбачено ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Позивачі, в свою чергу, на підставі ст.
225 ЦК України просять визнати заповіт
недійсним, оскільки вважають, що під
час його складання ОСОБА_10 не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» від 20.12.2011 року, який набув
чинності 15.01.2012 року, виключено частини
третю та четверту статті 258 ЦК України,
що спростовує посилання позивачів на
вказану норму.

Крім того, районний суд відмовив
позивачам у позові з підстав його
незаконності та необґрунтованості по
суті.

Також, суд першої інстанції вірно
дійшов висновку, що позивачі не є
представниками ОСОБА_11, чоловіка
померлої, та не можуть заявляти позов з
підстав того, що заповідач позбавила
свого непрацездатного чоловіка права
на обов`язкову частку у спадщині.

Посилання апелянтів, що волевиявлення
ОСОБА_10 як заповідача щодо
розпорядження своїм майном на випадок
смерті не було вільним та не
відповідало її волі, а також те, що при
його укладанні вона не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними обґрунтовано були відхилені
районним судом, оскільки апелянтами не
надано належних та допустимих доказів.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України
спадкування є перехід прав та
обов'язків від фізичної особи, яка
померла (спадкодавця) до інших осіб
(спадкоємців) та здійснюється за
заповітом, або за законом та
відкривається внаслідок смерті цієї
особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Зі змісту заповіту від 09 лютого 2004 року
вбачається, що ОСОБА_10 склала заповіт в
присутності свідків, під чим і
поставила свій підпис.

Встановлено, що ОСОБА_10 на підставі ст.
1234 ЦК України використала своє право на
заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України
призначила спадкоємцем свого майна
ОСОБА_3

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Право на заповіт
здійснюється особисто. Вчинення
заповіту через представника не
допускається. Заповідач може
призначити своїми спадкоємцями одну
або кілька фізичних осіб, незалежно від
наявності у нього з цими особами
сімейних, родинних відносин, а також
інших учасників цивільних відносин.
Заповідач має право охопити заповітом
права та обов'язки, які йому належать на
момент складення заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть йому
належати у майбутньому. Заповідач має
право скласти заповіт щодо усієї
спадщини або її частини. Чинність
заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю. Право
на заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Отже, оскільки заповіт є, перш за все,
юридичною угодою, тому всі правила
чинного законодавства, які стосуються
питання недійсності угод, в однаковому
ступеню відносяться й до заповіту.
Заповіт як угода, яка проявляє волю
заповідача щодо розпорядження
належним йому майном після його смерті,
вимагає посвідчення дійсності
волевиявлення й тотожності волі
заповідача і змісту заповіту, тому
закон пред'являє до заповіту підвищені
вимоги в дотриманні умов укладання
заповіту.

Заповіт, як вид одностороннього
правочину (дія особи спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, повинен
відповідати загальним вимогам,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, серед яких, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК
України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Цивільний кодекс України проголошує
принцип свободи заповіту, відповідно
до якого заповідач може призначити
своїми спадкоємцями одну або кілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних ,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин. Крім
того, він може без зазначення будь-яких
причин позбавити права на спадкування
будь-яку особу з числа спадкоємців за
законом. У цьому разі ця особа не може
одержати право на спадкування.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по
справі повинні бути належними та
допустимими.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК
України, не надано суду належних та
допустимих доказів того, що
волевиявлення ОСОБА_10, як заповідача
щодо розпорядження своїм майном на
випадок смерті, не було вільним та не
відповідало її волі.

Судова колегія наголошує, що
апелянти з 2002 року приймали участь у
спорі з ОСОБА_10, до якого у 2008 році була
залучена ОСОБА_3 як правонаступник. Про
існування заповіту апелянтам було
відомо щонайменш з 2008 року. З вимогами
про визнання його недійсним вони
звернулися лише в грудні 2013 року, після
набрання рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 06.12.2011 року
по справі № 2-465/11 законної сили.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7,
ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

С.М. Сегеда

О.А.
Ступаков