У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. КиївСуддя Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Ситнік О.М.,
розглянувши касаційну скаргу

ОСОБА_2 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
24 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 15 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
визнання права власності на Ѕ частки
квартири,

в с т а н о в и в:

У травні 2013 року представник позивачки
ОСОБА_2 −?

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у
якому зазначав, що з 04 червня
2004 року по 26 листопада 2009 року ОСОБА_2 і
ОСОБА_4 перебували у шлюбі. 10 лютого 2005
року ОСОБА_4 в інтересах сім'ї уклав із
Закритим акціонерним товариством
«Будівельна компанія «Рівнепромбуд»
(далі - ЗАТ «БК «Рівнепромбуд») договір
№ 17 на пайову участь у будівництві
квартири у м. Рівному. Із моменту
укладення договору забудовнику
сплачено 127 700 грн, що згідно з
додатковою угодою від 15 липня
2008 року № 1 складало, на її думку, повну
вартість квартири.

12 грудня 2011 року відповідно до
додаткової угоди № 3 між ЗАТ БК
«Рівнепромбуд» та ОСОБА_4, у зв'язку з
внесенням змін до проектно-кошторисної
документації, внесено зміни до п. 1.1
договору на пайову участь у
будівництві, за умовами якого
відповідач інвестував кошти у
будівництво квартири АДРЕСА_1. Після
оформлення права власності на квартиру
ОСОБА_4, отримавши для відчуження витяг
з реєстру прав власності на нерухоме
майно від 27 лютого 2012 року, без її згоди
продав квартиру ОСОБА_6 (фактично -
ОСОБА_3).

Просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а
також визнати за позивачкою право
власності на Ѕ частини цієї квартири.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 24
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 15 квітня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про перевагу одних
доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної
інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК
України, повно, всебічно досліджено і
оцінено обставини у справі, надані
сторонами докази, правильно визначено
юридичну природу спірних
правовідносин та закон, який їх
регулює.

Суди правильно дійшли висновку, що
оскільки будівництво квартири
завершено після розірвання шлюбу між
ОСОБА_2 і ОСОБА_4, позивачка відповідно
до ч. 1 ст. 70 СК України вправі вимагати
від ОСОБА_4 сплату їй грошової
компенсації сплачених спільно пайових
внесків, проте такої вимоги нею не
заявлено, у зв'язку з чим суди
обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи касаційної скарги зводяться до
переоцінки доказів, на правильність
висновків судів вони не впливають та їх
не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у
разі, якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені у ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

На підставі наведеного та керуючись п. 5
ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири та визнання
права власності на Ѕ частки квартири.

Додані до касаційної скарги матеріали
повернути особі, яка подала касаційну
скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ
О.М. Ситнік