У Х В А Л А

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М. І.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Нагорняка В. А.,

Мостової Г. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арма Факторинг» про
визнання поруки припиненою, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Коростишівського районного суду
Житомирської області від 18 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 29 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
визнати договір поруки від 23 червня 2006
року № 012/06-2/316/4,
укладений між ним та Акціонерним
поштово-пенсійний банком «Аваль» (далі
- АППБ «Аваль»), правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль»), припиненим з
25 листопада 2009 року.

Посилався на те, що 25 листопада 2009
року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
Приватним малим підприємством «Лівіс»
(далі - ПМП «Лівіс») було укладено
додаткову угоду до кредитного договору
від 23 червня 2006 року № 012/06-2/316,
за виконання якого він поручився,
згідно з умовами якої було відстрочено
виконання зобов'язання, збільшено тіло
кредиту та підвищено відсоткову
ставку. Оскільки своєї згоди він як
поручитель на укладання цієї угоди не
давав, то вважаючи поруку припиненою,
просив задовольнити позов.

Рішенням Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 18 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 29 січня 2014
року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалені у справі судові рішення
вважає незаконними, просить їх
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що такого способу захисту цивільного
права та інтересу як припинення
договору поруки не передбачено ч. 2 ст. 16
ЦК України, ОСОБА_3 не приймав участі в
укладенні додаткової угоди від 25
листопада 2009 року, а вимога банку до
поручителя відсутня.

Погоджуючись з такими висновками
суду першої інстанції, апеляційний суд
поряд з іншим виходив із того, що за
наявності неоспореного
ОСОБА_3 рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 30 червня 2011 року у справі 32-133/11 про
солідарне стягнення з позичальника та
ОСОБА_3 як поручителя заборгованості за
кредитним договором від 23 червня 2006
року № 012/06-2/316 станом на 2010 рік, вимога
про визнання договору поруки
припиненим з моменту укладання
додаткової угоди до кредитного
договору від 25 листопада 2009 року є
безпідставною.

Однак з такими висновками судів
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що 23 червня 2006
року між АППБ «Аваль» та ПМП «Лівіс»
було укладено кредитний договір №
012/06-2/316, згідно з умовами якого банк
надав позичальнику кредит у розмірі 722
500 євро зі сплатою 12 % річних за
користування кредитними коштами, а
останнє зобов'язалось повернути
кредит та сплатити проценти за його
користування до 01 грудня 2009 року.

Із метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 23 червня 2006 року між АППБ
«Аваль» та ОСОБА_3 був укладений
договір поруки № 012/06-2/316/4, згідно з
умовами якого останній взяв на себе
зобов'язання у випадку неналежного
виконання боржником зобов'язань за
зазначеним кредитним договором
відповідати перед банком нарівні з
боржником як солідарний боржник (п. 2.1.
договору поруки).

У подальшому сторонами до вказаного
кредитного договору 03 липня 2006 року, 04
липня 2006 року, 12 жовтня 2006 року, 21 грудня
2006 року, 27 лютого 2007 року були
внесені зміни та доповнення,
відповідно до яких збільшувалась
відсоткова ставка, розмір та валюта
кредиту.

Аналогічні зміни були внесені 03
липня 2006 року, 04 липня 2006 року, 12 жовтня
2006 року, 21 грудня 2006 року, 27 лютого 2007
року до договору поруки від 23 червня 2006
року № 012/06-2/316/4.

25 листопада 2009 року між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та
ПМП «Лівіс» було укладено додаткову
угоду до кредитного договору від
23 червня 2006 року № 012/06-2/316, за
виконання якого поручався позивач,
згідно з умовами якої з метою погашення
заборгованості за кредитом банк надав
позичальнику кредитні кошти в сумі 5 375
000 грн додатково до існуючої
заборгованості за договором у гривнях,
у результаті чого загальна
заборгованість за договором склала 6 547
000 грн, які позичальник зобов'язався
повернути до 24 листопада 2010 року.
Пунктом 1.2. вказаної додаткової угоди
передбачено, що плата за користування
кредитом у гривнях розраховується на
основі процентної ставки в розмірі 22 %
річних; пунктом 3.1. передбачено, що у
разі порушення позичальником
кредитних зобов'язань процентна
ставка, вказана в п. 1.2. цього договору,
підвищується на 2 % річних
з наступного календарного місяця.

Обґрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_3 посилався на те, що 25 листопада
2009 року банк та позичальник без його
згоди внесли вказані зміни до
кредитного договору щодо відстрочення
виконання зобов'язання, збільшення
розміру кредиту та підвищення розміру
процентної ставки за кредитом, за
зобов'язанням якого він виступав
поручителем, внаслідок чого збільшився
обсяг його відповідальності, а тому
оспорюваний договір поруки відповідно
до ч. 1 ст. 559 ЦК України є припиненим з 25
листопада 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати без додаткового повідомлення
поручителя та укладення окремої угоди,
то ця умова договору є результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), а, отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання.
Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається інформованості
поручителя і його згоди на збільшення
розміру його відповідальності, то
відповідно до положень частини першої
статті 559 ЦК України порука
припиняється у разі зміни основного
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять
такі зміни умов основного зобов'язання
без згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, відстрочення
виконання зобов'язання, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Пунктом 1.1. додаткової угоди від 25
листопада 2009 року до кредитного
договору передбачалося, що надання
додаткового кредиту в гривнях
здійснюється за умови надання
поручителем згоди на збільшення обсягу
зобов'язань за договором.

У той же час, у матеріалах справи
відсутні будь-які докази того, що
ОСОБА_3 давав свою згоду на зміни та
доповнення до зазначеного кредитного
договору, які передбачалися
додаткового угодою від
25 листопада 2009 року.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права. За змістом
ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. Зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

У разі невизнання кредитором права
поручителя на припинення зобов'язання
за договором поруки, передбаченого ч. 1
ст. 559 ЦК України, таке право підлягає
судовому захисту за позовом поручителя
шляхом визнання поруки припиненою на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України,
виходячи із загальних засад цивільного
законодавства і судочинства, права
особи на захист в суді порушених або
невизнаних прав, рівності
процесуальних прав і обов'язків сторін
(ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст.
ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України).

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суди на порушення приписів ст.
ст. 212-214, 303 ЦПК України на зазначене
уваги не звернули та не врахували, що
кредитором не визнається право
поручителя на припинення поруки
внаслідок укладання додаткової угоди
до кредитного договору 25 листопада 2009
року. Наявність неоспореного ОСОБА_3
рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від
30 червня 2011 року у справі 32-133/11 про
солідарне стягнення з позичальника та
ОСОБА_3 як поручителя заборгованості за
кредитним договором від 23 червня 2006
року № 012/06-2/316 станом на 2010 рік, не є
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки
останній не приймав участі у розгляді
справи № 32-133/11, а обставини пов'язані з
припиненням поруки, внаслідок
укладання додаткової угоди до
кредитного договору 25 листопада 2009
року, не були предметом дослідження у
цій справі.

З урахуванням наведеного висновок
судів про безпідставність позову є
передчасним.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
наданих сторонами доказів, судами
з'ясовувались неналежним чином, чим
порушено норми процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України), і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду підлягають
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 18 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 29 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М. І. Наумчук

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

Г. І. Мостова

В. А. Нагорняк

Д. О. Остапчук