Справа № 132/4255/13-ц Провадження №
22-ц/772/1506/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Каращук О. Г.Категорія:
23Доповідач: Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Вінницької області
в складі:

головуючогоІващука В. А.
суддів:Вавшка В.С., Колоса С.С.,при
секретаріПантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до Сільськогосподарського
виробничого кооперативу (далі - СВК)
«Колос», треті особи - Відділ
Держземагенства у Калинівському
районі Вінницької області,
реєстраційна служба Калинівського
районного управління юстиції, про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та повернення
земельної ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в
інтересах ОСОБА_6 на рішення
Калинівського районного суду
Вінницької області від 28 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6
звернулася в суд 19 листопада 2013 року.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 28 лютого 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 в
інтересах ОСОБА_6, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким позов
задовольнити повністю.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає виходячи із
наступного.

У відповідності до положень статті 308
ЦПК України суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що таке рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

Встановлено і не заперечується
сторонами у справі, що ОСОБА_6 є
власником земельної ділянки НОМЕР_1,
кадастровий №:09:000:0029,
розташованої на території Кіровської
сільської ради Калинівського району
Вінницької області, площею 5,8387га,
згідно державного акту серії ВН №155816
виданого 8 вересня 2004 року,
зареєстрованого за №199.

4 липня 2011 року між сторонами було
укладено договір оренди вказаної
земельної ділянки, який зареєстровано
у відділі Держкомзему у Калинівському
районі 29 листопада 2012 року за
№056363.

Згідно з умовами договору земельна
ділянка передається в оренду для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строком на 5 років і договір діє з
моменту його державної реєстрації
(пункт 8).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої
інстанції правильно виходив із того, що
договір оренди землі укладений між
ОСОБА_6 та СВК «Колос» укладено з
дотриманням вимог Закону України «Про
оренду землі» та іншими нормами
чинного законодавства, а позивачем та
його представником не доведено тих
обставин, на які він посилався в
обґрунтування своїх вимог, що є
підставою для відмови у позові.

Виниклі між сторонами спірні
правовідносини регулюються Цивільним
та Земельним кодексами України,
Законом України «Про оренду землі» та
іншими актами законодавства, які
витікають з них.

Так, відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 792 ЦК
України відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Згідно частини 1 статті 15 ЗУ «Про оренду
землі», в редакції, яка діяла на час
укладення договору, істотними умовами
договору оренди землі були: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Невід'ємною частиною договору оренди
землі згідно з положенням частини 4
статті 15 Закону України "Про оренду
землі" є план або схема земельної
ділянки, яка передається в оренду;
кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень (обтяжень) у її
використанні та встановлених
земельних сервітутів; акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); акт приймання-передачі
об'єкта оренди; проект відведення
земельної ділянки у випадках,
передбачених цим Законом.

Виходячи із положень частини 2 статті 15
Закону України "Про оренду землі"
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до Закону.

Згідно частини 1 статті 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору та умови, що визначені
законодавством як істотні.

За правилом частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1, 2, 3, 4, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу .

Як вбачається з матеріалів справи
спірний договір зареєстрований у
встановленому законом порядку, що
відповідно є підтвердженням на користь
висновку про його законність. Пункт 1
Договору містить відомості про місце
розташування земельної ділянки, а у
пункті 2 Договору зазначено розмір
земельної ділянки - 5,8387 га. До Договору,
як це вбачається із наданих
реєстраційних документів, додані
додатки, які визначені Законом та є
його невід'ємною частиною. Зокрема,
додано копію державного акта з описом
меж земельної ділянки, кадастровим
планом з описом меж суміжних
землевласників.

Колегія суддів також прийшла до
висновку, що за встановлених обставин
та наведених позивачем доводів у
обґрунтування своїх вимог, підстав для
задоволення позову немає також і через
те, що позивачем не доведено які саме
її права порушені.

Позивачем та його представником не
наведено переконливо у чому саме
полягає порушення права позивача, не
доведено самого його порушення.

Відповідно до положення частини 2
статті 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

За змістом статті 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Подібні правовідносини
досліджувалися Верховним Судом
України у справах №6-78 цс13, № 6-94 цс13 із
застосуванням тих самих норм
матеріального права.

У вказаних постановах Верховного Суду
України від 25 грудня 2013 року по справі
№6-78 цс13 та № 6-94 цс13 суд дійшов
висновку та висловив правову позицію,
яка є обов'язковою для застосування
судами, що у відповідності до положень
статей 15 ЦК України та 3 ЦПК України в
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.

Отже, якщо за результатами розгляду
справи факту порушення права не
встановлено, а позивач посилається
лише на формальне порушення закону, то
у суду немає правових підстав для
задоволення позову.

Ураховуючи зазначене вище наведені у
апеляційній скарзі доводи неспроможні
спростувати правильні по суті
висновки суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є
правильним і справедливим та ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому зміні чи
скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 28 лютого 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді:
/підпис/ В.А.
Іващук

/підпис/ В.С.
Вавшко

/підпис/ С.С. Колос

Згідно з оригіналом

Суддя
В.А. Іващук