У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_5, про визнання права
спільної сумісної власності та
присудження грошової компенсації
одному з подружжя замість його частки у
праві спільної власності на майно; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
виконавчого комітета Южненської
міської ради Одеської області, треті
особи: комунальне підприємство
«Южненське міське бюро технічної
інвентаризації», ОСОБА_3, про визнання
права особистої приватної власності на
нерухоме майно, витребування
безпідставно набутого майна та
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Южного міського суду Одеської області
від 20 вересня 2013 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив визнати Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1 такою, що
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
визнати його власником ј частини цієї
квартири, зобов'язати ОСОБА_4
компенсувати на його користь вартість
ј частини вказаної квартири, що
становить 106 740 грн з припиненням права
власності після компенсації вартості ј
частини квартири. Крім того, просив
провести поділ спільного рухомого
майна набутого ними за спільні кошти в
шлюбі.

В обґрунтування позову зазначав, що
спірна квартира була придбана в шлюбі
за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 Частину коштів на квартиру було
надано матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_5, тому
свідоцтво про право власності на
спірне майно було видане на ім'я
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із зазначенням, що
квартира належить їм на праві
приватної часткової власності.

У 2009 році шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було
розірвано, однак право власності на
спільну сумісну власність, набуту в
шлюбі не припинилося, тому просив
задовольнити позов.

У серпні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічним позовом, у якому
зазначила, що фінансування будівництва
спірної квартири здійснювалось
частково за кошти її матері ОСОБА_5, і
частково за кошти Одеського
припортового заводу. Половину квартири
ОСОБА_5 фактично подарувала їй на
стадії оформлення правовстановлюючих
документів, щоб у подальшому не
укладати окремий договір дарування та
не переоформляти документи на
квартиру. Тому вона була включена у
свідоцтво про право власності у якості
співвласника.

Посилаючись на ці обставини, просила
суд визнати, що спірна квартира
збудована та набута за особисті кошти
ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_4 право
приватної власності на частину цієї
квартири та розділити набуте за час
шлюбу з ОСОБА_3 рухоме майно.

У березні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із позовом, у якому зазначила, що
спірна квартира збудована на підставі
договору на пайову участь у
будівництві від 27 жовтня 2004 року за її
особисті кошти у розмірі 41 519 грн 51 коп.
і кошти Одеського припортового заводу
62 279 грн 25 коп. Загальна вартість
квартири склала 103 798 грн 79 коп. ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 не мали відношення до
будівництва цієї квартири.

Посилаючись на те, що вона помилково
при оформленні права власності на
спірне житло включила у свідоцтво про
право власності дочку ОСОБА_4, просила
суд поновити строк позовної давності,
припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ
частину спірної квартири, визнати за
нею право власності на Ѕ частину цієї
квартири, яка згідно свідоцтва про
право власності належить її дочці, та
зобов'язати ОСОБА_4 повернути
Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, вартість
якої складає 51 899 грн 38 коп.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Южного міського суду Одеської
області від 20 вересня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Поновлено ОСОБА_5 строк
позовної давності. Позов ОСОБА_5
задоволено. Скасовано свідоцтво № 764
від 13 червня 2006 року про право
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 59,70 кв. м, яке видане виконкомом
Южненської міської ради Одеської
області; визнано недійсною реєстрацію
права власності ОСОБА_4 на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва № 764
від 13 червня 2006 року, виданого
виконкомом Южненської міської ради
Одеської області; визнано за ОСОБА_5
право власності на двохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,70
кв. м; зобов'язано ОСОБА_4 повернути
ОСОБА_5 Ѕ частину двохкімнатної
квартири АДРЕСА_1, площею 29,85 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 грудня 2013 року рішення
місцевого суду змінено. Скасовано
рішення в частині визнання недійсною
реєстрацію права власності ОСОБА_4 на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1, згідно із
свідоцтвом № 764 від 13 червня 2006 року,
виданим виконкомом Южненської міської
ради Одеської області та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
В решті рішення місцевого суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов у повному
обсязі, а провадження у справі за
позовом ОСОБА_5 закрити.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у шлюбі з 2 листопада 1999 року
по 18 серпня 2009 року.

Спірна квартира будувалася згідно
укладеного між ОСОБА_5 та
Житлово-будівельним кооперативом
«Житлопайінвест» договору на пайову
участь у будівництві № 11 від 27 жовтня
2004 року. Фінансування будівництва
здійснювалося частково за особисті
кошти ОСОБА_5, сплачені в розмірі 415 19
грн 51 коп. та частково за кошти
Одеського припортового заводу, який
надав допомогу ОСОБА_5 як робітнику
заводу та сплатив 62 279 грн 25 коп.

На підставі рішення виконавчого
комітету Южненської міської ради
Одеської області № 764 від 13 червня 2006
року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали у
приватну власність вказану квартиру,
по Ѕ частині кожна.

Статтею 257 ЦК України визначено
загальний строк позовної давності,
який складає три роки.

Згідно ч. ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Із журналів судових засідань та із
матеріалів справи не вбачається, що
ОСОБА_3 до винесення рішення судом
першої інстанції було зроблено заяву
про застосування позовної давності.

ОСОБА_3, після заявлення позову ОСОБА_5 у
березні 2011 року, не звертався до суду із
заявою про застосування строку
позовної давності і це питання ним не
підіймалося взагалі: ані при першому
розгляді справи, ані після повернення
справи ухвалою ВССУ від 30 травня 2012
року на новий розгляд до суду першої
інстанції. Лише у грудні 2013 року ОСОБА_3
у своїх доповненнях до апеляційної
скарги на вже друге рішення суду першої
інстанції від 20 вересня 2013 року
зазначив про те, що суд безпідставно
поновив ОСОБА_5 строк позовної давності
та просив скасувати рішення і
відмовити у позові. Знову ж таки про
застосування строку позовної давності
у доповненнях, як і в самій апеляційній
скарзі, не йшлося. А без такої заяви суд
не вправі відмовляти у задоволенні
позову з підстав пропуску строку
позовної давності.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності. При цьому висновок
про поновлення строку позовної
давності чи застосування позовної
давності має бути відображено у
мотивувальній частині судового
рішення.

За таких обставин, висновок судів про
те, що позивачем пропущено строк
звернення до суду за захистом свого
порушеного права з поважних причин, а
тому є підстави для його поновлення, є
правильним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку, що під час
розгляду справи судами допущені
порушення норм матеріального або
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що рішення суду першої
інстанції в його нескасованій частині
та рішення суду апеляційної інстанції
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для їх скасування
відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської
області від 20 вересня 2013 року в
нескасованій частині та рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко