Справа № 162/2330/13-ц
Провадження № 2/162/21/2014
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді Глинянчука В.Д.,

при секретарі Оласюк Л.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради
Волинської області, ОСОБА_4 про
визнання недійсним рішення органу
місцевого самоврядування, скасування
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку,

встановив:

ОСОБА_1 просить визнати недійсним
рішення Любешівської селищної ради
Волинської області № 12/14 від 31 жовтня
2007 року та державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯБ
№ 646586 від 15 січня 2008 року; скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,15
гектара, яка розташована по АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2013
року в Любешівському районному суді
отримала судове рішення у справі №
2-308/08 від 11 вересня 2008 року, з змісту
якого дізналась, що на підставі рішення
Любешівської селищної ради Волинської
області № 12/14 від 31 жовтня 2007 року
відповідач ОСОБА_4 отримала державний
акт на право власності на земельну
ділянку для обслуговування житлового
будинку по АДРЕСА_1. Вважає, що
приватизація ОСОБА_4 земельної ділянки
проведена незаконно та підлягає
скасуванню з таких підстав. Спірна
земельна ділянка надавалась під
індивідуальну забудову у безстрокове
користування батьку позивача - ОСОБА_7 -
28 січня 1955 року. 11 лютого 1955 року
Любешівською державною нотаріальної
конторою було посвідчено договір на
право будівництва будинку та
безстрокового користування земельною
ділянкою, укладений між Любешівським
райкомунгоспом та ОСОБА_7 Згодом батько
побудував житловий будинок з
господарськими будівлями. ОСОБА_7 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину по смерті якого
прийняла ОСОБА_8, мати позивача. ОСОБА_8
померла ІНФОРМАЦІЯ_2. По її смерті
спадщину прийняла позивач шляхом
вступу в управління та володіння
спадковим майном, однак своїх
спадкових прав на будинок не оформляла.
В 1991 році її син ОСОБА_9 з сім'єю, в тому
числі з відповідачем ОСОБА_4, з її
дозволу почали проживати у будинку по
АДРЕСА_1. Рішення Любешівської селищної
ради про безоплатну передачу
відповідачу ОСОБА_4 у власність
земельної ділянки порушують її права
як власника успадкованого будинку з
господарськими будівлями і спорудами
на користування спірною земельною
ділянкою, її приватизацію тощо.

В судовому засіданні позивач, її
представники позов підтримали. При
цьому представник позивача ОСОБА_2
звернула увагу на наступне. Відповідач
ОСОБА_4 на момент прийняття
оскаржуваного рішення Любешівської
селищної ради не була власником
будинку, на якій він розташований.
Державний акт на право власності на
спірну землю був однією з підстав для
визнання права власності за ОСОБА_4 на
успадкований позивачем будинок. Право
ОСОБА_1 на спадкове майно нерухоме
майно, яке розміщене по АДРЕСА_1,
поновлено у судовому порядку. За таких
умов підлягає поновленню і право
позивача на землю, на якій розташоване
згадане вище майно.

Представник відповідача - Любешівської
селищної ради Волинської області -
Божко В.В. до суду не з'явився, подав
заяву про розгляд справи у його
відсутності, позов ОСОБА_1 визнав.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не з'явилась.
Її представник ОСОБА_5 проти позову
заперечив. Вважає, що якщо у позовних
вимогах не ставиться питання про
порушення Любешівської селищною радою
процедури видачі ОСОБА_4 земельної
ділянки, вимоги позивача є
некоректними. Цивільне законодавство
момент виникнення права власності на
нерухоме майно пов'язує з його
державною реєстрацією. Рішення суду,
яким визнано право власності ОСОБА_1 на
будинок з господарськими будівлями по
АДРЕСА_1, набрало законної сили у
березні 2014 року. На момент розгляду
цієї справи позивач не здійснила
державної реєстрації своїх майнових
прав, відтак підстав для задоволення
позову немає.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, проаналізувавши письмові
докази, суд дійшов до наступних
висновків.

Відповідно до частини 1 статті 11
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК) суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частинами 1, 3 статті 61 ЦПК встановлено,
що обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.
Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Предметом судового розгляду є питання
правомірності набуття ОСОБА_4 права
власності на земельну ділянку, яка
розташована по АДРЕСА_1. При вирішенні
цього спору застосуванню підлягає
законодавство чинне на момент
прийняття Любешівською селищною радою
Волинської області рішення щодо
спірної землі.

Відповідно до частини 1, 2, 5 статті 116
Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року (далі - ЗК 2001 року) в
редакції, яка діяла на момент прийняття
спірного рішення Любешівською
селищною радою, громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Земельні ділянки, які
перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною 1 статті 126 ЗК 2001 року
право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами.

Порядок та підстави, умови припинення
права власності чи права користування
земельними ділянками визначені
статтями 140-149 ЗК 2001 року. Зокрема згідно
з статтею 141 ЗК 2001 року підставами
припинення права користування
земельною ділянкою є: добровільна
відмова від права користування
земельною ділянкою; вилучення
земельної ділянки у випадках,
передбачених цим Кодексом; припинення
діяльності державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій;
використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним
вимогам; використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням;
систематична несплата земельного
податку або орендної плати.

Відповідно до частини 3 статті 152 ЗК 2001
року захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до пункту 7 Перехідних
положень ЗК 2001 року громадяни та
юридичні особи, що одержали у
власність, у тимчасове користування, в
тому числі на умовах оренди, земельні
ділянки у розмірах, що були передбачені
раніше діючим законодавством,
зберігають права на ці ділянки.

Рішенням виконкому Любешівської
районної ради депутатів трудящих № 42
від 28 січня 1955 року ОСОБА_7, батьку
позивача, надано право індивідуальної
забудови на земельній ділянці АДРЕСА_1.

На виконання цього рішення в лютому 1955
року між ОСОБА_7 та Любешівським
райкомунгоспом укладено договір про
безплатне безстрокове користування
вказаною земельною ділянкою.
Забудовник взяв на себе зобов'язання
побудувати на наданій землі житловий
будинок з господарськими будівлями.

Згодом було затверджено проект
будівництва та зведено житловий
будинок.

Відповідно до свідоцтва про смерть
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В будинку по АДРЕСА_1 продовжувала
проживати його дружина, мати позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вулицю АДРЕСА_1 перейменовано на вулицю
АДРЕСА_1 відповідно до рішення сесії
селищної ради № 12/2 від 20 липня 1984 року;
у зв'язку з впорядкуванням адресною
нумерації будинку АДРЕСА_1 присвоєно
АДРЕСА_1, про що свідчить довідка
Любешівської селищної ради № 3030 від 03
жовтня 2013 року.

Рішенням Любешівської селищної ради №
12/14 від 31 жовтня 2007 року зокрема було
передано ОСОБА_4 безкоштовно у приватну
власність земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
по АДРЕСА_1.

Право власності на нерухоме майно, що
входить до складу спадщини, а саме: на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1,
визнано за ОСОБА_1 рішенням
Любешівського районного суду у справі
№ 162/1990/13-ц від 20 січня 2014 року. При цьому
встановлено, що ОСОБА_1 прийняла
спадщину по смерті своєї матері ОСОБА_8
в порядку статей 529, 548, 549 Цивільного
Кодексу Української РСР від 18 липня 1963
року. Вказане рішення набрало законною
сили відповідно до ухвали Апеляційного
суду Волинської області від 26 березня
2014 року.

Таким чином, судом встановлено, що 31
жовтня 2007 року, на момент прийняття
Любешівською селищною радою спірного
рішення щодо надання у власність
ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 ця
земля не була вільною, на ній вже був
збудований житловий будинок. ОСОБА_4 не
була його власником.

ОСОБА_1, приймаючи спадщину на нерухоме
майно, відповідно до статті 90 чинного у
той час Земельного Кодексу Української
РСР від 08 липня 1970 року набула права
користування земельною ділянкою, на
якій воно розташоване.

Надаючи у власність спірну земельну
ділянку іншій особі, окрім як ОСОБА_1,
Любешівська селищна рада повинна була
б в порядку статей 140-149 ЗК 2001 року
припинити право користування нею, що
зроблено не було.

Суд вважає, що відсутність державної
реєстрації права власності ОСОБА_1 на
нерухоме майно, яке розташоване по
АДРЕСА_1, при вирішенні цього спору
правового значення не має. Відповідно
до статті 2 Закону України «Про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація прав на нерухоме майно та їх
обтяжень - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень. Тобто, як вбачається з
вказаної норми, державна реєстрації
прав на нерухоме майно є лише офіційним
визнання права власності, тобто права,
яке вже мало виникнути до її
проведення. При цьому суд також
зазначає, що право ОСОБА_1 на спадкове
майно поновлено та визнано судом,
відповідні рішення набрали законної
сили.

Як з'ясувалось в судовому засіданні, що
окрім як ОСОБА_4, оскаржуваним рішенням
Любешівської селищної ради 31 жовтня 2007
року передавались і інші земельні
ділянки іншим громадянам. Відтак,
скасування рішення органу місцевого
самоврядування повністю призведе до
порушення земельних прав осіб, які не
брали участі в розгляді справи і не
мають ніякого відношення до цього
спору. Тому позов в частині визнання
недійсним рішення підлягає до
часткового задоволення.

Також не підлягає до задоволення
вимога позивача про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку.

Відповідно до статті 126 ЗК 2001 року в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносини,
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом. Отже,
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про передачу
у власність земельної ділянки є
необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права,
визначеним у статті 152 ЗК 2001 року. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Право на земельну ділянку, посвідчене
державним актом, є похідним від
відповідного рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки.

Таким чином, за змістом статті 152 ЗК 2001
року на момент виникнення спірних
правовідносин визнання недійсним
державного акта на право власності на
землю як самого по собі
правовстановлюючого документа, не
передбачено зазначеною нормою. Вимога
захисту порушених прав власника на
землю реалізується зацікавленою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою визнання відповідного рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки недійсним,
що й зроблено позивачем.

Разом з тим, для можливості реалізації
передбачених статтею 377 Цивільного
кодексу України від 16 січня 2003 року,
статтею 120 ЗК 2001 року земельних прав
ОСОБА_1, слід скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_4 на
спірну землю. Оскільки державна
реєстрації прав на землю у 2007-2008 роках
здійснювалась згідно з Тимчасовим
порядком ведення державного реєстру
земель (наказ Державного комітету
України по земельних ресурсах № 174 від
02 липня 2003 року), то її скасування слід
здійснити шляхом виключення з
відповідного запису Книги реєстрації
державних актів на право на землю
відомостей про ОСОБА_4 як власника цієї
земельної ділянки

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат між сторонами, суд виходить з
положень статті 88 ЦПК.

Оскільки позивач звільнена від оплати
судового збору, його слід стягнути з
відповідачів.

Щодо стягнення з відповідачів витрат
по оплаті ОСОБА_1 правової допомоги суд
констатує наступне.

На підтвердження витрат на правову
допомогу стороною позивача надано
квитанцію до прибуткового касового
ордеру, згідно якої ОСОБА_1 сплатила
адвокату ОСОБА_2 гонорар у сумі 2800
гривень. Вказана сума прописана і в
договорі про надання правової
допомоги, який укладений між позивачем
ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2 З змісту
договору вбачається, що правова
допомога адвоката у цій справі
полягала у складанні позовної заяви та
інших процесуальних документів,
представництво ОСОБА_1 в суді.

Суду не подано даних про кількість
годин, які витратила адвокат при
підготовці процесуальних документів у
цій справі.

ОСОБА_2 була присутньою у Любешівському
районному суді при розгляді справи 14
травня 2014 року, тривалість якого згідно
даних журналу судового засідання
становила 1 годину 15 хвилин 57 секунд.

Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» встановлено граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, відповідно до
яких в цивільних справах граничний
розмір компенсації витрат, пов'язаних з
правовою допомогою сторін, на користь
якої ухвалено судове рішення, якщо
компенсація сплачується іншою
стороною, не перевищує суму, що
обчислюється, виходячи з того, що
зазначеній особі, виплачується 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Мінімальний розмір заробітної плати
становить 1218 гривень.

Таким чином, 1 година 15 хвилин 57 секунд
?1218 ? 40 % = 616,714 гривень.

Зазначену суму слід стягнути з
відповідачів на користь ОСОБА_1 у
рівних частках.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212,
214-215, 217 ЦПК, на підставі статей 116, 120, 126,
140-149, 152, пункту 7 Перехідних положень
Земельного кодексу України 2001 року,
статті 90 Земельного кодексу
Української РСР 1970 року, статті 377
Цивільного кодексу України 2003 року,
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», наказу Державного комітету
України по земельних ресурсах № 174 від
02 липня 2003 року суд, --

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення
Любешівської селищної ради Волинської
області № 12/14 від 31 жовтня 2007 року в
частині передачі ОСОБА_4 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд площею 0,15 гектара,
яка розташована по АДРЕСА_1
Любешівського району Волинської
області.

Скасувати державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку, яка
розташована по АДРЕСА_1 Любешівського
району Волинської області, шляхом
виключення з запису № 04 Книги
реєстрації державних актів на право на
землю відомостей про ОСОБА_4 як
власника цієї земельної ділянки.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 308
(триста вісім) гривень 36 копійок витрат
на правову допомогу.

Стягнути з Любешівської селищної ради
Волинської області в користь ОСОБА_1 308
(триста вісім) гривень 36 копійок витрат
на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 121
(сто двадцять одну) гривню 80 копійок
судового збору.

Стягнути з Любешівської селищної ради
Волинської області в користь держави 121
(сто двадцять одну) гривню 80 копійок
судового збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення оскаржуваного судового
рішення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя
В.Д. Глинянчук