Справа № 169/664/13-ц Провадження №
22-ц/773/912/14 Головуючий у 1 інстанції:
Турак О.В. Категорія: 2 Доповідач:
Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді
Завидовської-Марчук О. Г.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, Маковичівської сільської ради
Турійського району Волинської області
про визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1,
Маковичівської сільської ради
Турійського району Волинської області
про визнання права власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами в порядку
спадкування за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_1 на рішення Турійського
районного суду Волинської області від
23 квітня 2014 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона з своїм
колишнім чоловіком ОСОБА_5 за весільні
кошти, у червні 2002 року, відповідно до
усної домовленості, придбали у ОСОБА_3
за 3000 грн. житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У
вказаному будинку вона та ОСОБА_5
проживали з 2002 по 2009 роки і за цей час,
на підставі дозволу Маковичівської
сільської ради Турійського району
Волинської області та в рахунок
кредиту, отриманого в Обласному фонді
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі в сумі 20 000 грн,
здійснили реконструкцію цього будинку.
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 вона
залишила вищевказаний житловий
будинок, однак вважає, що він є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
а відтак, просила визнати за нею право
власності на 1/2 частину вищевказаного
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами.

Відповідач ОСОБА_3 до початку розгляду
справи по суті подав зустрічний позов
про визнання за ним права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування, який ухвалою Турійського
районного суду Волинської області від
21 березня 2014 року прийнятий до
спільного розгляду із первісним
позовом. Зустрічні позовні вимоги
обґрунтував тим, що спірний житловий
будинок належав ОСОБА_6, яка за життя
заповіла йому все своє майно,
відповідно до заповіту від 01 травня 1999
року. Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1,
він, як спадкоємець за заповітом,
прийняв спадщину на все майно, в тому
числі на житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 і
отримав в нотаріальній конторі
свідоцтво про право на спадщину на
частину спадкового майна, а у видачі
свідоцтва про право на спадщину на
спірний житловий будинок йому було
відмовлено, у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів.
Покликаючись на вказані обставини,
просив зустрічний позов задовольнити і
визнати за ним право власності на
спірний житловий будинок в порядку
спадкування.

Рішенням Турійського районного суду
Волинської області від 23 квітня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, Маковичівської сільської ради
Турійського району Волинської області
про визнання права власності на ?
частину житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_1, Маковичівської сільської ради
Турійського району Волинської області
про визнання права власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами в порядку
спадкування задоволено.

Ухвалено визнати за ОСОБА_3 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
в порядку спадкування після смерті
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_1,
Маковичівської сільської ради
Турійського району Волинської області
на користь ОСОБА_3 300 грн. ( по 100 грн. з
кожного) витрат по сплаті судового
збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій,
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила його скасувати, та ухвалити
нове, яким задовольнити її позов до
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та Маковичівської
сільської ради Турійського району про
визнання права власності на ? частину
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами в повному
обсязі, а в задоволенні зустрічного
позову відмовити.

В судовому засіданні позивач та її
представник апеляційну скаргу
підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив,
просив її відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково, а
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення зустрічного
позову скасувати з наступних підстав.

Судом правильно встановлено і це
відповідає обставинам справи, що
згідно із записом у погосподарській
книзі с. Маковичі, ОСОБА_6 проживала і
була зареєстрована в цьому селі, їй
належав житловий будинок з надвірними
будівлями, що підтверджується довідкою
Маковичівської сільської ради від 09
квітня 2000 року № 416 (а.с. 136).

01 травня 1999 року ОСОБА_6 склала заповіт,
посвідчений секретарем Маковичівської
сільської ради, яким заповіла все своє
майно ОСОБА_3 ( а.с. 134).

Згідно із свідоцтвом про смерть від 03
січня 2000 року ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с. 133).

ОСОБА_3, як спадкоємець за заповітом
після смерті ОСОБА_6, прийняв спадщину
шляхом вступу у фактичне управління і
володіння спадковим майном, що
підтверджується довідкою
Маковичівської сільської ради від 09
квітня 2000 року № 416 (а.с.136).

Постановою державного нотаріуса
Турійської нотаріальної контори від 05
грудня 2011 року відмовлено ОСОБА_3 у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на житловий будинок по
АДРЕСА_1, так як ним не подано
правовстановлюючі документи та витяг з
реєстру прав власності на нерухоме
майно про належність цього майна
спадкодавцеві ОСОБА_6 (а.с.142).

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 набув право власності на
спірний будинок у відповідності з ч. 2
ст. 12 Закону України «Про власність», що
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, згідно з якою
громадянин набуває право власності на
майно, одержане внаслідок успадкування
і що відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Однак, колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду,
оскільки вони суперечать обставинам
справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) Української РСР в
редакції 1963 року, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям.

Статтями 548, 549 цього Кодексу
передбачено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Таким, що прийняв спадщину,
визнається, зокрема, спадкоємець, який
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном.

Відповідно ст.1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Тобто, для з'ясування складу /обсягу/
спадщини необхідно визначити
загальний обсяг прав та обов'язків, які
належали спадкодавцеві на момент
смерті.

Вирішуючи питання про визнання за
ОСОБА_3 права власності на житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами у порядку спадкування, суд не
з'ясував, в яких саме розмірах будинок
входив до спадкової маси та залишив
поза увагою докази, які свідчать про те,
що об'єкт спадкування зазнав суттєвих
змін, внаслідок чого ухвалив рішення,
яке в цій частині не відповідає закону.

Так, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
стверджує, що у червні 2002 року вона з
колишнім чоловіком ОСОБА_5 придбали у
ОСОБА_3 спірний житловий будинок по
АДРЕСА_1, який у той час був у
занедбаному стані, за 3000 грн. Після
цього у погосподарській книзі с.
Маковичі будинок був записаний на
ОСОБА_5 і їх сім'я прописалась в цьому
будинку. Даних обставин ОСОБА_3 не
заперечував.

В період з 2005 року по 2009 рік вона з
колишнім чоловіком здійснили
реконструкцію даного будинку, а саме:
добудували кімнату, кухню, ванну,
кладову і коридор, на що отримали
дозвіл від Маковичівської сільської
ради, що підтверджується рішенням
Маковичівської сільської ради від 21
серпня 2006 року. За замовленням ОСОБА_1
від 12 лютого 2007 року малим
архітектурно-проектним підприємством
виготовлено будівельний паспорт на
добудову, переобладнання та
реконструкцію спірного будинку (а.с.
9-11).

Для проведення такої реконструкції за
договором від 10 серпня 2007 року вони
отримали кредит в Обласному фонді
підтримки індивідуального житлового
будівництва на селі в сумі 20 000 грн. З 08
липня 2008 року по 16 липня 2009 року вона
періодично здійснювала на користь
вказаного фонду платежі по поверненню
позики та відсотків за користування
коштами (а.с. 12-13).

Як вбачається з висновку № 8356-8357
судової будівельно - технічної
експертизи від 26.02.2014 року (а.с.79-87)
орієнтовно в 2006-2007 роках до житлового
будинку АДРЕСА_1 було здійснено
прибудову розмірами в плані 3,31 м. *11,05м.,
в склад якої входять приміщення
коридору, площею 4, 1 кв.м., кухні, площею
10, 7 кв.м., кладової, площею 1, 8 кв.м.,
ванної, площею 4, 1 кв.м. та кімнати
площею 9, 2 кв.м., а також проведено
ремонт в кімнатах житлового будинку.
Виходячи з даних експертизи, загальна
площа прибудови становить 29, 9 кв.м.
Згідно технічної документації (а.с. 48-51),
виготовленої 22.03.2011 року, загальна
площа житлового будинку становить 83, 7
кв.м. Прогнозна вартість реконструкції
будинку становить 45 473 грн., а вартість
прибудови, відповідно до
вищезазначеного висновку експертизи,
становить 31 429 грн. Відповідачі не
заперечували проведення реконструкції
будинку і прибудови до нього за кошти
сім'ї позивача.

Відповідач ОСОБА_3, на порушення ст. ст.
10, 60 ЦПК України, не надав суду будь-яких
належних доказів на підтвердження
розміру житлового будинку, який він
успадкував станом на 01 січня 2000 року.

Оскільки оскаржене рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову та визнання за
ОСОБА_3 права власності на спірний
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами не відповідає
дійсним обставинам справи і ухвалене з
порушенням вищенаведених норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, його
слід скасувати і ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову в позові у
відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України.

Оскаржене рішення в частині відмови в
позові ОСОБА_1 про визнання права
власності на 1/2 житлового будинку з
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 суд першої інстанції
обґрунтував тим, що обставини щодо
придбання позивачем та її колишнім
чоловіком спірного будинку як
спільного майна подружжя жодними
належними та допустимими доказами не
підтверджено, а тому прийшов до
висновку про безпідставність вимог
ОСОБА_1

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР(1963) року, що
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, договір купівлі-продажу
жилого будинку повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу). Договір купівлі-продажу
жилого будинку підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

Будь - яких нотаріально-посвідчених чи
письмових договорів щодо спірного
майна між сторонами укладено не було, і
судом такий договір не визнавався
дійсним, як це передбачено ч. 2 ст. 47 ЦК
УРСР, яка діяла на момент виникнення
спірних правовідносин.

За таких обставин справи рішення в цій
частині ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів приходить
до висновку, що з мотивувальної частини
рішення суду першої інстанції слід
виключити висновок суду про те, що
«ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (тоді ОСОБА_1
проживали у спірному будинку як
наймачі, а тому, мають право вимагати
від останнього відшкодування вартості
документально підтверджених витрат,
понесених на його реконструкцію, як це
передбачено ч. 3 ст. 778 ЦК України»,
оскільки суд не надав належної
правової оцінки всім доказам, на які
покликається в своєму рішенні, а тому
прийшов до передчасного висновку про
проживання позивача ОСОБА_1 та її
колишнього чоловіка у спірному
будинку, як наймачів житла.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду в частині вирішення цих позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Турійського районного суду
Волинської області від 23 квітня 2014 року
в даній справі в частині задоволення
зустрічного позову та визнання права
власності за ОСОБА_3 на житловий
будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування
та в частині стягнення судових витрат
скасувати.

Ухвалити в цій частині позовних вимог
нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3
про визнання права власності в порядку
спадкування на житловий будинок та
надвірні споруди по АДРЕСА_1.

В решті вирішення позовних вимог
рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді