Справа № 357/577/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Протасова О. М.
,

при секретарі - Снігур С. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з
зазначеним позовом та просила
виселити відповідача з належної їй на
підставі договору купівлі-продажу від
23.05.1990 р. частини житлового будинку
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вона
перешкоджає їй користуватись та
розпоряджатись належним їй майном.
Зазначила, що у квітні 1991 року
одружилась з сином відповідачки
ОСОБА_3, який був військовослужбовцем,
та невдовзі виїхала разом з ним за
місцем служби у Вірменію. Перебуваючи у
родинних стосунках з відповідачкою,
уклала з нею усний договір, за яким
надала їй право користуватись
належною їй частиною житлового
будинку, а відповідач зобов'язалась
утримувати житло в належному стані,
сплачувати комунальні платежі та
звільнити його на першу вимогу
власника. Після розірвання у 2003 році
шлюбу неодноразово вимагала у
відповідачки звільнити житло, однак
та відмовлялась.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_4 підтримав позов,
посилаючись на наведені у ньому
обставини. Пояснив, що письмової угоди
з відповідачкою не укладалось, а усна
угода про безоплатну оренду житла
ґрунтувалась на родинних стосунках як
з матір'ю чоловіка. Вимогу звільнити
будинок пояснив єдиною причиною -
припинення родинних стосунків з
відповідачкою після розірвання шлюбу з
її сином.

Представник відповідача за
довіреністю ОСОБА_5 позов не визнав,
вважаючи його необґрунтованим.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали даної справи та цивільної
справи №2-1692 за 2010 рік за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу частини будинку
недійсним, суд вважає, що позов
задоволенню не підлягає, з урахуванням
такого.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог на підставі наданих сторонами
доказів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК
України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень; обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, доказуванню не
підлягають.

З договору купівлі-продажу від 23.05.1990
року, посвідченого державним
нотаріусом Першої білоцерківської
міської нотаріальної контори 23.05.1990 р.
за реєстровим номером 1-4381, та
свідоцтва про переміну імені від
29.04.2008 р. судом встановлено, що позивач
купила, а відповідач продала 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 Київської
області.

Зі свідоцтва про одруження серії
НОМЕР_1, виданого відділом РАГС
Білоцерківського МУЮ Київської
області та свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_2, виданого відділом
ЗАГС Володарського району
Ніжегородської області, а також
пояснень сторін судом встановлено, що
позивач з 19.04.1991 року по 04.04.2003 року
перебувала у шлюбі з сином відповідача
ОСОБА_3

Сторонами не заперечується, що після
продажу будинку відповідач за згодою
позивача залишилась проживати у
належній позивачеві частині будинку,
користувалась житлом за призначенням,
утримувала у належному стані.

Обгрунтовуючи позов, позивач послався
на укладення між сторонами усного
договору безоплатного найму житлового
приміщення.

Однак, за змістом ст.ст.43,44,46, 277 ЦК УРСР,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, договір найму
житлового приміщення мав укладатись у
письмовій формі; недотримання
простої письмової форми договору
позбавляло сторони у випадку спору
посилатись на будь-які докази, окрім
письмових.

Натомість будь-яких письмових доказів
на підтвердження укладення з
відповідачкою договору найму
житлового приміщення позивач суду не
надав.

Як пояснив представник позивача, після
виїзду ОСОБА_1 у 1991 році за місцем
служби чоловіка відповідач залишилась
проживати у будинку як член її сім'ї, і
єдиною причиною виселення відповідача
стало припинення родинних стосунків
між сторонами.

Відповідно до ч.4 ст. 9, ч.1 ст.109 ЖК
України, ніхто не може бути виселений
із займаного жилого приміщення інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.64, ч.4 ст.156, ЖК України,
мати чоловіка належить до членів сім'ї
власника; припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє колишнього члена його сім'ї
права користування займаним
приміщенням.

За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена
сім'ї власника жилого будинку, у тому
числі, колишнього, може бути виселено у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення у випадках,
передбачених частиною першою статті
116 цього Кодексу, зокрема, якщо він
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття робить неможливим для інших
проживання з ним в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними; без
надання іншого жилого приміщення
виселяються також особи, які
самоправно зайняли жиле приміщення.

Як встановлено судом, відповідач
користувалась належною позивачці
частиною будинку за згодою останньої.

Доказів того, що відповідач
використовувала житло не за
призначенням, чи не ремонтувала його
або не утримувала його та прибудинкову
територію у належному стані, чи
систематичним порушенням правил
соціального співжиття робила
неможливим для інших проживання з нею в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, позивач суду не
надав, як не надав і доказів на
підтвердження самовільного зайняття
нею житлового приміщення.

З урахуванням наведених норм та
встановлених обставин суд вважає, що
позивач не довів наявності
передбачених законом підстав для
виселення відповідача з належної їй
частини житлового будинку, а тому у
задоволенні позову відмовляє.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213-215,223,294-296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду Київської
області через Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги , якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя О. М. Протасова