Справа №642/9924/13
Провадження №2/642/698/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Харків
17 червня 2014 року

Ленінський районний суд міста Харкова
у складі:

головуючого - судді Скляренко С.О.

при секретарі - Островерховій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочинів нікчемними з застосуванням
наслідків нікчемності правочинів,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2, в якій зазначила, що між нею,
продавцем ОСОБА_3 та агентством
нерухомості «Харків - град» в особі
відповідачки ОСОБА_2 було укладено
угоди сторін з продажу нерухомого
майна, за яким продавець виявила
бажання продати 36/100 частини житлового
будинку з надвірними будівлями
розташованими за адресою: м. Харків
АДРЕСА_1, та укласти нотаріально
посвідчений договір купівлі - продажу
вищевказаної нерухомості в строк до
15.01.2009 року. Позивачка в свою чергу
зобов'язалася купити вказану
нерухомість за обумовлену ціну, а в
агентстві нерухомості - підготувати
пакет документів та організувати
нотаріальне посвідчене оформлення
договору купівлі-продажу частини
домоволодіння. Виготовленням
документів займалася ріелтор ОСОБА_4
Угоди від 12 та 14 листопада були
підписані ОСОБА_1 на умовах приєднання
до угоди. Згідно договору від 12.11.2008
року відповідачка наполягала на
передачі їй грошової суми в якості
авансу на виконання робіт і ОСОБА_1
передала їй грошову суму в еквіваленті
400 євро. 14.11.2008 року ОСОБА_1 передала
завдаток, еквівалентний 1000 євро, який
вона взяла на відповідальне зберігання
та не повернула продавцю ОСОБА_3 до
теперішнього часу. В день підписання
угоди купівлі-продажу відповідачкою
не було підготовлено належним чином
пакет документів, тому угода не була
укладена. Відповідачка разом з ОСОБА_4
16.01.2009 року змусили продавця ОСОБА_3
підписати договір дарування на сина
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 Через декілька місяців
ця нерухомість була перепродана, а
ОСОБА_3 померла. Грошові кошти в
еквіваленті 1400 євро відповідачка не
повернула ОСОБА_1 по теперішній час. В
угоді від 12.11.2008 року помилково ОСОБА_1
поставила підпис в акті виконаних
робіт в день укладання угоди. Позивачка
вважає, що укладена 14.11.2008 року угода
має всі ознаки попереднього договору.
При розгляді справи по суті, в
попередньому судовому розгляді, суддею
Проценко Л.Г, було встановлено, що
ОСОБА_2 не передавала грошових коштів з
відповідального зберігання ОСОБА_3,
тому саме ОСОБА_2 повинна відшкодувати
завдані позивачці збитки. Жодного
підтвердження передачі грошових
коштів продавцю ОСОБА_3 відповідачка не
має. Відповідачкою ОСОБА_2 14.11.2008 року
було прийнято грошову суму
еквівалентну 1000 євро при свідках та
взято на відповідальне зберігання,
тобто саме ОСОБА_2 отримала грошові
кошти. Таким чином відповідачка
отримала грошові кошти від ОСОБА_1, але
не виконала своїх зобов'язань,
відповідно угоди від 12.11.2008 р. В п.2.5
зазначено, що угода вважається
виконаною в повному обсязі при умові
укладання угоди купівлі - продажу, і
лише в цьому випадку підписується акт
виконаних робіт. Угода купівлі продажу
не відбулася через те, що документи не
були підготовлені належним чином, що
покладалося на відповідачку в угоді
від 14.11.2008 року. Тобто не були
підготовлені документи не лише за
вимогою покупця, а й той мінімум, який
необхідний був для підписання договору
купівлі-продажу. За змістом угоди від
14.11.2008 року, яка має всі ознаки
попереднього договору, визначені
істотні умови основного договору, а
саме: об'єкт нерухомості, що має бути
відчуженим, ціна основного договору,
валюта грошового зобов'язання, строк
укладання договору до 15.01.2009 року,
нотаріус, до якого сторони повинні
звернутися, умови забезпечення
виконання цього договору,
відповідальність за його невиконання,
умови про порядок внесення змін до
попереднього договору, і т.п. Термін
укладання закінчувався 15.01.2009 року, але
ОСОБА_1 в своїй заяві до ОСОБА_3 просила
уточнити, яке майно продається, бо на
момент укладання угод мені були наявні
документи, в яких йшлося про виділене в
натурі майно, тобто не про ідеальні 36/100
частки, та після цього мала намір
підписати договір купівлі-продажу.
ОСОБА_3 надала заяву, в якій вона нібито
виконала покладені на неї обов'язки та
підготувала документи, але документи
для продажу будинку не були
підготовлені нею належним чином, так
були відсутні: довідка з Єдиного
реєстру про те, що немає заборони на
відчуження майна; відмова співвласника
від пріоритетної покупки;
довідка-характеристики, в якій
зазначається, яке майно належить
кожному співвласнику; довідка про
присвоєння кадастрового номера
земельній ділянці. Довідка з КПХМБТІ
підтвердила, що квартири №2 не існує, а
є лише ідеальні частки, які
змінювалися, але не переглядалися з 1991
року, хоча за цей період було
побудовано чотири споруди, згідно
технічного паспорту від 18.11.2008 року, а
саме тамбур за літ «а-5» в 1993 році;
прибудову до будинку за літ «а-6» в 2006
році; вбиральню за літ. «Н» в 1994 році та
сарай за літ. «З» в 1993 році; частки
співвласників нерухомості не
переглядалися, договір про право
користування нерухомості між
співвласниками був відсутній і ніколи
не укладався. Якщо нерухомість
невиділена в натурі і між
співвласниками немає угоди
конкретного користування майном, то за
таких умов відчужувати нерухомість за
договором купівлі - продажу заборонено
законом. Наступного дня 16.01.2009 року
ОСОБА_3 шляхом погроз та шантажу
підписала договір дарування, яким
подарувала цю частину будинку сину
ОСОБА_4, яка видавала себе за ріелтора
АН «Харків-град», а ОСОБА_2 нібито
директор цього агентства, було продано
саме ту частину будинок, яка мала бути
продана позивачці, та ОСОБА_2 отримала
відповідно аванс та завдаток і обіцяла
надати послуги з продажу цієї ж
нерухомості. Через декілька місяців
вказана нерухомість була перепродана.
При розгляді справи в суді в 2012 році
з'ясувалося, що жодного відношення вони
до агентства не мають, тобто будучи між
собою в злочинній змові, відповідачка
заволоділа грошовими коштами
позивачки без наміру надавати послуги
з продажу нерухомості, тобто уклавши
удавану угоду, яка є абсолютно
нікчемною. Удаваний правочин ні за яких
обставин не може породжувати цивільні
права та обов'язки, оскільки виражена в
ньому воля не відповідає волі та
волевиявленню сторін, лише при єдності
яких можна стверджувати про те, що
насправді вчинений правочин. В
судовому засіданні в 2012 році було
встановлено, що по угоді від 14.11.1008 року
було передано саме завдаток. В угоді
від 14.11.2008 року в п.4 зазначено, що при
умові невиконання зобов'язання
продавцем сплачується подвійна сума, а
при умові невиконання покупцем
залишається у продавця. Тобто за угодою
від 14.11.2008 року передавався саме
завдаток, бо згідно чинного
законодавства має всі ознаки ст. ст. 570,
571 ЦКУ. Позивачка вважає, що угода від
14.11.2008 року має всі ознаки договору про
завдаток і її можна вважати змішаною
формою угод, що не суперечить чинному
законодавству, тобто попереднім
договором по якому передавався
завдаток. Попередній договір з
передачею завдатку про продажу
нерухомості, без нотаріального
посвідчення є абсолютно нікчемним,
тобто нікчемність його встановлена
законом. Сторони на вимогу ст. 635 ЦКУ не
дотрималися нотаріального посвідчення
угоди, встановленої ст.. 657 ЦКУ для
основного договору, оскільки за
правилом ст. 220 ЦКУ недодержання
сторонами закону про нотаріальне
посвідчення договору робить такий
договір нікчемним. На момент
посвідчення угоди від 14.11.2008 року
ОСОБА_3 не була власницею нерухомості
по АДРЕСА_1, а відповідачка ОСОБА_2
виступила гарантом між ОСОБА_1 та
продавцем, посвідчила угоди та
прийняла грошові кошти. Після
підписання угод від 12 та 14.11.2008 року
ОСОБА_3 значно пізніше набула права
власності за спадком на вищевказану
нерухомість, після смерті свого
чоловіка ОСОБА_6, який помер в 2003 році.
Аванс по угоді від 12.11.2008 року ОСОБА_2
отримала нібито за послугу з
діяльності, бо саме нею була створена,
збережена та розповсюджена інформація
щодо продажу нерухомості, але на момент
укладання угод власником нерухомості
був покійний ОСОБА_6 ОСОБА_2 навмисно
ввела ОСОБА_1 в оману щодо умов
підписання угод та не пояснила, що
запропонована нерухомість є спірною,
існують скриті самочинні забудови, та
вказана нерухомість є ідеальною
часткою, а сама ОСОБА_2 є юридично
неграмотною та не фахівцем з
нерухомості, що жодного відношення
вона не має до агентства нерухомості.
Відповідачка склала зміст договорів
так, що в обох угодах не нести жодної
відповідальності за невиконання угоди.
В угоді від 14.11.2008 року - відповідно не
несе також відповідальності за
непередачу грошових коштів продавцю. А
в п.2.2.3 угоди вписала, що ОСОБА_1 повинна
сплатити 800 євро фактично за ті самі
послуги, які зазначені в угоді від
12.11.2008 року. В угоді від 12.11.2008 року
незазначена жодна відповідальність
відповідачки за невиконання угоди,
натомість позивачка повинна була
сплатити їй послуги та штраф навіть при
умові придбання цієї нерухомості її
ріднею чи знайомими. Такі угоди
суперечать чинному законодавству, бо,
як відомо послуга є платною, надана в
повному обсязі, де досягнута мета
угоди, та надана вчасно і якісно,
відповідно підписані акти виконаних
робіт. Метою обох угод є придбання
нерухомості, а не перегляд. Згідно угод
позивачка повинна платити за огляд
нерухомості, а не за придбання. Таким
чином, в зв'язку з підписанням угод від
12 листопада 2008 року про надання
інформаційно-консультативних послуг
та договору від 14 листопада 2008 року про
наміри укласти договір купівлі-продажу
позивачкою понесені матеріальні
збитки, еквівалентні 1400 євро, що на
момент укладання угоди становить 10168
грн. Згідно угоди від 14.11.2008 року в
зв'язку з непідписанням договору
купівлі-продажу з вини відповідачки
ОСОБА_1 понесла матеріальні затрати в
сумі 7240 грн. На сьогоднішній день по
курсу НБУ 1400 євро складає 22218 грн., тоді
як на момент укладання угоди ця сума
дорівнювала 10168 грн., тобто завдано
матеріальні збитки на суму 11250 грн.
Оскільки відповідачка безпідставно
користується грошима ОСОБА_1 більше 5
років, і якби вони знаходилися на
рахунку, то за цей період при середній
ставці депозиту 20% в рік ОСОБА_1
отримала грошову суму у розмірі 15076 грн.
(упущена грошова вигода). Також нею
понесені матеріальні затрати на
нотаріуса 150 грн., довідку з КП
«Харківське міське БТІ» в сумі 180 грн.,
послуги адвоката 1500 грн., сплата
державного мита - 300 грн. Всього
матеріальні затрати складають 45824 грн.
Крім того, відповідачці була завдана
моральна шкода, яка через незаконні дії
відповідачки постійно хворіла, не мала
можливості займатися звичайними
справами на протязі п'яти років,
постійно з'ясовувала стосунки з
відповідачкою, неправомірні стосунки
зі сторони відповідачки також
пригнічували її гідність, страждала її
родина, в тому числі неповнолітні діти,
так як залишилися без нерухомості та
грошей, всі ці роки змушена була
звертатися до міліції, суду,
прокуратури, адвокатів, щоб
відповідачку притягнути до
відповідальності з метою повернення
незаконно забраних нею грошових
коштів. Такі дії відповідачки
підірвали її фізичне здоров'я та
гнітюче діяли на моральний стан.
Моральну шкоду позивачка оцінює в 1400
євро по курсу НБУ (на сьогодення - 21400
грн.). У зв'язку з цим позивачка просить
визнати Договір на надання
інформаційно-консультаційних послуг
від 12 листопада 2008 року нікчемним
правочином та застосувати до нього
наслідки нікчемного правочину, а крім
того просить визнати Договір про
наміри укласти договір купівлі-продажу
від 14 листопада 2008 року попереднім
договором з передачею завдатку, та
визнати нікчемним правочином,
застосувати наслідки нікчемного
правочину. Також просить, уточнивши
позовні вимоги, відшкодувати їй
матеріальні збитки, що складають 45824
грн., та моральну шкоду в розмірі 21700
грн.

В судовому засідання позивачка
уточнені позовні вимоги підтримала у
повному обсязі, дала пояснення,
аналогічні уточненим позовним вимогам.

Представник позивачки в судове
засідання також з'явився, уточнені
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні
проти первісного та уточненого позову
заперечувала, просила відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
посилаючись на письмові заперечення в
матеріалах справи, де зокрема
зазначила, що укладений між нею та
позивачкою договір про надання
інформаційно-консультативних послуг
не був договором приєднання, не
потребував нотаріального посвідчення,
оскільки представляє собою одну з форм
оформлення правових відносин. Крім
того, вона заперечувала проти того, що
договір про наміри від 14.11.2008 року був
по своїй природі попереднім договором,
зазначивши зокрема, що в ньому були
прописані питання та дії, відносно яких
сторони прийшли згоди.

Представник відповідача в судовому
засідання також проти первісного та
уточненого позову заперечував, просив
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Суд, вислухавши думку сторін та їх
представників, перевіривши матеріали
справи, оцінивши зібрані по справі
докази на предмет їх належності,
допустимості, достовірності кожного
доказу окремо, а також достатність
та взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, прийшов до висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
виходячи із принципу диспозитивності
цивільного судочинства, суд
розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Однією з підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
листопада 2008 року між ОСОБА_1, продавцем
ОСОБА_3 та агентством нерухомості
«Харків - град» в особі відповідачки ФО
СПД ОСОБА_2 було укладено договір на
надання інформаційно-консультативних
послуг, згідно якого Замовник - ОСОБА_1
доручає Виконавцю - ОСОБА_2 здійснення
інформаційно-консультативного
обслуговування по вивченню ринку
нерухомості та надання інформації про
об'єкти нерухомості згідно з вимогами
Замовника, запропоновано варіант
купівлі об'єкта нерухомості у вигляді
36/100 частини будинку АДРЕСА_1 у м.
Харкові.

Згідно п. 2.5 вказаного Договору послуги
Виконавця вважаються виконаними
належним чином та у повному обсязі з
моменту укладення Замовником угоди про
купівлю об'єкта нерухомості, вказаного
в Додатку до цього Договору.

Крім того, відповідно до п. 2.6
зазначеного Договору, Замовник приймає
на себе наступні зобов'язання, серед
яких є сплата вартості послуг
Виконавця згідно п. 3 Даного Договору у
випадку придбання об'єкту нерухомості,
інформація про який була надана
Виконавцем самим Замовником, його
родичами або третіми особами, що діють
в інтересах Замовника.

В п. 3.1 Договору від 12.11.2008 року також
зазначено, що вартість послуг
Виконавця за вказаним Договором
становить 4% від вартості об'єкту
нерухомості, вказаного в додатку, а
саме - 5856 грн. екв. 800 євро. Відповідно до
п. 3.2 в день укладення договору завдатку
Замовником вноситься аванс у розмірі 50%
від вартості послуг Виконавця, для
витрат, пов'язаних з підготовкою
майбутньої угоди купівлі-продажу
обраного об'єкту нерухомості,
відповідно до п. 3.3 якщо угода
купівлі-продажу даного об'єкту
нерухомості не відбудеться, то аванс
залишається Виконавцем за рахунок
компенсації за виконану роботу.

14 листопада 2008 року між Продавцем
ОСОБА_3, яка є спадкоємицею ОСОБА_6,
Покупцем ОСОБА_1, посередником ОСОБА_2
був укладений Договір про наміри
укласти договір купівлі-продажу,
предметом якого був намір укласти
договір купівлі-продажу об'єкту
нерухомості 36/100 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1 у м. Харкові у строк
до 15.01.2009 року.

Для виконання зобов'язань, взятих на
себе Продавцем за даним Договором
(сплата заборгованості по комунальним
платежам, сплата витрат по оформленню
документів, необхідних для укладення
договору та зняття реєстрації всіх
мешкаючи в об'єкті нерухомості, що
продається, та ін..) Покупець на момент
укладення цього Договору передає
Продавцю грошову суму у розмірі 7240 грн.,
що дорівнює 1000 євро (п. 2.2.2 вказаного
Договору). Посередник приймає на
відповідальне зберігання суму авансу
до моменту оформлення
правовстановлюючого документу (п. 2.3.5
вказаного Договору)..

Однак, 15 січня 2009 року Договір
купівлі-продажу 36/100 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1 у м. Харкові не був
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_1
відмовилася укладати зазначений
Договір з причин відсутності
визначення належності ОСОБА_3
конкретних приміщень та надвірних
будівель, які б перейшли у власність до
ОСОБА_1, про що остання склала
нотаріально посвідчену заяву.

Згідно довідки з КП «Харківське міське
БТІ» від 27.01.2009 року, на підставі
договору дарування, посвідченого 16.01.2009
року, право власності на зазначені 36/100
частин вказаного будинку з надвірними
будівлями перейшло від ОСОБА_3 до
ОСОБА_5

У 2010 році ОСОБА_3 померла.

У 2012 році ОСОБА_1 звернулася до
Ленінського районного суду м. Харкова з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору про наміри укласти договір
купівлі-продажу та договору на надання
інформаційно-консультаційних послуг
недійсними.

21 лютого 2013 року Ленінським районним
судом м. Харкова було ухвалено рішення,
згідно якого у позові ОСОБА_1 та
зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення коштів за надані
інформаційно-консультативні послуги
та посередницькі послуги було
відмовлено, на підставі того, що
сторонами не були доведені обставини,
на які вони посилаються в
обґрунтування своїх позовних вимог,
зазначено, що сторони відповідно до ст..
ст.. 6, 627 ЦК України реалізували своє
право на свободу договору, уклавши
договір про наміри, який не є
попереднім договором за своє природою.
Також в цьому рішенні зазначено, що
оскільки грошові кошти в розмірі,
еквівалентному 1 тис. євро, ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_3 на зберігання, то
вказані кошти повинні розподілятися
відповідно до п. 4.2 договору про наміри,
з урахуванням п. 3.3 договору про надання
інформаційно-консультативних послуг.

06 вересня 2013 року ухвалою апеляційного
суду Харківської області
вищезазначене рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 21 лютого
2013 року було залишено без змін.

В поданій позовній заяві ОСОБА_1
просить визнати Договір на надання
інформаційно-консультаційних послуг
від 12 листопада 2008 року нікчемним
правочином та застосувати до нього
наслідки нікчемного правочину, а крім
того просить визнати Договір про
наміри укласти договір купівлі-продажу
від 14 листопада 2008 року попереднім
договором з передачею завдатку, та
визнати нікчемним правочином,
застосувати наслідки нікчемного
правочину. В своїх позовних вимогах
позивачка посилається зокрема на
нікчемність вказаних правочинів у
зв'язку з недодержанням Закону при їх
укладенні, на відсутність їх
нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Положенням ст. 204 ЦК України
законодавцем встановлена презумпція
правомірності правочину, зокрема,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Положенням ч. 1. ст. 209 ЦК України
визначено, що правочин, який вчинений у
письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Згідно положення ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Відповідно до частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Як роз'яснено у пункті 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України №
9 від 6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», з
підстав недодержання вимог
закону про нотаріальне посвідчення
правочину нікчемними є тільки
правочини, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню. Вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210
та 640 ЦК пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони
не є укладеними і не
створюють прав та обов'язків для
сторін. При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його
посвідчення та чи втрачена така
можливість, а також чи немає інших
підстав нікчемності правочину. У
зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення
правочину договір може бути визнано
дійсним лише з підстав,
встановлених статтями 218 та 220 ЦК.
Інші вимоги щодо визнання договорів
дійсними, в тому числі заявлені в
зустрічному позові у справах про
визнання договорів недійсними, не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів.
Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 635 ЦК
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір у
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Сторона, яка необґрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати іншій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами
цивільного-законодавства.

Пунктом 4 ст. 635 ЦК України передбачено,
що договір про наміри (протокол про
наміри тощо), якщо в ньому немає
волевиявлення сторін щодо надання йому
сили попереднього договору, не
вважається попереднім договором.
Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у
письмовій формі.

Згідно положення ст. 655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити
за нього певну грошову суму.

Дійсно, відповідно до ст. 657 ЦК України,
в редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Однак, на думку суду, зазначений
вище договір про наміри від 14 листопада
2008 року не є попереднім договором по
своїй суті і, враховуючи, що між
сторонами по справі не було укладено
основного договору, підтверджує
тільки факт передання позивачкою
грошових коштів (авансу), про що
свідчить підпис ОСОБА_3 у договорі про
те, що сума авансу нею особисто
отримана.

Згідно з ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України чітко визначено,
що якщо порушення зобов'язання сталося
з вини боржника, завдаток залишається у
кредитора. Якщо порушення зобов'язання
сталося з вини кредитора, він
зобов'язаний повернути боржникові
завдаток та додатково сплатити суму у
розмірі завдатку або його вартості.
Сторона, винна у порушенні
зобов'язання, має відшкодувати другій
стороні збитки в сумі, на яку вони
перевищують розмір (вартість) завдатку,
якщо інше не встановлено договором. У
разі припинення зобов'язання до
початку його виконання або внаслідок
неможливості його виконання завдаток
підлягає поверненню.

Оскільки договір купівлі-продажу 36/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1 у м.
Харкові, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами укладений не був, то сплачена
в рахунок виконання договору ОСОБА_1
ОСОБА_3 сума авансу повинна була бути
повернута саме ОСОБА_3, тобто стороною,
яка його отримала.

Разом з тим, суд відзначає, позивачкою
не надано жодного доказу на
підтвердження того, що відповідачка чи
ОСОБА_3 ухилялася від нотаріального
посвідчення договору про наміри
укласти договір купівлі-продажу.
Позивачкою також не доведено, що вона
вчиняла будь-які дії, спрямовані на
нотаріальне посвідчення цього
договору і що могло би свідчити про те,
що ухилення від нотаріального
посвідчення договору про наміри з боку
відповідачки чи ОСОБА_3 мало місце.

При цьому, на думку суду, з якої причини
позивач як Покупець чи ОСОБА_3 як
Продавець відмовились від укладання
та підписання договору купівлі-продажу
будинку правового значення для
вирішення спору немає.

Суд не може погодитися з доводами
позивача та його представника, що
договір, укладений між позивачкою та
ОСОБА_2 12.11.2008 року, та договір про
наміри укласти договір
купівлі-продажу, укладений між
позивачкою, ОСОБА_3 та відповідачкою як
посередником, потрібно визнати
недійсним, у зв'язку з відсутністю його
нотаріального посвідчення, оскільки
вищевказаний договір про наміри не був
попереднім договором по своїй природі
і не був посвідчений нотаріально,
враховуючи те, що відповідно до статей
635 та 657 Цивільного кодексу України
не підлягає обов'язковому
нотаріальному посвідченню, відтак, суд
не знаходить обставин для визнання
такого договору нікчемним правочином.

В зв'язку з чим суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочинів недійсними не підлягають
задоволенню, у зв'язку з чим не
підлягають задоволенню й інші її
позовні вимоги.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, 202-204, 209, 210, 215, 216, 220, 570, 571, 635, 655,
657 ЦК України, постановою Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочинів нікчемними з застосуванням
наслідків нікчемності правочинів,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Суддя
С.О. Скляренко