Провадження № 22-ц/779/1195/2014
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянта
ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору
позики припиненим, за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
27 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_5 про припинення
договору позики, мотивуючи позовні
вимоги тим, що 19 березня 2004 року він
позичив у ОСОБА_6 - чоловіка
відповідачки - 10000 доларів США.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. В липні 2005
року він повернув кошти позикодавцю,
чим виконав зобов'язання за договором
позики. Дана обставина підтверджується
показаннями свідка ОСОБА_7 та тим, що з
моменту передачі коштів до своєї
смерті ОСОБА_6 не звертався із вимогою
про повернення коштів. Посилаючись на
наведене, на підставі ст.599 ЦК України,
просив визнати зазначений договір
позики припиненим у зв'язку з повним
його виконанням.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 27 березня 2014 року позовні
вимоги задоволено. Визнано договір,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
укладений 19.03.2004 року, припиненим у
зв'язку із повним виконанням.

На дане рішення ОСОБА_5 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що єдиною
підставою та єдиним доказом, на який
послався суд при ухваленні рішення
були показання свідка ОСОБА_7, який, як
вбачається із його слів, був свідком
передачі коштів в розмірі 10000 доларів
США ОСОБА_3 та його дружиною померлому
ОСОБА_6 Такий висновок суду, на думку
апелянта, є безпідставним, таким, що не
відповідає положенням абзацу 2 ч.1 ст.218
та 545 ЦК України, в яких визначено, що
факт виконання зобов'язань за
договором позики не може бути
підтвердженим показаннями свідків,
які, в даному випадку, є недопустимими
доказами. Знаходження оригіналу
розписки у відповідача-апелянта
свідчить про неповернення боргу ОСОБА_3
Також апелянт стверджує, що судом не
дано оцінки заяві про застосування
позовної давності. Порушення
процесуального права, на думку
апелянта, полягає в незалученні до
розгляду справи спадкоємців ОСОБА_8. З
цих підстав просила залучити в якості
третіх осіб без самостійних вимог на
стороні позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_8, а
також скасувати рішення суду та
прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримав з наведених у ній мотивів та
просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_4 заперечили проти задоволення
апеляційної скарги, просили її
відхилити, оскільки рішення суду є
законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду зазначеним вимогам не
відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
позики, укладеного 19.03.2004 року та
стягнення коштів (а.с.1-3), а ОСОБА_3 подав
зустрічний позов про визнання договору
позики припиненим (а.с.39-40).

Вказані позови ухвалою суду від 25
лютого 2014 року було об'єднано в одне
провадження (а.с.42).

Ухвалою ж суду від 27 березня 2014 року
позов ОСОБА_5 було залишено без
розгляду за її ж заявою (а.с.79), а тому
рішення суду, яке оскаржується,
стосується вирішення виключно
зустрічного позову ОСОБА_3

Апеляційним судом встановлено, що
19.03.2004 року позивач ОСОБА_3 та його
дружина позичили у ОСОБА_6 - чоловіка
відповідачки ОСОБА_5 - 10000 доларів США,
про що позичальниками було написано
розписку (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.5).

Оригінал вищезазначеної розписки
знаходився у ОСОБА_6 до дня його смерті,
після чого розписка була виявлена
відповідачкою, що не заперечується
сторонами по справі

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач надав суду достатньо доказів
на підтвердження виконання умов
договору позики, укладеного між
позивачем та ОСОБА_6 - покійним
чоловіком відповідачки, остання ж, на
переконання суду, не надала доказів
спростування такого факту.

Однак такий висновок суду суперечить
нормам як матеріального, так і
процесуального права.

Отже, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно абзацу 2 ч.1 ст.218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може грунтуватися на
свідченнях свідків.

Дана норма права більш ширше роз'яснена
в абзаці 2 п.12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року №9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", де зазначено,
що зі змісту абзацу 2 ч.1 ст.218 ЦК України
не може доводитися свідченням свідків
не лише заперечення факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин, а й факт його вчинення, а також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину. Випадки, коли свідчення
свідків допускаються як засіб
доказування факту вчинення правочину,
у ЦК України визначені прямо.

Статтею ж 546 ЦК України передбачено, що
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Із вищенаведених норм закону та
роз'яснень слід зробити висновок, що
допустимим доказом підтвердження
виконання боржником свого обов'язку з
повернення коштів, що виник із договору
позики, є наявність у позичальника
розписки про одержання виконання
повністю або частково, або наявність у
позичальника боргового документу -
розписки. В жодному разі факт виконання
зобов'язання не може доводитися
свідченнями свідків, показання яких в
даному випадку не є допустимими
доказами.

Як вбачається із матеріалів справи,
оригінал розписки, даної позичальником
ОСОБА_3 та його дружиною, знаходився у
позикодавця ОСОБА_6, а на даний час - у
його дружини - відповідачки ОСОБА_5, що
свідчить про невиконання ОСОБА_3 свого
обов'язку по поверненню боргу згідно
договору позики.

Однак судом у порушення ч.2 ст.218, 545 ЦК
України та ч.2 ст.59 ЦПК України для
підтвердження факту виконання
зобов'язання взято до уваги
недопустимий доказ - показання свідка
ОСОБА_7, який в судовому засіданні
зазначив, що був свідком передачі
коштів в розмірі 10000 доларів США ОСОБА_3
та його покійною дружиною ОСОБА_6

Отже, неправильно застосувавши норми
матеріального та порушивши норми
процесуального права, суд дійшов
безпідставного висновку про
припинення договору позики у зв'язку з
його виконанням. Насправді ж належних і
допустимих доказів, які б
підтверджували факт виконання
зобов'язань по договору позики, ОСОБА_3
не надано.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неправильне застосування
норм матеріального права.

Таким чином, судом ухвалено незаконне
та необґрунтоване рішення, яке
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 27 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5
про визнання договору позики
припиненим - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

М.Д. Горейко