АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В. В.

секретар Собчук І.Ю.

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, Чорногузівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області, третя особа - відділ
Держкомагенства у Вижницькому районі
Чернівецької області, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та зобов'язання вчинити дії за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 12 вересня 2013
року,

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з названим позовом.

Зазначала, що їй на праві власності
належить 1/2 частина житлового будинку
АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній
ділянці площею 0,1980 га.

У травні 2012 року ОСОБА_4, який є її
сусідом, без погодження з нею,
перемістив частину огорожі на її
частину земельної ділянки. Фактичні
межі земельної ділянки відповідача не
відповідають межам земельної ділянки,
визначеним кадастровим планом та
державним актом на право приватної
власності на земельну ділянку, не
відповідає акту встановлення
зовнішніх меж земельної ділянки в
натурі, унаслідок чого частина
земельної ділянки, якою вона
користується, використовується
відповідачем; на її частині земельної
ділянки розміщена незавершена
будівництвом будівля, яка будується
відповідачем.

У зв'язку з цим позивачка, уточнивши
позовні вимоги, просила суд зобов'язати
відповідача привести межі його
земельної ділянки у відповідність до
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_2; знести частину незавершеної
будівництвом будівлі літ. «Б», «В», яка
виходить за межі його земельної
ділянки відповідно до п. 3.25 Державних
будівельних норм; зобов'язати
відповідача не чинити їй перешкод у
користуванні земельною ділянкою, а
також стягнути з відповідача понесені
нею судові витрати.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 12
вересня 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 привести межі
належної йому земельної ділянки у
відповідність до державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_2 в частині
накладення земельної ділянки, площею
0,0003 га, що виходить за межі його
земельної ділянки; знести частину
незавершеної будівництвом будівлі під
літ. «Б», «В», яка виходить за межі його
земельної ділянки відповідно до п. 3.25
Державних будівельних норм. Вирішено
питання розподілу судових витрат. У
решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить рішення суду скасувати в
частині щодо зобов'язання його
привести межі належної йому на праві
власності земельної ділянки у
відповідність до державного акту на
право власності на земельну ділянку та
знести частину незавершеної
будівництвом будівлі літ. «Б», «В»
відповідно до п. 3,25 Державних
будівельних норм 360-92 та щодо стягнення
з нього витрат на правову допомогу та
судовий збір, в іншій частині - рішення
залишити без змін.

Посилається на неповне з'ясування,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з
обґрунтованості та доведеності
позовний вимог у цій частині.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним.

У справі встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу від 6 лютого
2001 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 з
відповідною частиною належних до нього
надвірних будівель та споруд.

Згідно акту від 20 листопада 2012 року,
складеного комісією Чорногузівської
сільської ради, убачається, що даною
комісією зроблено обмір земельної
ділянки, на якій розміщений будинок
АДРЕСА_1, у результаті обмірів площа
земельної ділянки становить 0,1980 га.

Вказані обставини встановлені
постановою Вижницького районного суду
Чернівецької області від 29 січня 2013
року, що набрала законної сили, якою
зобов'язано Чорногузівську сільську
раду Вижницького району Чернівецької
області винести на розгляд чергової
сесії та повторно розглянути питання
щодо надання у власність ОСОБА_1
земельної ділянки, площею 0,10 га, для
обслуговування належної їй 1/2 частини
житлового будинку та відповідної
частини господарських будівель і
споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_1.

З копії витягу, з рішення 21 сесії 6
скликання
№ 324-21/13 Чорногузівської сільської
ради Вижницького району Чернівецької
області від 19 лютого 2013 року «Про
розгляд заяв громадян, клопотань»
убачається, що розглянувши заяву
ОСОБА_1 про надання їй у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га, для обслуговування 1/2 частини
житлового будинку, власником якого
вона є згідно договору купівлі-продажу
від 6 лютого 2001 року, який розташований
по АДРЕСА_1 та постанову Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 29 січня 2013 року, сільська
рада вирішила відкласти розгляд заяви
ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю заяви
співвласника житловою будинку ОСОБА_5

Згідно державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку від 24 липня 2006 року, виданого на
підставі рішення 22 сесії 4 скликання
від 24 листопада 2005 року №3-22/05
Чорногузівської сільської ради
Вижницького району, ОСОБА_4 є власником
земельної ділянки площею 0,2254 га,
розташованої повул. АДРЕСА_1, цільове
призначення якої - для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Висновком судової земельно-технічної
експертизи від 16 липня 2013
року № 860 встановлено, що згідно
ситуаційного плану земельних ділянок
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 по їх фактичному
користуванню, має місце накладання
земельної ділянки площею 0,0003 га.
ОСОБА_4, що виходить за межі ділянки, яка
знаходиться у його власності згідно
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку.

Також встановлено, що розташування
збудованої будівлі ОСОБА_4, що по
АДРЕСА_2 на межі земельної ділянки
ОСОБА_1 по вул АДРЕСА_1 не відповідає п.
3.25 Державних будівельних норм, у якому
вказано, що для догляду за будівлями і
здійснення їх поточного ремонту
відстань до межі сусідньої ділянки від
найбільш виступної конструкції стіни
треба приймати не менше 1,0 м.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 року № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» судам роз'яснено, що,
вирішуючи спори про право власності на
земельну ділянку, суди мають виходити з
того, що при переході права власності
на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
України 2001 року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди (ч. 4 ст.
120 ЗК України).

У зв'язку з цим доводи апелянта про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, відсутність у
позивачки правовстановлюючих
документів на земельну ділянку, про те,
що ОСОБА_1 не є належним позивачем у
справі є необґрунтованими.

Помилкове посилання суду першої
інстанції на норму ст. 377 ЦК України не
вплинуло на правильність по суті
вирішення спору.

Безпідставними є і доводи апелянта про
недоведеність позовних вимог по суті.

Позовні вимоги стверджуються
висновком судової земельно-технічної
експертизи від 16 липня 2013 року № 860, які
відповідачем не спростовано.

Апелянт посилається на незрозумілість
рішення в частині знесення частини
спірної будівлі, можливі труднощі, які
можуть виникнути у процесі виконання
судового рішення, загрози безпеки
експлуатації спірної будівлі та
будинковолодіння вцілому.

Проте такі доводи ґрунтуються на
припущеннях.

Апелянт також посилається на те, що він
набув право власності на спірну
будівлю як на спадкове майно, таке його
право зареєстроване в установленому
порядку і воно є непорушним.

Однак як встановлено у справі спірна
будівля зводилася після смерті
спадкодавця, а право власності за
відповідачем зареєстровано на будівлі,
які знаходяться у межах його земельної
ділянка.

Водночас у справі встановлено, що
частина спірної будівлі знаходиться за
межами земельної ділянки відповідача.

Тому, рішення суду про знесення частини
спірної будівлі, яка знаходиться за
межами земельної ділянки відповідача,
відповідає нормам матеріального права,
спрямоване на захист права позивачки
на користування земельною ділянкою.

Апелянт посилається на норми ст. ст. 256,
257 ЦК України щодо позовної давності
для заявлених ОСОБА_1 позовних вимог,
відсутності її заяви про поновлення
відповідних строків.

Проте суд першої інстанції дійшов по
суті правильного висновку про
відсутність підстав для відмови у
позові з мотивів спливу позовної
давності.

Наведене свідчить, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, є по суті
правильним та справедливим, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1
ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 12 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

В. В. Чупікова