АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1470/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н. Г. Доповідач -
Дерев'янко О.Г. Категорія 9
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013
року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про витребування майна із чужого
незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2
пославшись на те, що вона є власником 60 %
нежитлового приміщення, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1, яким з 01 квітня 2005
року і по теперішній час відповідач
користується на підставі договору
оренди від 01 квітня 2005 року та договору
оренди від 29 грудня 2006 року, а з 29 грудня
2007 року по теперішній час, тобто більше
п'яти років, він без будь-яких законних
підстав користується цим приміщенням,
відмовляється його звільнити,
незважаючи на її вимоги позивача щодо
повернення їй майна, орендну плату не
сплачує.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3-
задоволено.(а.с.130-132)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на
те, що рішення суду є необґрунтованим
та незаконним, не відповідає нормам
матеріального права, в зв'язку з чим
ставить питання зміну рішення суду
першої інстанції в частині
витребування приміщень : 1-11 склад
площею 38,3 кв.м., та приміщення 1-12 склад
площею 51 кв.м. шляхом виключення цих
приміщень з зобов'язання витребувати у
нього та повернення ОСОБА_3В.(а.с.137-140)

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 21 квітня 2004
року, виданого державним нотаріусом
Першої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Кулєшовим Я.О. та
зареєстрованого в реєстрі за №1-1859
(дублікат свідоцтва посвідчений
державним нотаріусом Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Кулєшовим Я.О. та
зареєстрований в реєстрі за №1-1736),
належить 60/100 частин спорудження:
будівля складів, огорожі та мостіння,
розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.26)

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 10 березня
2011 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення суми та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення суми, було ухвалено
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 - відмовлено у повному
обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_3 -
задоволено частково, та вирішено
стягнути з ОСОБА_2 на її користь
заборгованість за договором оренди від
29 грудня 2006 року з урахуванням
встановленого індексу інфляції в
розмірі 2180 грн., неустойку в розмірі 1500
грн., судові витрати в розмірі 171 грн., а
всього - 3851 грн. (а.с.13).

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15
вересня 2011 року, рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 10 березня 2011 року
скасовано в частині відмови ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог, та
вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 аванс у розмірі 39861,50 грн., судові
витрати у розмірі 415,00 грн., а всього -
40276,50 грн. (а.с.14-15).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15
вересня 2011 року встановлено, що 29
грудня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_3
та орендарем ОСОБА_2 у простій
письмовій формі було укладено договір
оренди нежитлових приміщень загальною
площею 191,8 кв.м. (1-6 гараж, 1-7 майстерня,
1-11 склад, 1-12 склад, 1-9 коридор, 1-21 тамбур,
1-22 склад, 1-23 кабінет), розташованих на
АДРЕСА_1, які належать на праві
приватної власності ОСОБА_3 (а.с.35-36).

Відповідно до п.9.1 договору оренди,
строк його дії визначено до 29 грудня 2007
року.

Пунктом 9.4 договору оренди від 29 грудня
2006 року передбачено, що у випадку
відсутності заяви жодної із сторін про
відмову від договору за місяць до
спливу встановленого у договору
строку, він вважаться продовженим на
той же строк та на тих самих умовах, які
передбачені договором.

Зазначеним рішенням також встановлено,
що розмір орендної плати за договором
оренди від 26 грудня 2006 року складав 50,00
грн. на місяць та був визначений
договором оренди цього ж нерухомого
майна, укладеним між тими самими
сторонами 01 квітня 2005 року (а.с.32-34).

Згідно п.3.2 договору оренди від 29 грудня
2006 року, орендна плата сплачується
орендарем щомісяця, наперед.

Також судом встановлено, що на підставі
п.9.4, термін дії договору оренди від 29
грудня 2006 року було продовжено до 29
грудня 2008 року на тих самих умовах,
оскільки відсутні докази отримання
орендарем заяви орендодавця про
відмову від договору (а.с.29).

З липня 2007 року ОСОБА_2 припинив
сплачувати орендну плату за договором
від 29 грудня 2006 року. Разом з тим,
відповідно до розписки ОСОБА_3, вона
зобов'язалася не брати орендну плату з
відповідача з 10 серпня 2007 року, що було
також визнано сторонами (а.с.61).

Згідно ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник має
право вчиняти щодо свого майна будь -
які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.761 ЦК України, право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України, за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Відповідно до ст.764 ЦК України, якщо
наймач продовжує користуватися майном
після закінчення строку договору
найму, то, за відсутності заперечень
наймодавця протягом одного місяця,
договір вважається поновленим на
строк, який був раніше встановлений
договором.

Згідно ч.1 ст.785 ЦК України, у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Судом першої інстанції встановлено, що
власником нежитлового приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є
ОСОБА_3, то суд дійшов висновку, що
відповідач ОСОБА_2 неправомірно
користується зазначеним нежитловим
приміщенням, належним ОСОБА_3 на праві
власності.

Доводи ОСОБА_2 про те, щодо приміщеннями
1-11 склад площею 38,3 кв.м., та приміщення
1-12 склад площею 51 кв.м. він не
користується, оскільки за актом
прийому-передачі повернув позивачці,
прийняти не можна, оскільки відповідно
до наданої суду ксерокопії акту не
вбачається, що за цим актом відбулось
повернення спірних приміщень
позивачці. (а.с.104)

Позивачка ОСОБА_3 зазначила, що це акт
за яким вона передавала приміщення
площею 38 кв.м. та 51 кв.м. відповідачу, а
не повернення їх відповідачем.
Оскільки з акту, на який посилається
відповідач, не вбачається а ні час його
складання, а ні обставини за якими він
складався, доводи відповідача про те,
що за цим актом відбулось повернення
спірних приміщень, колегія суддів
прийняти не може. Іншими доказами ці
обставини також не підтверджуються.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції в
оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді