22-ц/775/755/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Копилова Л.В.
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля
Т.Г.,

суддів
Мироненко І.П., Попової С.А.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної шкоди у зв'язку з
невиконанням замовником договору про
надання послуг за апеляційною скаргою
позивачки на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
02 квітня 2014 року, -

в с т а н о
в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_2, посилаючись
на наступні обставини. За довіреністю
від імені відповідачки вона виконувала
роботу з юридичного супроводження
оформлення спадщини після смерті
чоловіка ОСОБА_2, до складу якої входять
гараж, земельна ділянка, частина
квартири. Оплата її послуг за
домовленістю здійснювалася поетапно з
розстрочкою. Виконання нею роботи
підтверджується пред'явленням рішення
і постанов відділу державної
виконавчої служби. 03.09.2013р. вона із
відповідачкою в присутності двох
адвокатів в приміщенні районного суду
домовились про черговий етап робіт, за
який ОСОБА_2 зобов'язалась сплатити
3200грн. 21.09.2013р. під час зустрічі
відповідачка не оплатила її роботи,
посилаючись на витрачання коштів на
роковини померлого чоловіка, та цього
не зробила і 24.09.2013р. У зв'язку з чим
позивачка просила стягнути у
відшкодування матеріальної шкоди з
відповідачки 3200грн., як неоплачених
коштів за надану нею правову допомогу і
компенсувати за рахунок відповідачки
понесені витрати з оплати правової
допомоги 700грн. по складанню позовної
заяви і судовий збір 229,40грн.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 02 квітня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної шкоди у
зв'язку з невиконанням замовником
договору про надання послуг
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права, просила
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення про задоволення її позову в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_1 і її представника -
ОСОБА_3, які підтримали доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
розглянувши справу у відсутність
повідомленої під розписку про дату і
час розгляду справи відповідачки,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
14.05.2013р. ОСОБА_2 за нотаріально
посвідченою довіреністю уповноважила
ОСОБА_1, на підставі попередньо усного
договору із останньою, представляти
інтереси довірительки, зокрема в
органах виконавчої служби м. Маріуполя
з питання виконання дій, пов'язаних із
зняттям заборони (арешту) з будь-якого
майна, а також вести будь-які справи
ОСОБА_2 у будь-яких судових закладах з
усіма правами, без обмежень, наданими
законом позивачу, відповідачу, третій
особі, отримувати виконавчі листи,
пред'явлення виконавчого листа до
стягнення, без права одержання
присудженого майна або грошей, з правом
підписувати різного роду заяви, позови,
подавати від імені довірительки заяви
в різні установи і організації тощо.

В провадженні Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
перебувала справа за позовом ОСОБА_2
про звільнення майна з-під арешту, яка
розглянута за участю представника
позивача - ОСОБА_1 і завершена
ухваленням рішення від 21.08.2013р. на
користь позивачки.

06.09.2013р. за заявою представника
боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 від 03.09.2013р.
знято арешт з квартири довірительки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що дійсно позивачка
надавала юридичні послуги
відповідачці, діючи за довіреністю, що
оплачені ОСОБА_2, а ОСОБА_1 не доведено
існування іншого договору з
відповідачкою, яким би охоплювались
послуги, вартістю 3200грн.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

За змістом положень ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною (ст. 638 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України, якою
вмотивовано позов, представництво, яке
грунтується на договорі, може
здійснюватися за довіреністю.

Згідно із ч. 1 ст. 1000 ЦК України за
договором доручення доручення одна
сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.

Положеннями ст. 1002 ЦК України визначено
право повіреного на плату за виконання
свого обов'язку за договором доручення,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Якщо в договорі доручення не
визначено розміру плати повіреному або
порядок її виплати, вона виплачується
після виконання доручення відповідно
до звичайних цін на такі послуги.

Згідно із ст. 1003 ЦК України у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненними.

За змістом ст. 1007 ЦК України довіритель
зобов'язаний, в тому числі,
відшкодувати повіреному витрати,
пов'язані з виконанням доручення;
виплатити повіреному плату, якщо вона
йому належить.

Позиваючись до ОСОБА_2, ОСОБА_1
стверджує, що між нею і відповідачкою
укладено 03.09.2013р. усний договір
доручення з надання послуг, який
витікає з довіреності, за яким вона
зобов'язалась надати послуги зі
сприяння виконання судового рішення
від 21.08.2013р. і зняття арешту з майна
відповідачки, що остання зобов'язалась
оплатити їй 3200грн.

В судовому засіданні першої і
апеляційної інстанцій позивачка
зазначала, що надавала послуги
відповідачці, обумовлені дорученням у
змісті довіреності, за що отримала
6тис.грн. у якості оплати власне її
послуг і 2тис. грн., що витратила на
платежі по службах і різних
організаціях для виконання доручення.
Останній договір, обумовлений нею із
ОСОБА_2, що передбачав юридичне
супроводження виконання рішення суду і
зняття територіальним органом
виконавчої служби арешту з майна, мав
коштувати відповідачці 3200грн., які та в
порядку домовленостей зобов'язалась
сплатити, але цього не зробила, чим
причинила позивачці збитки на вказану
суму. Хоча домовленість була усна,
однак правова природа довіреності
передбачає оплатний характер наданого
їй відповідачкою доручення.

В письмових запереченнях ОСОБА_2 в суді
першої інстанції, що підтримані її
представником в апеляційному суді,
заперечувала наявність угоди з надання
їй позивачкою правової допомоги з
вартістю послуг в 3200грн., вказуючи на
відсутність письмового договору між
сторонами з розшифровкою послуг по цій
сумі. Разом з тим не заперечувала, що
сплатила позивачці 8тис.грн. за участь
ОСОБА_1 у якості її представника в суді.

З огляду на оплатний характер
договірних відносин, на чому наполягає
позивачка, необхідною умовою існування
факту укладення договору є надання
йому письмової форми.

Згідно пунктів 1, 2 статті 639 Цивільного
кодексу України договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 640 Цивільного
кодексу України договір є укладеним з
моменту одержання особою, яка
направила пропозицію укласти договір,
відповіді про прийняття цієї
пропозиції.

Статтею 641 Цивільного кодексу України
визначено, що пропозицію укласти
договір (оферту) може зробити кожна із
сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити
істотні умови договору і виражати
намір особи, яка її зробила, вважати
себе зобов'язаною у разі її прийняття.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦК України
усно можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність. Правочини на виконання
договору, укладеного в письмовій формі,
можуть за домовленістю сторін
вчинятися усно, якщо це не суперечить
договору або закону.

Позивачкою в обґрунтування тверджень
про укладення договору надані заява
про зняття арешту від імені ОСОБА_2 від
03.09.2013р. і постанова
Орджонікідзевського ВДВС від 06.09.2013р.,
що не є відповідає вимогам закону щодо
порядку укладення договору, узгодження
його умов, з огляду на зміст і грошовий
характер зобов'язання.

В даному випадку посилання позивачки
на усну форму договору, при тому, що
його укладення одномоментно не
співпадає з виконанням, за відсутності
інших доказів його укладення, не
стверджує факту існування такого
правочину, в якому б усі істотні умови
були підтверджені сторонами письмово.

Висновки суду, якими констатовано
відсутність за договором правових
наслідків, з огляду на відсутність
доказів обумовлення сторонами
переліку відповідних юридичних послуг
і їх вартості на суму 3200грн., є
правильними.

В обґрунтування позову і доводів
апеляційної скарги позивачка
посилається на доведення виникнення
між сторонами договірних відносин з
надання послуг поясненнями свідків -
ОСОБА_3 і ОСОБА_6, ОСОБА_7

За положеннями ч. 2 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Зважаючи на положення наведеної норми
і роз'яснення у п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» можливість
доказування сторонами наявності угоди
показаннями свідків у даному випадку,
що не підпадає під дію ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст.
949 ЦК - виключається.

Отже, ці свідчення, без їх
супроводження належними письмовими
доказами, з огляду на спірні відносини
зі стягнення грошової суми, самі по
собі не є безумовним свідченням
виникнення у сторін конкретних прав і
обов'язків в певних обсягах з
підтвердженням підписами
волевиявлення сторін.

Позивачка у змісті апеляційної скарги
посилається на те, що укладення 03.09.2013р.
договору із відповідачкою з надання
послуг підтверджується, окрім пояснень
свідків, ще й її заявами до ВДВС від
імені довірительки ОСОБА_2 про зняття
арешту, а також актом виконаних робіт.

Проте, з такими доводами, як підставами
для скасування рішення колегія суддів
не може погодитись, оскільки
домовленості між сторонами щодо
надання ОСОБА_1 послуг ОСОБА_2 не
втілені в належну юридичну форму з
обумовленням між сторонами всіх
істотних умов угоди, обов'язкових для
виконання.

Так, зміст довіреності не містить
визначення певного розміру оплати
(винагородження) кожного з виду послуг
з надання представницьких повноважень,
які зазначає у змісті позову і
апеляційної скарги позивачка. І, крім
того, не надано інформації (акт,
розписка тощо) про виконання цих послуг
в повному обсязі та відсутність
претензій з боку замовника.

Тож, змісту довіреності від 14.05.2013р.,
зацитованого у даній ухвалі,
недостатньо для визначення підстав і
обсягу матеріальної відповідальності
відповідача, про що заявлено у позові
ОСОБА_1

Крім того, акт виконаних робіт, наявний
в матеріалах справи, не може бути
свідченням про виникнення договірних
відносин між сторонами на вартість
послуг 3200грн., оскільки позивачка
зазначає, що цей договір укладався усно
в приміщенні суду 03.09.2013р. на вказану
суму, а у змісті акту види робіт:
консультація і внесення авансу -
датовані 18 і 29 березня, що відповідає
першим етапам співпраці замовника із
виконавцем, і що завершилось, як
повідомили сторони, оплатою 8тис.грн.

Вказівка у рішенні суду про те, що всі
роботи були оплачені, не впливає на
правильність рішення суду про
недоведеність між сторонами укладення
03.09.2013р. оплатного договору з надання
послуг і висновку про відсутність
підстав для покладення в обов'язок
відповідача сплатити позивачці 3200грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов правильного висновку про
необґрунтованість вимог позивачки, що
є підставою для відмови в задоволенні
її позову про стягнення у
відшкодування матеріальної шкоди,
спричиненої невиконанням умов
договору з надання послуг, 3200грн. і
компенсації понесених витрат з оплати
правової допомоги та судового збору.

З огляду на законність прийнятого
рішення відсутні підстави і для
стягнення з відповідача на користь
позивача витрат на виготовлення
аудіозапису судового процесу, про що
ОСОБА_1 просить у апеляційній скарзі.

Посилання позивачки на процесуальні
порушення, в тому числі невідображення
її промови в судових дебатах, що були
перервані судом; не допит заявлених
позивачкою свідків, коли відповідачка
вкотре не прибула в судове засідання,
та які врешті були допитані судом
першої інстанції; запитання суду до
позивачки щодо переліку послуг і
отриманих нею за це грошей
винагородження, які ОСОБА_1 вважає
такими, що вийшли за межі позовних
вимог - не призвели до неправильного
вирішення справи.

Суд з достатньою переконливістю
вмотивував прийняття або відхилення
представлених сторонами доказів, надав
їм належну правову оцінку, що
відповідає положенням ст. 212 ЦПК
України. Доводи апеляційної скарги
позивачки про вибіркове і упереджене
ставлення суду до її доказів не є
підтвердженим в ході перевірки
колегією суддів законності і
обґрунтованості ухваленого рішення.

Ніяких нових обставин чи доказів, які
не були предметом розгляду судом
першої інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачкою і її представником не
надано і в суді апеляційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, як
підстав для скасування судового
рішення згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України
не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 02 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді