У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 30 квітня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Сумській області про
визнання права власності, реальний
поділ будинковолодіння між
співвласниками, визначення порядку
володіння та користування земельною
ділянкою, зобов'язання співвласників
надати погодження на прийняття в
експлуатацію збудованих об'єктів та за
зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_4, третя особа - Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Сумській області про
знесення самочинного будівництва, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Сумської області від 17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом, в якому з урахуванням
уточнень просив:

- визнати за ним право власності на
самочинно зведену прибудову а1 до
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1 зі складовими у вигляді
житлової кімнати 1-6 площею 9,8 кв.
м, ванної кімнати 1-2 площею 4 кв. м,
коридором 1-1 площею 4,6 кв. м;

- виділити йому в натурі майно, ціла
частка якого складається з 54/100 частин
житлового будинку Аа ( за технічним
позначенням на даний час А1Ж), жилою
площею 29,6 кв. м, з приміщеннями у
вигляді двох житлових кімнат 1-4 площею
8, 6 кв. м, 1-5 площею 21 кв. м, кухні 1-3 площею
9.1 кв. м, з побутовими спорудами у
вигляді літньої кухні Б, сараїв В, Г,
погребу в, навісу Д, воріт з огорожею №
№ 1, 2, розташованих за вказаною вище
адресою, залишивши у його власності
прибудову а1 без реального поділу її з
іншими співвласниками, з визначенням
порядку володіння та користування
земельною ділянкою на підставі
висновків судової
будівельно-технічної експертизи;

- визнати за ним право
власності на збудований до прибудови а1
ґанок під умовним позначенням а2;

- усунути перешкоди у
володінні та користуванні збудованими
прибудовою а1 та ґанком а2 шляхом
визнання з ним права на прийняття їх в
експлуатацію;

- зобов'язати співвласників житлового
будинку і земельної ділянки ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 надати письмове погодження на
прийняття в експлуатацію прибудови та
ґанку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він
разом із донькою ОСОБА_8 та онуком
ОСОБА_9 проживають та зареєстровані в
будинку АДРЕСА_1

Відповідно до договору дарування від 30
жовтня 2001 року його (позивача) мати
ОСОБА_10 подарувала йому 54/100 частин
зазначеного вище житлового будинку з
відповідною частиною господарчих
споруд.

ОСОБА_5, яка є його сестрою, та ОСОБА_6
належить по 23/100 частин зазначеного
будинковолодіння, в якому вони не
проживають.

На підставі рішення Охтирської міської
ради від 27 квітня 2007 року йому
(позивачу) у приватну власність
передана земельна ділянка площею 0,0329
га у межах згідно з планом по АДРЕСА_1

Ще за життя матері у вересні 2007 року він
почав будівництво прибудови до
житлового будинку розміром 2,75 м Х 8,05 м.

Дозволу на будівництво він не мав,
оскільки вважав, що при умові
володіння частиною будинковолодіння
та маючи право власності на земельну
ділянку, він має також і право на
добудову без дозволу виконкому органу
місцевого самоврядування або інших
органів влади.

30 листопада 2007 року його мати померла.

Станом на жовтень 2008 року будівництво
прибудови було завершене і з цього часу
він не має можливості його узаконити,
оскільки відповідачі не дають своєї
згоди.

Враховуючи наведене, просив
задовольнити позов.

У травні 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
подали зустрічний позов, в якому
просили зобов'язати ОСОБА_4 за власний
рахунок знести самочинну прибудову а1
до житлового будинку по АДРЕСА_1 яка
складається з житлової кімнати 1-6
площею 9, 8 кв. м, ванної кімнати 1-2
площею 4 кв. м, коридору 1-1 площею 4, 6 кв. м
та привести будинок до попереднього
стану згідно з генеральним планом від 23
жовтня 2001 року.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що
ОСОБА_4 став власником частини
домоволодіння ще в 2001 році, але до 2008
року не здійснював ніяких спроб
виділити в натурі своє майно за життя
його та ОСОБА_5 матері ОСОБА_10

Після смерті матері ОСОБА_4 пообіцяв їм
у разі покращення свого матеріального
становища сплатити кошти за їх частки,
проте обіцянку не виконав, а змінив
замки на вхідних дверях.

Посилаючись на порушення прав
власності у спільному частковому
майні, просили задовольнити позов.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 20
грудня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 за власний рахунок
знести самочинну прибудову до
житлового будинку по АДРЕСА_1 у вигляді
житлової кімнати 1-6 площею 9,8 кв. м,
ванної кімнати 1-2 площею 4 кв. м,
коридору 1-1 площею 4,6 кв. м та привести
зазначений будинок до попереднього
стану згідно з генеральним планом від
21 жовтня 2001 року.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 17 лютого 2014 року
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6
скасовано й ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову в цій
частині.

У решті судове рішення залишено без
зміни.

У касаційній скарзі, поданій через
представника ОСОБА_11, ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення місцевого суду від 20 грудня 2013
року, мотивуючи свою вимогу порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4 за
задовольняючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої
інстанції виходив із положень ч.5 ст. 376
ЦК України, згідно з якою на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудовано на ній, лише в
тому випадку, якщо це не порушує права
інших осіб.

Скасовуючи рішення суду в частині
задоволення зустрічних позовних вимог,
апеляційний суд виходив із їх
недоведеності.

Висновок суду є правильним з
урахуванням вимог
ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо
належності, допустимості доказів і
обов'язку доказування та надання
доказів.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи також не дають
підстав вважати, що апеляційним судом
при розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
статтями 338-341 ЦПК України як підстави
для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного
суду Сумської області від 17
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова