У Х В А Л А

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Андріївська сільська рада
Широківського району
Дніпропетровської області, виконавчий
комітет Андріївської сільської ради
Широківського району
Дніпропетровської області, про поділ
спільного майна подружжя, визнання
права власності, виділення частки
майна в натурі, визначення порядку
користування земельною ділянкою; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності за
касаційною скаргою ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_5 на рішення
Інгулецького районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 18
березня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 04
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 12 вересня 1987 року по 18 січня 2008
року перебував із ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі, під час якого
вони побудували житловий будинок
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що після
розірвання шлюбу вони у добровільному
порядку поділити зазначений будинок не
можуть, позивач просив визнати його
спільною сумісною власністю, поділити
його в натурі та визначити порядок
користування земельною ділянкою, на
якій він розташований.

У січні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що будівельні
матеріали для будівництва спірного
житлового будинку закуповувалися за її
особисті кошти, а ОСОБА_3 приймав участь
у будівництві в якості підрядника.
Посилаючись на те, що будівництво
житлового будинку було завершено до
укладення їхнього шлюбу, позивачка
просила визнати зазначений житловий
будинок її особистою приватною
власністю.

Рішенням Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 18 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 04 грудня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано житловий будинок АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та його
представник - ОСОБА_5 - просять
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний
позов ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив із того, що будівельні
матеріали були придбані до укладення
сторонами шлюбу, а тому зведений із цих
матеріалів житловий будинок є
особистою власністю ОСОБА_4

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками суду першої інстанції,
зазначивши при цьому, що ОСОБА_3 не
довів своєї трудової та матеріальної
участі в будівництві спірного
житлового будинку.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 12 вересня 1987
року по 18 січня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету
Широківської районної ради народних
депутатів Дніпропетровської області
від 05 квітня 1988 року за ОСОБА_4 визнано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 22). Технічний паспорт на
цей будинок їй було видано 27 листопада
1990 року (т. 1 а.с. 104), а свідоцтво про
право приватної власності на
будівництво їй видано 27 жовтня 1998
року(т. 3 а.с. 23).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Аналогічні
положення містяться й у ч. 1 ст. 60 СК
України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє
презумпція спільності майна подружжя,
при цьому частини чоловіка та дружини є
рівними. Спростувати цю презумпцію
може сторона, яка надає докази
протилежного, що мають відповідати
вимогам належності та допустимості (ст.
ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її
процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60
ЦПК України). При цьому судове рішення
не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.
4 ст. 60 ЦПК України).

Апеляційний суд не врахував викладені
вище норми права та того, що спірний
житловий будинок введено в
експлуатацію, а також оформлено
правовстановлюючу документацію на цей
житловий будинок, у тому числі й
отримано рішення виконавчого комітету
Широківської районної ради народних
депутатів Дніпропетровської області,
а, отже, і набуто право власності на
нього під час шлюбу сторін. Тому
зазначений житловий будинок є спільною
сумісною власністю і відповідно до
презумпції спільності майна підлягає
поділу на рівні частини, якщо суд не
встановить обставин, які б давали
підстави відступити від цього правила.

На наведене суд апеляційної інстанції
уваги не звернув та у порушення ст. ст.
212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив
фактичних обставин справи, від яких
залежить правильне вирішення справи,
та норми права, які регулюють ці
правовідносини, не перевірив доводів
та наданих сторонами доказів, не
перевірив правильності й
справедливості рішення суду першої
інстанції.

Вище викладене свідчить про те, що суд
апеляційної інстанції припустився
порушень норм матеріального та
процесуального права, котрі згідно із
ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвали апеляційного суду з
направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 04 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська