Ухвала

іменем україни

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до департаменту економічної
політики Львівської міської ради,
третя особа - Львівська міська рада, про
визнання додаткової угоди недійсною,
визнання зобов'язання за договором
припиненим та стягнення коштів за
касаційною скаргою департаменту
економічної політики Львівської
міської ради на рішення Галицького
районного суду м. Львова від
24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 3 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулись до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 23 лютого 2011 року
між ними та відповідачем, як сторонами
договору про пайову участь № 191 від 6
вересня 2010 року укладено
додаткову угоду № 22, згідно якої сума
пайового внеску на розвиток соціальної
інфраструктури м. Львова збільшена з 237
261 грн 75 коп. до 411 948 грн 13 коп. Проте, по
об'єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_1
на їх замовлення виконано роботи по
будівництву інженерних мереж поза
межами земельної ділянки за цією
адресою, які були передані виданими їм
технічними умовами на загальну суму 477
337 грн 29 коп., що є підставою для
зменшення розміру пайової участі на
суму кошторисної вартості робіт.
Вважали перерахунок пайового внеску
порушенням ст. ст. 203, 215 ЦК
України та вимог п. 2.2 ухвали Львівської
міської ради від 9 липня 2009
року № 2779, відповідно до якого вказана
ухвала не поширюється на відносини, що
виникають з укладених на час набрання
чинності цією ухвалою договорів про
сплату інвестиційного внеску. Оскільки
договір на будівництво № 92,
яким встановлено розмір пайового
внеску в сумі 237 261 грн 75 коп., укладений 5
квітня 2009 року, тобто до набрання
чинності вказаної ухвали Львівської
міської ради, на них поширюється
методика розрахунку пайового внеску та
затверджена цією ухвалою. За таких
обставин, сума пайового внеску у
розмірі 411 948 грн 13 коп., визначена
договором про пайову участь від 6
вересня 2010 року № 191 і додатковою
угодою до цього договору від 23 лютого
2011 року № 22, сума пайового
внеску повинна бути зменшена на суму
коштів, витрачену замовником на роботи
по заміні інженерних мереж поза межами
земельної ділянки, яка складає 477 337 грн
20 коп.

Ураховуючи наведене, позивачі просили
визнати додаткову угоду № 22 від 23
лютого 2011 року до договору про пайову
участь № 191 від 6 вересня 2010 року
недійсною, визнати зобов'язання за
договором про пайову участь і
додатковою угодою до нього припиненими
зарахуванням зустрічних вимог та
стягнути з відповідача на їх користь 240
075 грн 54 коп.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 24 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 3 березня 2014
року, позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено
частково. Визнано недійсною додаткову
угоду № 22 від 23 лютого 2011 року до
договору про пайову участь № 191 від 6
вересня 2010 року укладену між ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та Департаментом
економічної політики Львівської
міської ради. Визнано зобов'язання за
договором про пайову участь № 191 від 6
вересня 2010 року і додатковою
угодою до нього № 22 від 23 лютого 2011
року, укладеним між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
Департаментом економічної політики
Львівської міської ради припиненими
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі департамент
економічної політики Львівської
міської ради, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Частково задовольняючи позов, суди на
підставі доказів, поданих сторонами,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), правильно виходили з того, що
збільшення суми пайового внеску є
порушенням ст. 30 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», вимог п. 2.2 ухвали
Львівської міської ради № 2779 від 9
липня 2009 року, згідно якого ця ухвала не
поширюється на відносини, що виникають
з укладених на час набрання чинності
цієї ухвали договорів про сплату
інвестиційного внеску, що є підставою
для застосування положень ст. ст. 203, 215
ЦК України. Договір на будівництво № 92,
яким встановлений розмір пайового
внеску у сумі 237 261 грн 75 коп. був
укладений 5 квітня 2009 року,
тобто до набрання чинності вказаної
ухвали Львівської міської ради, а,
відтак, її положення не можуть
поширюватись на спірні правовідносини,
які виникли між сторонами. Також суди
прийшли до правильно висновку про
визнання зобов'язання за договором про
пайову участь припиненим зарахуванням
зустрічним однорідних вимог у зв'язку з
виконанням позивачами зобов'язань за
вказаними угодами, на суму 477 337 грн 29
коп., що відповідає положенням
ст. 601 ЦК України та ст. 30 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності».

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
неправильне застосування судами норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне, згідно зі ст. 337 ЦПК
України відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу департаменту
економічної політики Львівської
міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 3 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д.
Луспеник