22-ц/773/654/14 Головуючий у 1 інстанції:
Івасюта Л.В. Категорія: 45 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Веремчук Л.М.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Управління Держземагенства Луцького
району Волинської області,
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області про визнання
недійсною відмови від спадщини,
визнання частково недійсними свідоцтв
про право на спадщину за заповітом,
державного акту на право власності на
земельну ділянку та свідоцтва про
право власності на майновий пай за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 березня 2014 року,

встановила:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з вищевказаним позовом,
зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_5 і після її смерті відкрилась
спадщина, до складу якої увійшли
земельна ділянка площею 2,2535 га,
розташована на території
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області, майновий
пай в СВК «Урожай» та грошові
заощадження з відсотками та
компенсаційними виплатами у
відділенні Ощадбанку № 6301 м.Луцька
Волинської області.

При житті все своє майно ОСОБА_5
заповіла внучці ОСОБА_3, яка прийняла
спадщину та 09 лютого 2004 року отримала
нотаріальні свідоцтва про право на
спадщину за заповітом: на вищезгадану
земельну ділянку, майновий пай та
грошові заощадження, на підставі яких
ОСОБА_3 було видано державний акт від
16.07.04 на право власності на земельну
ділянку та свідоцтво серії НОМЕР_1 від
08.08.04 про право власності на майновий
пай (майновий сертифікат) в СВК
«Урожай».

Однак, наряду з відповідачем ОСОБА_3
спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв
також її непрацездатний син ОСОБА_6
(чоловік позивача у даній праві), який
на момент відкриття спадщини проживав
разом зі спадкодавцем і таким чином
фактично вступив у володіння та
правління спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, так і не
оформивши свого права на обов'язкову
частку у спадщині померлої ОСОБА_5

На початку 2013 року позивачу стало
відомо, що 09 лютого 2004 року ОСОБА_6 подав
нотаріусу письмову заяву про відмову
від обов'язкової частки у даній
спадщині.

Вважаючи таким чином, що відповідно до
ст.ст.529, 535 ЦК УРСР (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
ОСОБА_6 набув у порядку спадкування
право власності на 2/3 частки майна
померлої ОСОБА_5, позивач просила
визнати недійсною відмову ОСОБА_6 від
обов'язкової частки у спадщині після
ОСОБА_5, визнати недійсними в 2/3
частинах вищевказані свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 2,2535 га, виданий
ОСОБА_3 16.07.2004 року, та свідоцтво про
право власності на майновий пай члена
колективного сільськогосподарського
підприємства (майновий сертифікат),
виданий ОСОБА_3 08.08.2004 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 березня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним в 2/3 частині
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 09.02.2004 року, видане
державним нотаріусом Луцької районної
державної нотаріальної контори
Гордійчук М.В. ОСОБА_3 на спадкове майно,
що складається із земельної ділянки,
площею 2,2535 га, розташованої на
території Заборольської сільської
ради Луцького району Волинської
області.

Визнано недійсним в 2/3 частині
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 09.02.2004 року, видане
державним нотаріусом Луцької районної
державної нотаріальної контори
Гордійчук М.В. ОСОБА_3 на спадкове майно,
що складається з права на майновий пай
в СВК «Урожай» с.Забороль Луцького
району Волинської області, та грошових
заощаджень з належними відсотками та
компенсаційними виплатами у
відділенні Ощадбанку № 6301 м.Луцька
Волинської області.

Визнано недійсним в 2/3 частині
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 2,2535 га, виданий
ОСОБА_3 16.07.2004 року.

Визнано недійсним в 2/3 частині
свідоцтво про право власності на
майновий пай члена колективного
сільськогосподарського підприємства
(майновий сертифікат), виданий
Заборольською сільською радою ОСОБА_3
08.08.2004 року.

В задоволенні позовної вимоги про
визнання недійсною відмови ОСОБА_6 від
обов'язкової частки у спадщині після
матері ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду,
відповідач подала апеляційну скаргу, в
якій, покликаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просила скасувати вищевказане
рішення суду в частині задоволення
позову та ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
частково недійсними свідоцтв про право
на спадщину за заповітом, державного
акту на право власності на земельну
ділянку та свідоцтва про право
власності на майновий пай.

В ході апеляційного розгляду даної
справи представник відповідача ОСОБА_3
- ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала
із зазначених у них підстав, тоді як
позивач та її представник просили
відхилити подану апеляційну скаргу з
огляду на безпідставність наведених у
них доводів та залишити без змін
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, а також доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення, а
рішення суду першої інстанції -
скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи частково позов
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із
того, що наряду з відповідачем ОСОБА_3
(спадкоємцем за заповітом) спадщину
після смерті ОСОБА_5 прийняв, фактично
вступивши у володіння та правління
спадковим майном, також її
непрацездатний син ОСОБА_6 (чоловік
позивача у даній праві), який має право
на обов'язкову частку у спадщині, і який
не відмовився від спадщини у
встановлений законом шестимісячний
строк з дня її відкриття. Тим самим
відповідно до ст.ст.529, 535 ЦК Української
РСР (чинного на момент виникнення
спірних правовідносин) ОСОБА_6 набув у
порядку спадкування право на власності
на 2/3 частки майна померлої ОСОБА_5, хоча
і не оформив своїх спадкових прав на
дану спадщину на момент своєї смерті.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що відповідачу ОСОБА_3 було
незаконно видано вищевказані
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на все майно ОСОБА_5, а тому
дані свідоцтва є недійсними щодо 2/3
частин спадкового майна (обов'язкової
частки ОСОБА_6). Відповідно, недійсними
в 2/3 частинах є також видані ОСОБА_3 на
підставі згаданих свідоцтв про право
на спадщину державний акт на право
власності на успадковану земельну
ділянку та майновий сертифікат.

Однак, з такими висновками суду не
можна погодитись з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК Української РСР
(чинного на момент виникнення спірних
правовідносин) спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з ч.1 ст.534 ЦК Української РСР,
кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям.

Відповідно до ст.535 ЦК Української РСР,
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку.

Згідно з ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК
Української РСР, визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено і
це об'єктивно підтверджується наявним
у справі свідоцтвом про смерть (а.с.4), що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 і після її
смерті відкрилася спадщина, до складу
якої увійшли: земельна ділянка, площею
2,2535 га, розташована на території
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області, майновий
пай в СВК «Урожай» с.Забороль Луцького
району Волинської області, грошові
заощадження з належними відсотками та
компенсаційними виплатами у
відділенні Ощадбанку № 6301 м.Луцька
Волинської області.

Із наявного в матеріалах справи
заповіту від 27 червня 2002 року,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Луцької державної нотаріальної
контори Волинської області та
зареєстрованого в реєстрі за № 4-1781
(а.с.8), вбачається, що ОСОБА_5 все своє
майно, де б воно не було і з чого воно не
складалось, і все те, що буде належати
їй на день смерті, і на що вона згідно із
законом буде мати право, заповіла
ОСОБА_3

Даний заповіт не змінювався, не
скасовувався і не визнавався судом
недійсним.

ОСОБА_3 прийняла у встановленому
законом порядку та строки спадщину
після ОСОБА_5 і 09.02.2004 року державним
нотаріусом Луцької районної державної
нотаріальної контори Гордійчук М.В. їй
були видані свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на спадкове
майно, що складається із земельної
ділянки, площею 2,2535 га, розташованої на
території Заборольської сільської
ради Луцького району Волинської
області, а також свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на спадкове
майно, що складається з права на
майновий пай в СВК «Урожай» с.Забороль
Луцького району Волинської області, та
грошових заощаджень з належними
відсотками та компенсаційними
виплатами у відділенні Ощадбанку № 6301
м.Луцька Волинської області (а.с.13, 14).

На підставі зазначених свідоцтв про
право на спадщину ОСОБА_3 отримала
державний акт на право власності на
вищевказану земельну ділянку від 16.07.04
та свідоцтво серії НОМЕР_1 від 08.08.04 про
право власності на успадкований
майновий пай в СВК «Урожай» (майновий
сертифікат) (а.с.15, 16).

Судом першої інстанції також
встановлено, що на день смерті ОСОБА_5
був живий її непрацездатний
повнолітній син ОСОБА_6, який являвся
інвалідом ІІ групи і після смерті
матері фактично вступив у володіння та
управління спадковим майном,
продовжуючи постійно проживати у
будинку спадкодавця (а.с.10, 11).

Таким чином, на підставі досліджених
доказів суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що ОСОБА_6,
як особа, яка в силу вимог ст.535 ЦК
Української РСР, має право на
обов'язкову частку у спадщині, прийняв
у встановленому ст.549 ЦК Української
РСР порядку та строку спадщину після
смерті своєї матері ОСОБА_5 наряду зі
спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3, а отже
- набув право на 2/3 частини спадкового
майна.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, так і не
оформивши своїх спадкових прав (а.с.5).

Водночас, ще 09 лютого 2004 року ОСОБА_6
звернувся до нотаріуса з письмовою
заявою про небажання приймати
обов'язкову частку у спадщині ОСОБА_5, у
якій також зазначив про обізнаність зі
змістом вищевказаного заповіту на
користь ОСОБА_3 (а.с.12).

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що дана заява не
може вважатися відмовою від спадщини в
розумінні ст.553 ЦК Української РСР чи
ст.1273 ЦК України, оскільки подана з
пропущенням шестимісячного строку з
дня відкриття спадщини.

Разом з тим, з даної заяви вбачається,
що ОСОБА_6 було відомо про наявність та
зміст заповіту на ім'я ОСОБА_3, а отже
він об'єктивно міг знати і про видані
ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину
за заповітом.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки і її перебіг
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.4 ст.267 ЦК України).

Таким чином, на думку колегії суддів,
наявність вищевказаної заяви в
сукупності з тією обставиною, що до дня
власної смерті ОСОБА_6 не звертався до
нотаріуса за оформленням свого права
на обов'язкову частку у спадщині,
вказують на свідоме пропущення ним
трирічного строку позовної давності та
небажання оспорювати видані ОСОБА_3
свідоцтва про право на спадщину та
правовстановлюючі документи на
спадкове майно (земельну ділянку та
майновий пай).

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України,
кожна особа має звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

За змістом наведених вище норм закону
судовому захисту підлягають лише
порушені, невизнані або оспорені
особисті немайнові або майнові права
та інтереси.

Позивач ОСОБА_1 дійсно є спадкоємцем
першої черги за законом померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6

Однак, оспорювані нею свідоцтва про
право на спадщину за заповітом та
правовстановлюючі документи на
спадкове майно (державний акт на право
власності на земельну ділянку та
свідоцтво про право власності на
майновий пай) були видані ОСОБА_3 ще у 2004
році, тобто - при житті ОСОБА_6, а тому їх
видачею жодним чином не порушено прав
та законних інтересів ОСОБА_1, яка
взагалі не являлася спадкоємцем майна
померлої ОСОБА_5

Суд першої інстанції не надав належної
правової оцінки наведеним вище фактам
та неправильно застосував закон, який
регулює спірні правовідносини,
внаслідок чого дійшов помилкового
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За таких обставин ухвалене в даній
справі рішення суду підлягає
скасуванню в частині задоволення
позовних вимог з ухваленням у цій
частині нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Управління Держземагенства Луцького
району Волинської області,
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області про визнання
частково недійсними свідоцтв про право
на спадщину за заповітом, державного
акту на право власності на земельну
ділянку та свідоцтва про право
власності на майновий пай.

В решті рішення суду першої інстанції
сторонами у справі не оскаржується і
тому підлягає залишенню без змін.

Скасовуючи частково рішення суду
першої інстанції та ухвалюючи нове
рішення про відмову в позові, колегія
суддів на підставі ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК
України стягує з ОСОБА_1 в користь
ОСОБА_3 487 (чотириста вісімдесят сім)
грн. 20 коп. судового збору, сплаченого
останньою за апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 березня 2014
року в даній справі в частині
задоволення позовних вимог скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3, Управління Держземагенства
Луцького району Волинської області,
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області про визнання
частково недійсними свідоцтв про право
на спадщину за заповітом, державного
акту на право власності на земельну
ділянку та свідоцтва про право
власності на майновий пай.

В решті рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 березня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.
судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді