АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
справа №22-ц/796/4160/2014
інстанції: Савицький О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

14 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів:
Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при
секретарі: Осауленко О.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Яцьківська
сільська рада Васильківського району
Київської області, про визнання
заповіту недійсним, за апеляційними
скаргами ОСОБА_1; Яцьківської сільської
ради Васильківського району Київської
області на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 30 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 2000 року по день
смерті ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3) вони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. Після його смерті відкрилася
спадщина, яка складається з
двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

При зверненні до нотаріальної контори
із заявою про прийняття спадщини вона
дізналася, що 16 січня 2006 року ОСОБА_4
склав заповіт, яким усе своє майно
заповів ОСОБА_2, а 18 січня 2006 року
секретар Яцьківської сільської ради
Васильківського району Київської
області посвідчила новий заповіт, яким
ОСОБА_4 заповів все належне йому майно
ОСОБА_3

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 27
березня 2009 року заповіт від 18 січня 2006
року, складений від імені ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_3 та посвідчений секретарем
Яцьківської сільської ради
Васильківського району Київської
області, визнано недійсним.

Вважає, що заповіт від 16 січня 2006 року,
складений від імені ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК
України є також недійсним, оскільки не
відповідає волі ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, позивачка
просила визнати заповіт від 16 січня 2006
року, складений від імені ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_2 та посвідчений приватним
нотаріусом Попільнянського районного
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_5, недійсним.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 30 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення її позову. Скаржник
зазначає, що суд першої інстанції не
врахував, що ОСОБА_1, як особа, яка
проживала з ОСОБА_4 у період з 2000 року по
2006 рік мала право та підстави для
звернення до суду (так само, як вона їх
мала при пред'явленні позову до ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним); на
момент звернення до суду із позовом їх
спільне проживання зі спадкодавцем
підтверджувалось як заочним рішенням
Дніпровського районного суду міста
Києва від 27 березня 2009 року, так і
довідкою ЖБК "Домобудівник № 3".

У поданій апеляційній скарзі
Яцьківська сільська рада
Васильківського району Київської
області з аналогічних підстав просить
також скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення позову ОСОБА_1

Представник Яцьківської сільської
ради Васильківського району Київської
області - Пасько С.А. в суді апеляційної
інстанції підтримав апеляційну скаргу
з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в суді
апеляційної інстанції заперечував
проти задоволення апеляційних скарг,
вважав, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в суд
апеляційної інстанції не з'явилися, про
час і місце розгляду справи
повідомлені належним чином. З
урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК
України їх неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення в цій
частині, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 за життя
був власником квартири АДРЕСА_1 (І том,
а. с. 201).

16 січня 2006 року ОСОБА_4 склав заповіт,
яким заповів все належне йому майно
ОСОБА_2 Зазначений заповіт посвідчений
приватним нотаріусом Попільнянського
районного нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_5

18 січня 2006 року ОСОБА_4 склав новий
заповіт, яким заповів все належне йому
майно ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

За даними спадкової справи, після
смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття
спадщини до Сьомої київської державної
нотаріальної контори звернулися
ОСОБА_2 (у відповідності до заповіту від
16 січня 2006 року), ОСОБА_3 (у
відповідності до заповіту від 18 січня
2006 року) та ОСОБА_1 (у відповідності до
довідки ЖБК "Домобудівник № 3" щодо
факту її спільного проживання зі
спадкодавцем).

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 27
березня 2009 року заповіт від 18 січня 2006
року, складений від імені ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_3 та посвідчений секретарем
Яцьківської сільської ради
Васильківського району Київської
області, визнано недійсним.

Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1
до суду з відповідним позовом, є
дійсним заповіт від 16 січня 2006 року,
складений від імені ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 та посвідчений приватним
нотаріусом Попільнянського районного
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_5, а отже його дійсність
може бути оспорена лише в судовому
порядку.

Відповідно до висновку спеціаліста
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 8736 від 06
жовтня 2006 року та висновку висновку
спеціаліста Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 1499 від 16 лютого 2007 року,
підпис від імені ОСОБА_4,
електрографічне зображення якого
містяться в графі "підпис" (ОСОБА_4) на
лицевій стороні в електрофотокопії
примірника заповіту від 16 січня 2006
року, виконано не ОСОБА_4, а іншою особою
з наслідуванням його підпису.

Відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 271 від 14
травня 2009 року, підпис від імені ОСОБА_4
зліва від відповідного прізвища в
графі "ПІДПИС" в першому примірнику (на
бланку державного зразка ВСЕ № 426446)
заповіту від 16 січня 2006 року,
складеного від імені ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 і посвідченого ОСОБА_5,
приватним нотаріусом Попільнянського
районного нотаріального округу
Житомирської області, виконано не
ОСОБА_4, а іншою особою ймовірніше за
все за допомогою технічних прийомів
(зокрема, перерисовки на просвіт з
використанням як моделі його підпису в
закордонному паспорті) або, можливо, з
наслідуванням підпису ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив із того, що на момент
розгляду справи не існувало будь-якого
рішення, яким би встановлювався факт
проживання позивачки однією сім'єю зі
спадкодавцем не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини, а тому вона не
має права на спадкування за законом у
четверту чергу; оскільки вона не є
спадкоємцем за законом можливість
спадкування майна померлого будь-якими
іншими особами не порушує її законних
прав та інтересів; заповіт від 16 січня
2006 року, складений від імені ОСОБА_4 на
ім'я ОСОБА_2, в силу ч. 4 ст. 1254 ЦК України
вважається скасованим, а тому він не
може порушувати будь-чиїх прав на
спадкування майна померлого ОСОБА_4

Проте з такими висновками суду
повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Крім того, ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України
передбачено, що позов про визнання
заповіту недійсним з тих підстав, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі може
бути подано лише заінтересованою
особами.

Таким чином, законодавець визначив, що
позов про визнання заповіту недійсним
з тих підстав, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі може бути подано
лише заінтересованими особами, до яких
належать спадкоємці померлого за
законом.

Отже, ОСОБА_1 мала довести, що вона
входить до кола заінтересованих осіб,
які відповідно до вимог ст. 1257 ЦК
України мають право на оскарження
заповіту та подачу позову про визнання
його недійсним, зокрема, довести факт
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини, а лише потім
доводити наявність підстав для
визнання оспорюваного заповіту
недійсним.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України право на
спадкування за законом у четвергу
чергу мають особи, які спільно
проживали із спадкодавцем однією
сім'єю не менше п'яти років.

Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 "Про судову практику у справах
про спадкування", при вирішенні спору
про право на спадщину осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини (четверта черга
спадкоємців за законом), судам
необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3
СК України про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією до набрання
чинності цим Кодексом.

За таких обставин до спадкоємців
четвертої черги належать жінка і
чоловік, які проживають однією сім'єю,
але не перебуваютьу шлюбі між собою.

Закон не визначає які конкретно докази
визнаються беззаперечним
підтвердженням факту проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю без
шлюбу, тому вирішення питання про
належність і допустимість таких
доказів є обов'язком суду при їх оцінці.

На підтвердження доводів позову ОСОБА_1
надала суду заочне рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 27 березня 2009 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи:
Яцьківська сільська рада
Васильківського району Київської
області, Головне управління юстиції у
м. Києві, про визнання заповіту
недійсним, а також довідку ЖБК
"Домобудівник № 3" про те, що позивачка
дійсно проживала спільно зі
спадкодавцем у період з 2000 року до 2006
року за адресою: АДРЕСА_1 (І том, а. с. 4, 5,
22).

Що стосується преюдиційності обставин,
встановлених заочним рішенням
Дніпровського районного суду міста
Києва від 27 березня 2009 року, колегія
суддів вважає необхідним зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми не
потребують доказуванню саме обставини,
щодо яких мав місце спір і які були
предметом судового розгляду. При цьому
не має преюдиційного значення оцінка
судом конкретних обставин справи, які
не оспорювалися, мотиви судового
рішення, правова кваліфікація спірних
правовідносин.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрало законної сили.
Преюдиційність грунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивиними межами,
за якими сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, а також їх
правонаступаники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують
доказування, якщо одночасно
виконуються наступні умови: 1)
обставина встановлена судовим рішення;
2) судове рішення набрало законної сили;
3) у справі беруть участь ті ж особи, які
брали участь у попередній справі.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судове рішення у цивільній
справі" № 14 від 18 грудня 2009 року судам
роз'яснено, що особи, які не брали
участь у цивільній, господарській чи
адміністративній справі, в якій судом
ухвалено відповідне судове рішення,
мають право при розгляді іншої справи
за їх участю оспорювати обставини,
встановлені цим судовим рішенням. У
такому випадку суд ухвалює рішення на
основі досліджених у судовому
засіданні доказів.

Тобто якщо у справі беруть участь нові
особи, то преюдиційний характер
рішення втрачається. Тому не можуть
мати преюдиційного значення рішення
суду в тотожних за фабулою справах, але
за участю, зокрема, іншого відповідача.

При цьому якщо в іншій справі беруть
участь особи, які не брали участі при
ухваленні преюдиційного рішення, то за
будь-яких обставин (чи то для тих осіб,
які брали участь у справі, чи то для
хоча б однієї з них, щодо якої
встановлено ці обставини) встановлені
преюдиційним рішенням обставини для
них не будуть обов'язковими.

ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним, тому для
нього обставини, встановлені заочним
рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 27 березня 2009 року не є
преюдиційними, а отже, позивачка мала
довести у цій справі, що вона входить до
кола заінтересованих осіб, які
відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України
мають право на оскарження заповіту та
подачу позову про визнання його
недійсним.

Що стосується іншого доказу, який на
думку позивачки, підтверджує факт її
проживання однією сім'єю зі
спадкодавцем не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини, то наявна у
матеріалах справи довідка ЖБК
"Домобудівник № 3" про те, що позивачка
дійсно проживала спільно зі
спадкодавцем у період з 2000 року до 2006
року не доводить факту її проживання зі
спадкодавцем саме однією сім'єю у
розумінні положень ч. 2 ст. 3 СК України.

За змістом правовідносин зі
спадкування право особи, яка проживала
з власником майна, яке стало спадковим,
однією сім'єю у сенсі ст. 64 ЖК України не
дає право на спадкування з підстав
визначених ст. 1264 ЦК України, оскільки
за змістом зазначеної норми
матеріального права під сім'єю
розуміється сумісне проживання жінки
та чоловіка, яке за своїм змістом прав
та обов'язків подібно шлюбу.

Матеріали справи не містять будь-яких
доказів того, що між ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (на початку, нібито,
спільного проживання у 2000 році їй
виповнилось 54 роки), та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (на початку, нібито,
спільного проживання йому виповнилось
37 років), які б засвідчували, що між ними
склалися такі відносини, які за своїм
змістом прав та обов'язків подібні
шлюбу (спільне проживання, спільний
побут, взаємні права та обов'язки
подружжя).

Позивачкою не було надано і доказів
того, що вона у цей період не перебувала
у іншому зареєстрованому шлюбі.

Крім того, як убачається із матеріалів
справи ОСОБА_1 була зареєстрована в
АДРЕСА_2 (І том, а. с. 105), а згідно довідки
ЖБК "Домобудівник № 3" ОСОБА_4 був
зареєстрований у АДРЕСА_1.

Таким чином, кожен з них мав як своє
житло, так і своє місце реєстрації.

Ураховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на
момент звернення до суду із позовом їх
спільне проживання зі спадкодавцем
підтверджувалось як заочним рішенням
Дніпровського районного суду міста
Києва від 27 березня 2009 року, так і
довідкою ЖБК "Домобудівник № 3" не
свідчать про те, що між ними склалися
такі відносини, які за своїм змістом
прав та обов'язків подібні шлюбу у
розумінні положень ч. 2 ст. 3 СК України.

Твердження ОСОБА_1 у поданій
апеляційній скарзі на те, що вона мала
право та підстави для звернення з
відповідним позовом до суду ніхто і не
заперечує, при цьому якщо сторона не
подала достатньо доказів для
підтвердження певної обставини, то суд
робить висновок про її недоведеність.

Та обставина, що за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 був визнаний недійсним інший
заповіт від 18 січня 2006 року, не свідчить
про відсутність обов'язку доведення
позивачем певних обставин у цій справі
від яких залежить наявність підстав
для задоволення саме цього позову.

Ураховуючи викладене, колегії суддів
дійшла висновку про те, що позивачкою
не надано належних доказів того, що
вона проживала однією сім'єю зі
спадкодавцем не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини, а тому вона не
набула права на спадкування згідно ст.
1264 ЦК України як спадкоємець четвертої
черги, а відтак не входить до кола
заінтересованих осіб, які відповідно
до вимог ст. 1257 ЦК України мають право
на оскарження заповіту та подачу
позову про визнання його недійсним.

Саме сукупність цих обставин є
підставою для відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1

Висновок суду першої інстанції про те,
що заповіт від 16 січня 2006 року,
складений від імені ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_2, в силу ч. 4 ст. 1254 ЦК України
вважається скасованим, а тому він не
може порушувати будь-чиїх прав на
спадкування майна померлого ОСОБА_4, є
помилковим.

Відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України якщо
новий заповіт, складений заповідачем,
був визнаний недійсним, чинність
попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених статтями 225 і 231 цього
Кодексу.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 27
березня 2009 року було визнано недійсним
заповіт (новий) від 18 січня 2006 року,
складений від імені ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_3, зокрема, з тих підстав, що не
було волевиявлення заповідача, а тому в
цьому випадку діє попередній заповіт
складений заповідачем і положення ч. 4
ст. 1254 ЦК України не поширюються на
спірні правовідносини.

Зазначеним обставинам, які
безпосередньо стосуються предмета
даного спору, судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки, а тому
рішення суду першої інстанції
відповідно до ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову з інших підстав.

За таких обставин апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1; Яцьківської
сільської ради Васильківського району
Київської області задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 30 січня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення
наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач