АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3976/14 Справа № 2/607/11
Головуючий у 1 й інстанції - Янжула
О.С. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А.,
Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Книш К.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи ОСОБА_2

на рішення Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 25
лютого 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи ОСОБА_2, третя особа -
Марганецький міський центр зайнятості
про розірвання трудового договору,
стягнення заробітної плати та
компенсації

за затримку розрахунку,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року позивач ОСОБА_3
звернувся до Марганецького міського
суду Дніпропетровської області з
позовом до суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи ОСОБА_2,
третя особа Марганецький міський центр
зайнятості про розірвання трудового
договору, стягнення заробітної плати,
пізніше подав уточнену позовну заяву
про розірвання трудового договору,
стягнення заробітної плати та
компенсації за затримку розрахунку.
Від сплати судового збору звільнений,
згідно чинного законодавства.

Посилався позивач у своїй позовній
заяві на ті обставини, що 11 травня 2010
року між суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 та
ним було укладено трудовий договір
№, зареєстрований Марганецьким
міським центром зайнятості.

Згідно вказаного договору він
виконував обов'язки водія-експедитора.
Починаючи з липня 2010 року роботодавець
заробітну плату йому виплачував
невчасно, з порушенням строків,
передбачених трудовим законодавством.

Починаючи з листопада 2010 року
заробітну плату він не отримував,
відповідач просив зачекати,
посилаючись на відсутність грошей. 24
лютого 2011 року він звернувся з заявою
до ОСОБА_2 про розірвання трудового
договору 28 лютого 2011 року за ст. 39 КЗпП
через порушення роботодавцем
законодавства про працю, просив
виплатити йому заробітну плату а також
вихідну допомогу відповідно до ст. 44
КЗпП. Через небажання відповідача
отримувати від нього заяву він
направив її рекомендованим листом на
адресу, зазначену у трудовому договорі,
в якій зазначив, що буде у
Марганецькому центрі зайнятості 28
лютого 2011 року о 9-00 год. У зазначений у
заяві час відповідач до Центру
зайнятості не прийшов, договір з ним не
розірвано. 28 лютого 2011 року він
повторно звернувся з заявою до
відповідача про розірвання трудового
договору, але у зазначений ним час, 03
березня 2011 року о 9-00 год. ОСОБА_2 до
Центру зайнятості не прийшов.

Рішенням Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 25 лютого
2014 року позов задоволено.

Зобов'язано суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичну особу ОСОБА_2
звільнити ОСОБА_3, за п.3 ст.38 КЗпП
України в зв'язку з невиконанням
законодавства про працю, умов
трудового договору та зареєструвати у
Марганецькому міському центрі
зайнятості розірвання трудового
договору №.

Стягнуто з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2
(ІПННОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (ІПН
НОМЕР_1) - 549,67 гривень компенсації за
невикористану відпустку.

Стягнуто з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 - 3536 грн., несплаченої
заробітної плати на час звільнення, за
період з 01 листопада 2010 року по 28 лютого
2011 року.

Стягнуто з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 - 2652 грн., вихідної
допомоги.

Стягнуто з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3, середній заробіток за
час затримки розрахунку в сумі - 20 391,12
гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПННОМЕР_3) на
користь держави судовий збір у розмірі
243 гривень 60 копійок.

Допущене негайне виконання рішення в
частині стягнення середнього
заробітку за один місяць в сумі 631
гривня 43 копійки.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при ухваленні судового рішення, у
зв'язку з чим ставить питання про його
скасування та ухвалення нового, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
заявлених вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем - суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 укладались трудові
договори № від 11 травня 2010 року з
ОСОБА_3, № 6 від 01 лютого 2010 року з
ОСОБА_4, № 1 від 18 березня 2010 року з
ОСОБА_5, № 1 від 18 березня 2010 року з
ОСОБА_6, і які в Марганецькому міському
центрі зайнятості не реєструвались, що
підтверджується довідкою
Марганецького міського центру
зайнятості наданою на запит суду.
Однак, вказані договори завірені
мокрими печатками центру зайнятості та
ПП ОСОБА_8, а крім того, в договорах
зазначено, що вони зареєстровані
посадовою особою Марганецького
міського центру зайнятості - ОСОБА_7
Проте, як вбачається з довідки наданої
центром зайнятості на запит суду -
ОСОБА_7 на момент реєстрації
вищевказаних трудових договорів у
Марганецькому центрі зайнятості не
працювала, оскільки її період роботи
був з 06 червня 1991 року по 23 березня 2009
року (а.с.63).

Як встановлено судом першої інстанції,
11 травня 2010 року між відповідачем та
позивачем було укладено трудовий
договір №. Згідно вказаного
договору позивач виконував обов'язки
водія-експедитора, що не заперечував
відповідач та підтвердили свідки у
судовому засіданні. З липня 2010 року
роботодавець заробітну плату позивачу
виплачував невчасно, з порушенням
строків, передбачених трудовим
законодавством, а починаючи з
листопада 2010 року заробітну плату
позивач не отримував. 24 лютого 2011 року
позивач звернувся з заявою до ОСОБА_2
про розірвання трудового договору за
ст. 39 КЗпП через порушення роботодавцем
законодавства про працю, просив
виплатити йому заробітну плату, а також
вихідну допомогу відповідно до ст. 44
КЗпП. Через небажання відповідача
отримувати від позивача заяву він
направив її рекомендованим листом на
адресу, зазначену у трудовому договорі,
в якій зазначив, що буде чекати на
відповідача у Марганецькому центрі
зайнятості 28 лютого 2011 року о 9-00 год.
Відповідач на дану заяву не
відреагував. 28 лютого 2011 року позивач
повторно звернувся з заявою до
відповідача про розірвання трудового
договору, але вона також відповідачем
була проігнорована.

Відповідно до вимог ст.. 24 КЗпП України
укладання трудового договору
оформляється наказом або
розпорядженням власника підприємства,
установи. Організації чи
уповноваженого ним органу. Фактичний
допуск до роботи вважається укладенням
трудового договору незалежно від того,
чи було прийняття на роботу належним
чином оформлене, якщо робота
провадилась за розпорядженням чи з
відома власника або уповноваженого ним
органу.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно дійшов висновку, що
вбачає формальний підхід відповідача
до працевлаштування позивача та
виконання ним обов'язків як
роботодавця покладених на нього
законом, оскільки, за час роботи
позивача роботодавцем не виконувалися
вимоги законодавства про працю та
умови трудового договору. Сам
відповідач в ході розгляду справи
підтвердив той факт, що позивача було
допущено до роботи, був призначений
іспитовий термін та останньому було
виплачено заробітну плату, однак, на
підтвердження зазначеного будь-яких
доказів суду не надано.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст.24
Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні в
строки, встановлені у колективному
договорі, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів. Всупереч законодавству заробітна
плата сплачувалася позивачу не двічі в
місяць, а один раз, що не заперечує
відповідач та підтверджено
показаннями свідків.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в
день звільнення не працював, то
зазначені суми мають бути виплачені не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок.

Матеріалами справи встановлено, що
станом на 14 березня 2011 року відповідач
не провів з позивачем розрахунок, не
сплатив йому компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 504,63
грн., та не провів розрахунок за період
з 01 листопада 2010 року по 28 лютого 2011
року у розмірі 3536 грн. (розрахунок
надавався позивачем, відповідачем він
не оспорювався).

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору виплачується
вихідна допомога у розмірі,
передбаченому колективним договором,
але не менше тримісячного середнього
заробітку.

Середній заробіток позивача за два
останні місяці складає 884 грн., що не
заперечував відповідач, тому розмір
вихідної допомоги складає - 884*3=2652 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 2 ч.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою КМУ №100 від
08.02.1995 р. зі змінами, обчислення
середньої заробітної плати для оплати
часу щорічної відпустки, додаткових
відпусток у зв'язку з навчанням,
творчої відпустки, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
або для виплати компенсації за
невикористані відпустки провадиться
виходячи з виплат за останні 12
календарних місяців роботи, що
передують місяцю надання відпустки або
виплати компенсації за невикористані
відпустки.

Працівникові, який пропрацював на
підприємстві, в установі, організації
менше року, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
фактичний час роботи, тобто з першого
числа місяця після оформлення на
роботу до першого числа місяця, в якому
надається відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

У всіх інших випадках збереження
середньої заробітної плати
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Відповідно до пп.3 п.3 ч.3 Порядку
обчислення середньої заробітної плати
усі виплати включаються в розрахунок
середньої заробітної плати у тому
розмірі, в якому вони нараховані, без
виключення сум відрахування на
податки.

Як встановлено у судовому засіданні
позивач працював з 11 травня 2010 року по 28
лютого 2011 року. Фактичний час роботи
для розрахунку компенсації за
невикористану відпустку (з 01.06.2010 р. по
28.02.2011 р.) - 9 місяців. Сумарний заробіток
складає 7956 грн. (884*9=7956 грн.) Кількість
календарних днів за мінусом святкових
та неробочих днів - 275 днів). Компенсація
за невикористану відпустку (19 днів)
становить 549,67 грн. (7956 грн./275 днів* 19
днів=549,67 грн.).

Середній заробіток за час затримки
розрахунку становить 884 грн.,
середньоденний - 884*2/(30+28)=30,48 грн.

Оскільки відповідач в добровільному
порядку відмовляється виконати
обов'язки роботодавця покладені на
нього трудовим законодавством, колегія
суддів погоджується з висновком першої
інстанції, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню: 549,67 грн. -
компенсації за невикористану
відпустку, 3536 грн. - невиплаченої
заробітної плати; 2652 грн. - вихідної
допомоги, та середній заробіток за
затримку розрахунку із розрахунку 30,48
грн. за кожен день затримки, починаючи з
01 березня 2011 року по 25 лютого 2014 року, що
складає - 20 391,12 гривень.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Відповідно до роз»ясень Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06
листопада 1992 року зі змінами « Про
практику розгляду судами трудових
спорів», вимоги працівника про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку підлягають
задоволенню в тому разі і за той період,
коли з вини власника або
уповноваженого ним органу було
здійснено порушення. Тобто, у
зазначеній категорії справ саме на
працедавця покладено обов»язок
доказування відсутності його вини у
порушенні трудового законодавства у
відношенні позивача.

Однак, відповідач не надав доказів у
підтвердження своїх заперечень в суд
першої інстанції, а у суді апеляційної
інстанції для підтвердження доводів,
на які він посилається у своїй
апеляційній скарзі.

Посилання апеляційної скарги про
неповне з*ясування обставин справи є
безпідставними.

Наведені доводи в апеляційній скарзі
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків у
рішенні суду, не протирічать вимогам
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, матеріалам справи,
зводяться до переоцінки доказів по
справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення колегія
суддів не вбачає, а тому, доводи
апеляційної скарги підлягають
відхиленню, а рішення залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 25
лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді