інстанції Рябченко Л.А.Провадження №
22-ц/780/3037/14 Доповідач у 2
інстанції ЯворськийКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді:
Яворського М.А.,

суддів:
Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі:
Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 25 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3 про встановлення факту,
визнання права власності на частку у
спільному майні подружжя, визнання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом частково недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом у
відповідності до норм ст. 1301 ЦК України
та уточнивши позовні вимоги просив
встановити факт того, що частки у майні,
що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є
рівними, визнати за ним право власності
на ? частку квартири АДРЕСА_1 та визнати
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 24.12.2012 р., на ім'я ОСОБА_2 на
спадкове майно після смерті ОСОБА_4
частково недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, він є інвалідом І групи,
перебував з ОСОБА_4 в зареєстрованому
шлюбі з 24.04.1992 р. по 17.02.1998 р. Розлучення
було формальним.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 12.06.2012 р. було
встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 01.01.1990 р. по
12.02.2012 р.

03.02.1993 р. дружина ОСОБА_4 отримала
свідоцтво про право власності на житло
: квартиру АДРЕСА_1, яке в порядку
приватизації видане ВО
«Білоцерківшина», та в якій відповідач
був зареєстрований з 09.12.2003 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а 14.03.2012 р.
позивач подав заяву про прийняття
спадщини, проте, 09.08.2013 р. приватним
нотаріусом Білоцерківського міського
нотаріального округу в Київській
області ОСОБА_5 було відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з
відсутністю родинних стосунків та
реєстрації шлюбу з померлою.

Крім того нотаріус зазначив що за
життя дружина залишила заповіт від
13.07.1994 р. на ім'я племінниці ОСОБА_2,
остання ж, у свою чергу, не повідомила
нотаріуса про права позивача на
спадкове майно, в результаті чого
незаконно отримала свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 24.12.2012 р. на
спірну квартиру, порушивши його право
на отримання спадщини за законом.

Квартиру АДРЕСА_1 позивач вважає
спільним майном подружжя, яке було
придбане ними за час сумісного
проживання та належало їм на праві
спільної сумісної власності в рівних
частках, указану квартиру вони з
померлою ОСОБА_4 утримувало за рахунок
спільних доходів, тому він вважав, що на
день смерті ОСОБА_4 належала лише ?
частка квартири, яку вона могла
заповідати, а не вся квартира.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 березня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 25 березня 2014 року
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, посилаючись на те, що суд
прийшов до помилкового висновку щодо
належності на праві власності спірної
квартири ОСОБА_4, як такої, що одна мала
право на зазначене житло на момент його
приватизації та мала право
розпоряджатися ним за власним
бажанням, тому рішення ухвалено з
порушенням норм процесуального та
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення залишенню без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про смерть від 12.02.2012
року померла ОСОБА_4

14.03.2012 р. ОСОБА_1 подав заяву до
приватного нотаріуса Білоцерківського
міського нотаріального округу в
Київській області ОСОБА_5 про прийняття
спадщини.

9.08.2013 р. нотаріус відмовив у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на нерухоме майно, що належить
ОСОБА_4, посилаючись на те, що особи, які
спільно проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу не є подружжям і не
можуть успадковувати один після
одного, крім того спадкодавця залишила
заповіт, виданий 13.07.1994 р., за яким усе
належне їй на день смерті майно
заповіла ОСОБА_2

Також, судом встановлено що ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 24.04.1992 р. по 17.02.1998 р., що
підтверджується відповідними
свідоцтвами.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 12.06.2012 р. було
встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1.01.1990 р. по
12.02.2012 р.

15.03.1979 р. ОСОБА_4 отримала ордер на
квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з
відселенням із власного будинку,
згодом приватизувавши її на себе.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, суд
першої інстанції мотивував свій
висновок тим, що вказана квартира, яка є
предметом спору була приватизована 03
лютого 1993 року спадкодавцем ОСОБА_4 в
порядку визначеному законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду України» , а тому не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, тому доводи позивача про
належність вказаної квартири на праві
спільної сумісної власності подружжя є
не обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з
вищевказаним висновком суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
15.03.1979 р. ОСОБА_4 отримала ордер № 642 на
квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з
відселенням із власного будинку (а.с.49).

Згідно свідоцтва № 124 про право
власності на житло від 03.02.1993 р.
квартиру, що належала ОСОБА_4
приватизовано (а.с.50).

З 24.04.1992 р. по 17.02.1998 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який згодом було розірвано (а.с.8-9).

13.07.1994 р. ОСОБА_4 залишила заповіт, за
яким усе належне їй на день смерті
майно заповіла своїй племінниці ОСОБА_2
(а.с.73).

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 12.06.2012 р.
встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1.01.1990 р. по
12.02.2012 р. (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.6).

14.03.2012 р. ОСОБА_1 подав заяву до
приватного нотаріуса Білоцерківського
міського нотаріального округу в
Київській області ОСОБА_5 про прийняття
спадщини (а.с.12).

09.08.2013 р. нотаріус відмовив у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на нерухоме майно, що належало
ОСОБА_4, оскільки спадкодавця залишила
заповіт, виданий 13.07.1994 р., за яким усе
належне їй на день смерті майно
заповіла ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

У статті 60 ЦПК України зазначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 Сімейного
кодексу України особистою приватною
власністю дружини є майно, набуте нею
до шлюбу.

У відповідності до ч.2 ст.8 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача займаних квартир
(будинків) здійснюється у спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі(будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

З матеріалів справи вбачається, що у
квітні 2013 року позивач ОСОБА_1
звертався до суду із позовом до КП
Білоцерківської міської ради служби
приватизації державного житлового
фонду про визнання приватизації
частково недійсною і просив визнати
приватизацію квартири АДРЕСА_1
частково недійсною, визнати частково
недійсним свідоцтво на право власності
на житло видане 03 лютого 1993 року і
рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05 серпня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Закон України «Про приватизацію
державного житлового фонду» № 2482-ХІІ
регулює правові основи приватизації
державного житлового фонду та визначає
приватизацію як один зі способів
набуття житла у власність громадян.
Право на приватизацію нерозривно
пов'язане з особистістю, яке громадянин
може реалізувати один раз у своєму
житті (п. 5 ст. 5 ЗУ № 2482-ХІІ). Правові
відносини щодо відчуження об'єктів
приватизації є персоніфікованими,
існують між Українською державою і
громадянином України, а не виникають з
приводу спільно «набутого» чи
«нажитого» подружжям майна.

Відповідно до вимог частин 2 - 5 ст. 8
Закону № 2482-ХІІ передання займаних
квартир у власність здійснюється за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири.

Передання квартир у власність громадян
здійснюється на підставі рішень
відповідних органів приватизації, що
приймаються не пізніше місяця з дня
одержання заяви громадянина.

Передання квартир у власність громадян
з доплатою, безоплатно чи з
компенсацією відповідно до ст. 5 Закону
№ 2482-ХІІ оформляється свідоцтвом про
право власності на квартиру, яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

Момент виникнення права власності у
особи, яка приватизувала квартиру,
згідно ст. 128 ЦК України 1963 року, який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, виникає з моменту
оформлення органом приватизації
свідоцтва про право власності на
квартиру.

Оскільки ОСОБА_4 набула права власності
на спірну квартиру в порядку
приватизації. Вказана квартира була
приватизована ОСОБА_4 на одну особу, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом ( а.с.93) так як вказана
квартира надавалася ОСОБА_4 в 1979 році як
компенсація у зв'язку з відселення із
власного домоволодіння яке підлягало
знесенню.

Крім того ОСОБА_1 хоч і перебував на час
приватизації в 1993 році у шлюбі із
ОСОБА_4 однак у вказаній квартирі
зареєстрований не був ( зареєструвався
в даній квартирі лише в грудні 2003 року),
а тому права на приватизацію він не
мав, тому вказана квартира відповідно
до ст. 24 КпШС України, який діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин, є роздільним майном
подружжя і належала виключно
спадкодавцю ОСОБА_4

Також пунктом 21 Постанови Пленуму ВСУ
від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування» передбачено,
що проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка без шлюбу не є підставою для
виникнення в них права на спадкування
за законом у першу чергу на підставі
ст.1261 ЦК України.

При заведенні спадкової справи
нотаріусу було пред'явлено довідку про
останнє місце проживання померлої -
ОСОБА_4, де зазначено, що разом з
померлою на день її смерті були
зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Померлою - ОСОБА_4 було складено заповіт
на ім'я ОСОБА_2, посвідчений Другою
Білоцерківською державною
нотаріальною конторою Київської
області 13 липня 1994 року, в реєстрі за
№1-3922. Слідуючим було визначено, що
спадкоємицею за заповітом є ОСОБА_2, яка
фактично прийняла спадщину, так як
згідно з вищезазначеною довідкою була
зареєстрована разом з померлою на день
її смерті. ОСОБА_1 вважає себе таким, що
прийняв спадщину так як на момент
смерті ОСОБА_4 проживав та був
зареєстрований разом з померлою. При
визначенні кола спадкоємців було
з'ясовано, що ОСОБА_4 розірвала шлюб з
ОСОБА_1 (відповідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1,
виданого відділом РАГСу
Білоцерківського міськвиконкому
Київської області 17 лютого 1998 року) і на
момент смерті - ОСОБА_4 вони не були
подружжям.

Оскільки на момент смерті ОСОБА_4,
ОСОБА_1 не був її чоловіком, то він не є
спадкоємцем за законом по обов'язковій
частці відповідно до ст.1241 Цивільного
кодексу України.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ЦПК України.

Таким чином, викладені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
у відповідності до норм ст. 308 ЦПК
України відповідає обставинам справи,
ухвалено з додержанням вимог закону і
не може бути скасовано з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 303, 304, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.А.Яворський

судді:
Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв