У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А., суддів:
Євграфової Є.П., Колодійчука
В.М.,Журавель В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
про стягнення кредитної
заборгованості, звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення, визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» на рішення апеляційного суду
Одеської області від 12 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року публічне акціонерне
товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ
«ПроКредит Банк») звернулося до суду з
позовом, у якому просило:

- стягнути в солідарному порядку з
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на свою користь 438 345 грн
32 коп. заборгованості (станом на 25
вересня 2012 року) за рамковою
угодою від 23 липня 2004 року та укладеним
на її підставі договору про надання
траншу від 19 жовтня 2007 року;

- стягнути пропорційно з ОСОБА_6, ОСОБА_7
на користь позивача 3 219 грн сплаченого
судового збору;

- в рахунок часткового погашення
заборгованості перед позивачем у
розмірі 441 564 грн 32 коп. (заборгованість
за капіталом кредиту - 408 760 грн 34 коп.,
проценти - 13 887 грн 59 коп., пеня - 15 697 грн 38
коп., судовий збір - 3 219 грн)
звернути стягнення на предмет іпотеки,
за іпотечним договором, укладеним 08
липня 2005 року між позивачем та ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а саме:
квартиру АДРЕСА_1, яка належить у рівних
частинах вказаним вище фізичним
особам, шляхом проведення прилюдних
торгів із визначенням початкової
вартості та пріоритетності вимог інших
кредиторів, в порядку, передбаченому
Законом України «Про виконавче
провадження»;

- виселити відповідачів із вказаної
квартири;

- визнати відповідачів такими, що
втратили право на користування спірною
квартирою із зняттям таких осіб з
реєстраційного обліку в цій квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23
липня 2004 року між банком та ОСОБА_6 було
укладено рамкову угоду, з наступними
змінами, а також на підставі цієї угоди,
19 жовтня 2007 року було укладено договір
про надання траншу за якими ОСОБА_6 було
надано кредит в розмірі 126 тис. доларів
США на строк користування 60 місяців зі
сплатою 13 % річних за користування
кредитом.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_6
забезпечено договором поруки,
укладеним 19 жовтня 2007 року з ОСОБА_7,
договором застави транспортного
засобу, укладеним 19 жовтня 2007 року з
ОСОБА_7, договором іпотеки з наступними
змінами та доповненнями, укладеним 08
липня 2005 року між банком та
відповідачами у справі.

Боржником та поручителями,
іпотекодавцями кредитні зобов'язання
належним чином не виконуються, що
призвело до виникнення кредитної
заборгованості, яка, станом на 25
вересня 2012 року, становить 438 345 грн
32 коп. і не відшкодована
відповідачами в добровільному порядку.
Наведені обставини стали підставою для
звернення до суду із вказаним вище
позовом з метою захисту прав позивача у
обраний ним спосіб.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 21 лютого 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь позивача
заборгованість за рамковою угодою та
укладеного на її підставі договору про
надання траншу в розмірі 438 345 грн 32 коп.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_6, ОСОБА_7
на користь позивача 3 219 грн сплаченого
судового збору.

В рахунок погашення заборгованості
перед позивачем звернуто стягнення на
предмет іпотеки, за іпотечним
договором, укладеним 08 липня 2005 року, а
саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить у
рівних частинах відповідачам у справі,
шляхом проведення прилюдних торгів із
визначенням початкової вартості та
пріоритетності вимог інших кредиторів,
в порядку, передбаченому Законом
України «Про виконавче провадження».

Виселено відповідачів із вказаної вище
квартири.

Визнано відповідачів такими, що
втратили право на користування спірною
квартирою із зняттям таких осіб з
реєстраційного обліку в цій квартирі.

Додатковим рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 25 березня
2013 року доповнено резолютивну частину
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 21 лютого 2013 року шляхом
викладення четвертого абзацу
резолютивної частини рішення
наступним чином:

В рахунок часткового погашення
заборгованості перед ПАТ «ПроКредит
Банк» у розмірі 441 564 грн 32 коп.
(заборгованість за капіталом кредиту -
408 760 грн 34 коп., проценти - 13 887 грн 59 коп.,
пеня - 15 697 грн 38 коп., судовий збір - 3 219
грн) звернуто стягнення на предмет
іпотеки за договором іпотеки,
укладеним 08 липня 2005 року, а саме:
квартиру АДРЕСА_1, яка належить
громадянам ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 в рівних частках кожному, шляхом
проведення прилюдних торгів із
визначенням початкової вартості та
пріоритетності вимог інших кредиторів
в порядку, передбаченому Законом
України «Про виконавче провадження».

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12 грудня 2013 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
21 лютого 2013 року скасовано в частині
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення і визнання осіб
такими, що втратили право на
користування квартирою із зняттям їх з
реєстраційного обліку, в частині
стягнення судових витрат. Ухвалено у
цій частині нове рішення про відмову в
задоволені позовних вимог про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення і визнання осіб
такими, що втратили право на
користування квартирою із зняттям їх з
реєстраційного обліку.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних
частинах 3 219 грн судового збору.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «ПроКредит
Банк» просить скасувати рішення
апеляційного суду Одеської області від
12 грудня 2013 року і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, і
це підтверджується матеріалами справи,
що 23 липня 2004 року між закритим
акціонерним товариством «ПроКредит
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_6 було
укладено рамкову угоду (до зазначеної
рамкової угоди було внесено зміни
згідно договору № 1 про внесення змін
та доповнень до рамкової угоди від 25
січня 2007 року та згідно договору № 2 про
внесення змін до рамкової угоди від 19
жовтня 2007 року), далі за текстом -
рамкова угода.

На підставі рамкової угоди було
укладено договір про надання траншу
від 19 жовтня 2007 року, далі за текстом -
договір про надання траншу, згідно умов
якого ОСОБА_6 отримала кредит в розмірі
126 тис. доларів США на строк
користування 60 місяців із сплатою
процентів у розмірі 13 % на рік.

В забезпечення повернення кредиту за
рамковою угодою та договором про
надання траншу між банком та
відповідачами були укладені наступні
договори:

- договір поруки від 19
жовтня 2007 року з ОСОБА_7, у
відповідності до умов якого
позичальник та поручитель несуть
солідарну відповідальність за
невиконання позичальником умов
договору про надання траншу та
рамкової угоди (а. с. 14);

- договір застави
транспортного засобу з майновим
поручителем ОСОБА_7, посвідчений 19
жовтня 2007 року та зареєстрований в
реєстрі, у відповідності до умов якого
в заставу надано транспортний засіб,
реєстраційний номер НОМЕР_1, який
належить ОСОБА_7 на праві власності (а.
с. 15);

- договір іпотеки,
укладений з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 (із змінами та доповненнями
згідно додаткової угоди № 1 до договору
іпотеки, посвідченої 25 січня 2007 року, та
додаткової угоди № 2 до договору
іпотеки посвідченої 19 жовтня 2007 року),
посвідчений 08 липня 2005 року. Відповідно
до умов цього договору, в іпотеку
надано нерухоме майно - квартиру
АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Заборгованість за рамковою угодою та
укладеним на її підставі договором про
надання траншу, станом на 25 вересня 2012
року, становить 438 345 грн 32 коп., а
саме:

- заборгованості за
кредитом в сумі 51 139,79 доларів США (за
курсом НБУ на дату розрахунку - 408 760 грн
34 коп.);

- заборгованості по
відсоткам за користування кредитом в
сумі 1 737,47 доларів США (за
курсом НБУ на дату розрахунку - 13 887 грн
59 коп.;

- пені 15 697 грн 38 коп.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що відповідачам у справі
надсилалися банком відповідні вимоги
щодо кредитної заборгованості, однак
такі вимоги відповідачами виконано не
було.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції керувався
нормами ст. ст. 192, 533, 554, 625, 1054 ЦК України,
ст. ст. 35, 39, 40 Закону України «Про
іпотеку», ст. ст. 3, 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», ст. 88 ЦПК
України, а також умовами вказаних вище
договорів, та виходив з доведеності і
обґрунтованості вимог позивача.

Ухвалюючи у справі нове рішення про
відмову в позові щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення і визнання осіб такими, що
втратили право на користування спірною
квартирою із зняттям з реєстраційного
обліку, апеляційний суд виходив з
наступного.

Звернення стягнення на належну ОСОБА_7
частину спірної квартири, на підставі
іпотечного договору від 08 липня 2005
року, є безпідставне, оскільки останній
є поручителем боржника за кредитним
договором на підставі договору поруки
від 19 жовтня 2007 року і повинен, на
підставі ст. 554 ЦК України, лише як
поручитель нести солідарну
відповідальність за невиконання
позичальником умов договору про
надання траншу та рамкової угоди.

Оскільки відповідні повідомлення
банку відповідачам щодо вимог по
кредитному договору не містять
застереження про їх виселення. Крім
того, матеріали справи не містять
доказів на підтвердження отримання
відповідної вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, то, за правилами ч. 3 ст. 109 ЖК
України та ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», підстави для виселення
відповідачів зі спірної квартири
відсутні.

З такими висновками апеляційного суду
погодитися не можна.

В пункті 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що право вибору способу
судового захисту, передбаченого
законом або договором (дострокове
стягнення кредиту, стягнення
заборгованості, у тому числі шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з поручителя за тим
самим договором кредиту у разі, якщо на
час розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена. Задоволення
позову кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена.

Як зазначено вище, ОСОБА_7, в даному
випадку, є як майновим поручителем
ОСОБА_6 на підставі іпотечного
договору, так і поручителем на підставі
відповідного договору поруки. Такі
договори є чинними і обов'язковими для
виконання сторонами.

Виключно позивачеві належить право
вибору способу судового захисту, в тому
числі шляхом пред'явлення одночасного
позову кредитора про звернення
стягнення на предмет іпотеки так і про
стягнення заборгованості з поручителя
за тим самим договором кредиту, з
врахуванням того, що на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена. Звертаючись до суду із
вказаним позовом у обраний позивачем
спосіб, ПАТ «ПроКредит Банк» діяв в
рамках чинного законодавства і мав
право таким чином захистити свої
інтереси.

Суд першої інстанції дійшов до
обґрунтованих висновків про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
у повному обсязі, в тому числі про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення відповідачів зі спірної
квартири. Такі висновки відповідають
вимогам ст. ст. 625, 1054 ЦК України, умовам:
кредитного договору щодо прав та
обов'язків сторін такого договору
(розділ 5 договору про надання траншу
від 19 жовтня 2007 року); договору поруки
(стаття 3 Відповідальність сторін);
договору іпотеки від 08 липня 2015
року (стаття 4 Права та обовязки сторін),
а також відповідають вимогам: ст.
554 ЦК України (правові наслідки
порушення зобов'язання, забезпеченого
порукою); ст. ст. 12 Правові наслідки
порушення обов'язків іпотекодавця),
35 (Повідомлення про порушення
основного зобов'язання та/або
іпотечного договору), 40 (Виселення
мешканців) Закону України «Про
іпотеку».

В пункті 43 вказаної вище постанови
пленуму роз'яснено, що при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39 - 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Висновки апеляційного суду про
неналежне повідомлення відповідачів у
справі щодо необхідності усунення
порушення кредитних зобов'язань та про
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
даної вимоги і про добровільне
виселення, повністю спростовуються
наявними в матеріалах справи
документами (а. с. 23-34), і не заслуговують
на увагу.

Інші задоволені судом першої інстанції
позовні вимоги є похідними та
обґрунтованими.

Судом першої інстанції вірно
застосовано норми матеріального права
до спірних правовідносин, в повному
обсязі встановлено обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи, а також дотримано вимоги
процесуального законодавства України
щодо ухвалення законного і
обґрунтованого рішення у справі.

На підставі наведеного, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла до висновків, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом. На
підставі норм ст. 339 ЦПК України
оскаржуване рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 12 грудня 2013 року скасувати.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 21 лютого 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді:Є.П.
Євграфова В.І. Журавель В.М.
Колодійчук О.М. Ситнік