Справа № 372/648/14ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/3762/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

19 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Таргоній Д.О.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 17 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
будинку спільною сумісною власністю та
його поділ,

встановила:

04 лютого 2014 року позивачка звернулась
до суду із зазначеним позовом до
відповідачки, який уточнила у квітні 2014
року, і в якому посилалася на те, що їй
на праві власності належала земельна
ділянка НОМЕР_1 площею 0,1130 га для
ведення садівництва в садовому
товаристві «Ватра», що знаходиться в с.
Рудики Обухівського району Київської
області, яку вона у 2006 році подарувала
своїй дочці, відповідачці по справі
ОСОБА_1

Придбавши за власні кошти деякі
будівельні матеріали, у 2001 році на
даній земельній ділянці вона розпочала
будівництво будинку, заклала фундамент
з бетонних блоків та залила бетон.
Після того, як вони з відповідачкою
вирішили будинок будувати на дві
частини, одну частину для позивачки,
іншу для відповідачки, вона продала
свою квартиру і за виручені кошти
вирішила побудувати будинок на два
входи.

З 2001 року по 2007 рік позивачка займалася
будівництвом будинку сама, а з 2007 по
квітень 2009 року в основному внутрішні
роботи та частину будинку дочки їй
допомагали робити відповідачка та її
чоловік.

На будівництво її частини будинку в
період з 2001 року по 2012 рік нею були
витрачені власні кошти в сумі 384299,20 грн.

24 грудня 2012 року відповідачка, не
отримавши від неї письмової згоди, без
її відома, ввівши її в оману, незаконно
та безпідставно і в порушення вимог ст.
ст. 331 та 369 ЦК України отримала
свідоцтво про право власності на
вказаний будинок у повній частці, тим
самим не надавши їй змоги володіти
часткою будинку.

Таким чином, оскільки позивачка
приймала участь в будівництві спірного
будинку, він збудований спільно з
відповідачкою на дві частини з двома
окремими входами, будівельні та
внутрішні роботи в ньому проводились
кожною із сторін окремо, то вважає, що
він є спільною сумісною власністю
сторін і вона має право на 1/46 частину
цього будинку.

Просила визнати спільною сумісною
власністю будинок НОМЕР_1, загальною
площею 254,5 кв. м., який розташований в
садовому товаристві "Ватра", с.Рудики
Обухівського району Київської області
та поділити його між сторонами,
виділивши їй у власність (в натурі) 1/46
частину будинку, що відповідає 57,0 кв. м,
а саме: кімнату 1-3 площею 4,5 кв. м,
кімнату 1-4 площею 17,9 кв. м, кімнату 1-5
площею 6,3 кв. м, кімнату 1-6 площею 5,4 кв. м,
кімнату 1-7 площею 22,9 кв. м та крильце з
навісом та сходами до входу в будинок з
західної сторони будівлі відповідно до
технічного паспорту на вказаний
будинок.

Відповідачці виділити у власність 2/56
частини будинку, що відповідає 197,5 кв. м
загальної площі, а саме: кімнату 1-1
площею 4,7 кв. м, кімнату 1-2 площею 24,0 кв.
м, кімнату 1-8 площею 42,7 кв. м, кімнату 1-9
площею 1,6 кв. м, кімнату 1-10 площею 31,8 кв.
м, кімнату 1-11 площею 24,0 кв. м, кімнату 1-12
площею 20,2 кв. м, кімнату 1-13 площею 13,6 кв.
м, кімнату 1-14 площею 20,0 кв. м, кімнату 1-15
площею 8,4 кв. м відповідно до технічного
паспорту на вказаний будинок. Також
просила припинити право відповідачки
на частку у спільному майні на 57,0 кв. м
та стягнути судовий збір. Позов заявила
з підстав, передбачених ст. ст. 328, 331, 368,
369, 392 ЦК України.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 17 квітня 2014 року
позов задоволено частково, визнано
спірний садовий будинок спільною
сумісною власністю сторін та поділено
його між ними, виділивши ОСОБА_2 у
власність (в натурі) 1/46 частину будинку,
що відповідає 57,0 кв. м, а саме: кімнату 1-3
площею 4,5 кв. м, кімнату 1-4 площею 17,9 кв.
м, кімнату 1-5 площею 6,3 кв. м, кімнату 1-6
площею 5,4 кв. м, кімнату 1-7 площею 22,9 кв.
м та крильце з навісом та сходами до
входу в будинок з західної сторони
будівлі відповідно до технічного
паспорту на вказаний будинок.

Відповідачці ОСОБА_1 виділено у
власність 2/56 частини будинку, що
відповідає 197,5 кв. м, а саме: кімнату 1-1
площею 4,7 кв. м, кімнату 1-2 площею 24,0 кв.
м, кімнату 1-8 площею 42,7 кв. м, кімнату 1-9
площею 1,6 кв. м, кімнату 1-10 площею 31,8 кв.
м, кімнату 1-11 площею 24,0 кв. м, кімнату 1-12
площею 20,2 кв. м, кімнату 1-13 площею 13,6 кв.
м, кімнату 1-14 площею 20,0 кв. м, кімнату 1-15
площею 8,4 кв. м відповідно до технічного
паспорту на вказаний будинок.
Припинено право відповідачки ОСОБА_1 на
частку у спільному майні в
оспорюваному садовому будинку на 57,0 кв.
м та стягнути з неї на користь
позивачки судовий збір у розмірі 243,60
грн. В задоволенні решти позовних вимог
відмоволено.

У апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_1 просить скасувати зазначене
рішення та ухвалити нове, яким в позові
відмовити повністю, посилаючись на
неповне з"ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права,
яке полягає в тому, що суд, визнаючи за
сторонами право спільної сумісної
власності на спірний садовий будинок
всупереч вимогам ч. 4 ст. 368 ЦК України
дійшов безпідставного висновку про
обґрунтованість позовних вимог за
відсутності жодних доказів, які б
свідчили про спільне проживання
сторін, спільний побут, та взаємні
права і обов'язки.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд повинен
вирішити, зокрема, такі питання: чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним
вимогам не відповідає, оскільки суд
належним чином не встановив характер
правовідносин сторін, зміст позовних
вимог та правові норми, які підлягали
застосуванню до цих правовідносин.

Так, задовольняючи позові вимоги, суд
виходив з того, що, як убачається з
позовних вимог, наданих доказів та
показань свідків, позивачка активно
приймала участь у будівництві спірного
садового будинку, у зв'язку з чим даний
будинок може бути визнаний спільною
сумісною власністю та розподілений між
позивачем та відповідачем. Крім того, у
зв'язку із визнанням спірного будинку
спільною сумісною власністю позивача
та відповідача суд дійшов висновку, що
підлягає припиненню право власності
відповідача на частку у спірному майні
на 57,0 квадратних метрів.

Однак, з такими висновками суду
повністю погодитись не можливо,
оскільки вони не відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України,
яка передбачає поняття і види права
спільної власності, майно, що є у
власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власницею
земельної ділянки площею 0,113 га для
ведення садівництва, розташованої на
території Української міської ради,
садове товариство "Ватра" згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого 14 липня 2006
року на підставі договору дарування
земельної ділянки від 25 липня 2005 року
(а. с. 60-63).

Встановлено, що згідно свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого 22.12.2012 року на підставі
рішення виконкому Української міської
ради від 29.11.2012 року, ОСОБА_1 належить на
праві приватної власності садовий
будинок НОМЕР_2, розташований в
садовому товаристві "Ватра", м.
Українка, Обухівський район Київська
область. (а. с. 64-65).

Як убачається з матеріалів справи,
позивачка обгрунтовує свій позов тим,
що вона приймала участь в будівництві
спірного будинку, він збудований
спільно з відповідачкою на дві частини
з двома окремими входами, будівельні та
внутрішні роботи в ньому проводились
кожною із сторін окремо, на що в період
з 2001 року по 2012 рік нею були витрачені
власні кошти в сумі 384299,20 грн., тому
вважає, що даний садовий будинок є
спільною сумісною власністю сторін і
вона має право на 1/46 частину цього
будинку.

Відповідачка, заперечуючи проти
позову, та в апеляційній скарзі
посилається на те, що в п. 5 договору
дарування земельної ділянки від 25.07.2005
року дарувальник заявляла, що
відчужувана земельна ділянка вільна
від будь-яких будівель та споруд, з чим
погоджується обдаровувана. Тобто,
станом на день укладення договору
дарування 25.07.2005 року земельна ділянка
була вільна від будь-яких будівель та
споруд, вона розпочала будівництво
спірного садового будинку у 2007 році
власними силами і за власні кошти та
особисті заощадження, частину яких
вона отримала від продажу 24 грудня 2004
року належної їй квартири. Крім того,
суд в порушення ст. 3 СК України та ч. 4
ст. 368 ЦК України дійшов безпідставного
висновку про обґрунтованість позовних
вимог за відсутності жодних доказів,
які б свідчили про її з позивачкою
спільне проживання, спільний побут та
взаємні права і обов'язки.

Встановлено, що згідно п. 5 договору
дарування земельної ділянки від 25.07.2005
року під час його укладення
дарувальник ОСОБА_2 заявляла, що
відчужувана земельна ділянка вільна
від будь-яких будівель та споруд, з чим
погоджується обдаровувана ОСОБА_1 (а. с.
60)

Право спільної сумісної власності
регулюється статтею 368 ЦК України, за
правилами частини першої якої спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно,
набуте в результаті спільної праці та
за спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 175 Сімейного кодексу
України майно, набуте батьками і дітьми
за рахунок їхньої спільної праці чи
спільних коштів, належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Суд в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України на вищенаведені обставини та
вимоги закону уваги не звернув; у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин і
правовою нормою, що їх регулює; не
встановив та не зазначив у рішенні, чи є
позивачка членом сім"ї відповідачки та
чи набули вони спірне майно в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї,
тобто чи виникло у позивачки право
спільної сумісної власності на спірний
садовий будинок і на якій підставі, що
має суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Вирішуючи питання про поділ між
сторонами спірного садового будинку та
виділяючи позивачці 1/46 частину
будинку, а відповідачці 2/56 частин
будинку, суд не з"ясував з яких саме
джерел надходження коштів будувався
спірний садовий будинок, ступеня та
розміру участі кожного із сторін в
будівництві спірного будинку та яку
частку така участь склала у вартості
спірного майна на час спорудження.

Крім того, припиняючи право власності
відповідачки на частку у спірному
майні, суд не звернув уваги на те, що
спірний садовий будинок належить на
праві приватної власності
відповідачці, а позивачка просила
визнати його спільною сумісною, а не
частковою власністю.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував
характер правовідносин та не дав
належної оцінки доказам.

З урахуванням наведеного, оскільки
позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60
ЦПК України не надала суду належних та
допустимих доказів виникнення у неї
права спільної сумісної власності на
спірний садовий будинок, то суд першої
інстанції дійшов безпідставного
висновку про задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, позивачем не доведено
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 17 квітня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
будинку спільною сумісною власністю та
його поділ відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді