УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,
Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
приватного підприємства «Україна
Молода» про захист честі, гідності та
ділової репутації, за касаційною
скаргою приватного підприємства
«Україна Молода» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до приватного
підприємства «Україна Молода» про
захист честі, гідності та ділової
репутації.

Позовні вимоги мотивував тим, що в
номері НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_2 року
щоденної інформаційно-політичної
газети «Україна Молода», а також на
веб-сайті вказаного видавництва в
глобальній мережі Інтернет було
розміщено статтю під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1». У вказаній статті було
оприлюднено ряд відомостей про
позивача, які носять явно виражений
негативний характер та порочать честь,
гідність та ділову репутацію. Позивач
вказував, що автор статті намагався
завуалювати опубліковані в статті
відомості, надавши їм вигляду
оціночних суджень, однак за своєю суттю
та з урахуванням використаних мовних
засобів зміст даної статті носить саме
інформаційний характер та покликаний
спричинити у читача викривлене та
негативне враження про особу позивача.
Так, у статті неодноразово в прямому та
безпосередньому зв'язку із іменем
позивача зазначається про наявність у
діяльності Одеської митниці
зловживань, пов'язаних із хабарництвом,
контрабандою та незаконним
переміщенням товарів через кордон.
Позивач зазначає що він є публічною
особою, здійснює публічну владу та
підлягає ретельному громадському
контролю і може зазнавати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції, оскільки межа допустимої
критики щодо політичного діяча чи
іншої публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи.
Поширення явно недостовірної та
негативної інформації про позивача не
підпадає під ознаки критики, а відтак з
огляду на норми Конституції України,
Закону України «Про інформацію»
особисті немайнові права позивача у
цій частині підлягають правовому
захисту в порядку, встановленому
процесуальним законом України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 17
березня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недостовірною, та такою, що не
відповідає дійсності, інформацію,
опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_2 року в
друкованому випуску щоденної
інформаційно-політичної газети
«Україна молода» НОМЕР_1 та розміщену
на офіційному інтернет-сайті газети
«Україна молода» за електронною
адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 в статті під
назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» про причетність
ОСОБА_3 до порушень законності.

Зобов'язано приватне підприємство
«Україна молода», спростувати
інформацію шляхом розміщення у номері
газети «Україна молода» та на
інтернет-сайті газети «Україна молода»
протягом одного місяця з дня набрання
рішенням суду законної сили
резолютивної частини рішення суду по
цій справі та статті із текстом
спростування, а саме:

«Щоденна інформаційно-політична
газета «Україна Молода» повідомляє, що
поширена стосовно ОСОБА_3 в статті
«ІНФОРМАЦІЯ_1», яка була опублікована в
номері НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_2 року
щоденної інформаційно-політичної
газети «Україна Молода», інформація
про причетність ОСОБА_3 до порушень
законності є недостовірною,
неправдивою та спростовується».

При публікації вищенаведеного
спростування як в газеті «Україна
молода», так і на інтернет-сайті цієї
газети спростування виділити так само
графічно та з використанням розмірів
шрифтів, які були використанні для
статті «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вищезазначений
текст спростування повинен бути
розміщений на інтернет-сайті газети, а
також на тій самій сторінці газети та
тими самими шрифтами, без жодних
редакційних (авторських) поправок,
припущень та коментарів.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ПП «Україна
Молода» просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що інформація щодо
позивача не відповідає дійсності, а
зміст вказаної статті може створити в
читача негативне враження про
позивача, оскільки відповідно до
положень Кримінального кодексу
України хабарництво та контрабанда є
істотними - суспільно небезпечними
винними діями суб'єкта злочину,
причетність його до
суспільно-небезпечної діяльності.
Оскільки у статті неодноразово в
прямому та опосередкованому зв'язку із
іменем позивача зазначається про
наявність у діяльності Одеської
митниці зловживань, пов'язаних із
хабарництвом, контрабандою та
незаконним переміщенням товарів через
кордон, а відповідно до ст. 62
Конституції України особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду, єдиним доказом того, що позивач
безпосередньо або опосередковано був
пов'язаний з хабарництвом,
контрабандою чи незаконним
переміщенням товарів через кордон може
бути лише вирок суду.

Переглядаючи справу в касаційному
порядку, колегія суддів вважає
необхідним зазначити наступне.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року в друкованому випуску щоденної
газети «Україна Молода» НОМЕР_1 та на
офіційному Інтернет сайті газети
«Україна Молода» в статті під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1» розміщена наступна
інформація:

«Відомі у міжнародному
інтернет-середовищі хакери з
організації Anonymous нібито зламали
сервер української митниці, що
відповідає за перевезення товарів у
регіони Дунаю і Чорного моря.
Матеріали, які нібито хакери викрали з
сервера Одеської митниці, вказують на
незаконні операції з нафтою і газом,
корупційні схеми і хабарництво, до
яких, начебто, причетний теперішній
віце-спікер Верховної Ради ОСОБА_3».

«Нагадаємо, що пан ОСОБА_3 з весни 2010
року по осінь 2012-го очолював Державну
митну службу України (посаду отримав
завдяки коаліційним домовленостям
«регіоналів» із комуністами, адже його
батько, екс «губернатор» Вінничини
ОСОБА_4, на той час був нардепом від КПУ,
а нині представляє у парламенті Партію
регіонів). Крісло голови Держмитслужби
ОСОБА_3 залишив після обрання народним
депутатом від Компартії й одразу був
обраний першим віце-спікером ВР.

Зрозуміло, що оприлюднення хакерами
окремих судових рішень, згідно з якими
«в зоні діяльності Південної митниці
організовано схему незаконного
переміщення в Україну
паливно-мастильних матеріалів», б'є по
репутації ОСОБА_3-молодшого та його
позиціях у керівництві парламенту».

«Вочевидь, після арешту одіозного
екс-нардепа ОСОБА_5 та зміни влади на
Одещині влада «зачищає» цей регіон від
пливу попередніх груп, котрі з друзів
перетворилися на ворогів молодої
владної команди, яка нарощує вплив,
м'язи і схеми-«годівниці». Ймовірно,
люди ОСОБА_3 до сьогодні отримували
доходи від організованої кілька років
тому контрабандної схеми, але тепер їм
доведеться відступити», - такою думкою
з «УМ» поділився на правах анонімності
один з вітчизняних політологів.»

Як роз'яснено в п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
відповідачами у справі про захист
гідності, честі чи ділової репутації є
фізична або юридична особа, яка
поширила недостовірну інформацію,
також автор цієї інформації. Якщо позов
пред'явлено про спростування
інформації, опублікованої в засобах
масової інформації, то належними
відповідачами є автор і редакція
відповідного засобу масової
інформації чи інша установа, що
виконує її функції, оскільки згідно зі
статтею 21 Закону про пресу редакція
або інша установа, яка виконує її
функції, здійснює підготовку та випуск
у світ друкованого засобу масової
інформації.

У пунктах 24, 25 вказаної постанови
роз'яснено, що задовольняючи позов, суд
повинен у резолютивній частині рішення
зазначити, чи було порушено особисте
немайнове право особи, яка саме
інформація визнана недостовірною та
порочить гідність, честь чи ділову
репутацію позивача, а також вказати на
спосіб захисту порушеного особистого
немайнового права. Якщо суд ухвалює
рішення про право на відповідь або
про спростування поширеної
недостовірної інформація, то у
судовому рішенні за необхідності суд
може викласти текст спростування
інформації або зазначити, що
спростування має здійснюватися шляхом
повідомлення про ухвалене у справі
судове рішення, включаючи публікацію
його тексту. За загальним правилом,
інформація, що порочить особу, має бути
спростована у спосіб, найбільш
подібний до способу її поширення
(шляхом публікації у пресі,
повідомлення по радіо, телебаченню,
оголошення на зібранні громадян,
зборах трудового колективу,
відкликання документа тощо). У судовому
рішенні також має бути зазначено строк,
у межах якого відповідь чи
спростування повинно бути оприлюднено.
Спростування має здійснюватися у
такий самий спосіб, у який
поширювалася недостовірна інформація.
У разі, якщо спростування
недостовірної інформації неможливо
чи недоцільно здійснити у такий же
спосіб, у який вона була поширена, то
воно повинно проводитись у спосіб,
наближений (адекватний) до способу
поширення, з урахуванням максимальної
ефективності спростування та за умови,
що таке спростування охопить
максимальну кількість осіб, що
сприйняли попередньо поширену
інформацію.

З рішення суду першої інстанції
вбачається, що вона містить не лише
інформацію за спростуванням якої
звернувся до суду позивач, а стосується
інших фактів та обставин, які були
опубліковані в Інтернет-мережі в цей же
час, але суд їх також вважав
недостовірними, проте доказів щодо
цього сторонами не подавалося, такі
вимоги в позовній заяві відсутні.
Вказане свідчить про недотримання
судом обов'язку щодо перевірки
доказами інформації на предмет того чи
є оспорювані висловлювання власне
інформацією про особу, у відповідності
до Закону України «Про інформацію», її
достовірності, що є порушенням
положень ст.ст. 214-215 ЦПК України.

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав
і основних свобод людини від 04.11.1950
року, яка ратифікована Законом України
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав і основних свобод людини" від
11.09.1997 року кожна людина має право на
свободу виявлення поглядів. Це право
включає свободу дотримуватися своїх
поглядів, одержувати і поширювати
інформацію та ідеї без втручання
держави і незалежно від кордонів.

Таким чином, відповідач, як і будь-яка
інша особа, яка висловила свої погляди,
оціночні судження, а не факти, не може
бути зобов'язана доводити їх
правдивість, оскільки це є порушенням
свободи поглядів, яка є основною
складовою права, гарантованого ст. 10
цієї Конвенції.

Виходячи з вищевикладеного, суди
попередніх інстанцій не навели
доказів, які б дали підставу вважати, що
відомості, опубліковані в статті, є
відомостями саме про позивача, є
недостовірними і відповідають ознакам
таких, що порочать честь, гідність, його
ділову репутацію та завдають шкоди
його інтересам.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій,
вважаючи доведеними позовні вимоги і
задовольняючи їх у спосіб, обраний
позивачем, дійшли висновку про
задоволення вимог, не звернувши увагу,
що вказана публікація містить
граматичні звороти, що свідчать про
запозичення поданої інформації з інших
джерел (зокрема, прислівники нібито, як
відомо, вочевидь, ймовірно) та є
оціночними судженнями.

За таких обставин рішення судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК
України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
підприємства «Україна Молода»
задовольнити частково.

Рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.С. Ткачук судді:
В.С. Висоцька
М.К.
Гримич
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова