Головуючий суду 1 інстанції - Афанасьєв
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 407/5629/13-ц
Провадження № 22ц/782/1237/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря -
Булгакової М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 27 лютого 2014 року за позовом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю „ВЕСТ ОЙЛ
ГРУП" про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою і
запобігання ушкодження нерухомості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2013 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до ТОВ „ВЕСТ ОЙЛ
ГРУП", в якому просив знести опорну
стіну, яка похилилася і має ушкодження
з метою попередити її падіння на його
земельну ділянку; встановити на межі
між земельними ділянками сторін та в
стороні за місцем розташування
газопровідної труби огорожу на
бетонному фундаменті, яка була б в
змозі запобігти зсуву ґрунту на його
земельну ділянку, виток талих та
дощових вод; демонтувати залізні
конструкції навісу (даху) над
автостоянкою, запобігаючи його падінню
на будинок позивача в разі зсуву
ґрунту чи з інших причин, а також
установити газозаправну цистерну на
технічно безпечній відстані від жилого
будинку АДРЕСА_1 м. Антрацит.

В подальшому позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з додатковою
позовною заявою, де у якості позивача
була зазначена ще й ОСОБА_3 В даній
позовній заяві позивачі також просили
знести опорну стіну, яка похилилася і
має ушкодження з метою попередити її
падіння на їх земельну ділянку;
встановити на межі між земельними
ділянками сторін та в стороні за місцем
розташування газопровідної труби
огорожу на бетонному фундаменті, яка
була б в змозі запобігти зсуву ґрунту
на їх земельну ділянку, виток талих та
дощових вод; демонтувати залізні
конструкції навісу (даху) над
автостоянкою, запобігаючи його падінню
на будинок позивачів в разі зсуву
ґрунту чи з інших причин, а також
установити газозаправну цистерну на
технічно безпечній відстані від жилого
будинку АДРЕСА_1 м. Антрацит.

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 27 лютого 2014 року зазначені
позовні вимоги було задоволено
частково. Суд зобов'язав ТОВ „ВЕСТ ОЙЛ
ГРУП" відремонтувати опорну стіну, яка
похилилася і має ушкодження з метою
попередження її падіння в двомісячний
строк. В задоволенні іншої частини
позовних вимог було відмовлено через
їх необґрунтованість.

Не погодившись з зазначеним
рішенням, позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення суду і
постановити по справі нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.
При цьому в апеляційній скарзі
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до прийняття
неправильного рішення по справі.

Іншими учасниками процесу
рішення суду в установленому законом
порядку не оскаржувалося.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу і
просив її задовольнити, надавши суду
пояснення аналогічні відомостям,
викладеним в тексті апеляційної
скарги.

Представник відповідача не
визнав доводи апеляційної скарги,
просив її відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Інші учасники процесу до
судового засідання не з'явилися. Проти
слухання справи у їх відсутності не
заперечували.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає її такою, що
не підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи були створені такі умови. Судом
були досліджені і оцінені в їх
сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про необхідність часткового
задоволення позовних вимог.

Постановляючи рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні було встановлено,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є власниками
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, що
розташований за адресою - Луганська
область м. Антрацит, АДРЕСА_1. Однак
власником земельної ділянки за даною
адресою згідно державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ №871020 є ОСОБА_2 Відповідно до
листа №120 від 08.09.2011 року на звернення
ОСОБА_2 завідуюча сектором земельних
відносин Антрацитівської міської ради
повідомила про те, що було проведено
обстеження прилеглої до земельної
ділянки ОСОБА_2 земельної ділянки, на
якій розташована автостоянка ВАТ
«Лювер», в ході якого було встановлено,
що територія, яка межує з земельною
ділянкою позивача належить ВАТ
«Лювер». Відповідно до рішення
Антрацитівської міської ради від 07
серпня 2012 року «Про надання в оренду
земельної ділянки товариству з
обмеженою відповідальністю «Вест Ойл
Груп» №25/43 останньому в оренду
терміном на 10 років надана земельна
ділянка площею 0,1867 га для
обслуговування автозаправного
комплексу за адресою м. Антрацит
АДРЕСА_2. 04.10.2012 року було укладено
договір оренди землі, відповідно до
якого Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вест Ойл Груп»
отримало в строкове платне
користування зазначену земельну
ділянку для обслуговування
автозаправного комплексу. Дані
обставини підтверджені також актом
прийому-передачі земельної ділянки від
04.10.2012 року. Відповідно до витягу про
державну реєстрацію прав від 13.06.2012
року будівлі та споруди автозаправного
комплексу, розташованого за адресою
Луганська область м. Антрацит, АДРЕСА_2
належить Товариству з обмеженою
відповідальністю «Вест Ойл Груп».
Таким чином, судом було встановлено, що
власником будівель та споруд
автозаправного комплексу,
розташованого за адресою Луганська
область м. Антрацит, АДРЕСА_2, який межує
з будинком та земельною ділянкою
позивачів з 13.06.2012 року є ТОВ «Вест Ойл
Груп».

Згідно акту обстеження земельної
ділянки житлового будинку АДРЕСА_1 м.
Антрацит від 08 липня 2013 року на межі
автостоянки та житлового будинку
АДРЕСА_1 розташована опорна стіна, яка є
одночасно огорожею земельної ділянки.
Опорна стіна виконана з фундаментних
блоків, в яких спостерігається
висипання розтвору, оголена арматура,
зміцнення стіни було в 2008 році. На
території стоянки є часткова осадка
ґрунту з порушенням покриття по межі
ділянки в районі опорних стовпів. На
майданчику відсутній організований
стік зливових вод і вода може витікати
тільки в утворені тріщини між
асфальтом та стінами зі сторони
АДРЕСА_1 та опорною стіною. На відстані
20м від житлового будинку самовільно
змонтований газонаповнювальний пункт
автомобільної заправки, який не працює.

Проаналізувавши дані обставини, суд
керуючись вимогами ст.. 96 ЗК України,
згідно якої землекористувачі
зобов'язані: забезпечувати
використання землі за цільовим
призначенням та за свій рахунок
приводити її у попередній стан у разі
незаконної зміни її рельєфу, за
винятком випадків незаконної зміни
рельєфу не власником такої земельної
ділянки; додержуватися вимог
законодавства про охорону довкілля;
своєчасно сплачувати земельний
податок або орендну плату; не
порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів; підвищувати
родючість грунтів та зберігати інші
корисні властивості землі; своєчасно
надавати відповідним органам
виконавчої влади та органам місцевого
самоврядування дані про стан і
використання земель та інших природних
ресурсів у порядку, встановленому
законом; дотримуватися правил
добросусідства та обмежень, пов'язаних
з встановленням земельних сервітутів
та охоронних зон: зберігати геодезичні
знаки, протиерозійні споруди, мережі
зрошувальних і осушувальних систем,
дійшов висновку про те, що
землекористувач ТОВ «Вест Ойл Груп»
порушив обов'язки землекористувача,
внаслідок чого були порушені права
власника суміжної земельної ділянки, а
саме ОСОБА_2 Зазначене порушення
виявилося в несвоєчасному підтриманні
огорожі у належному стані, а саме
несвоєчасному посиленні опорної стіни,
яка є огородженням земельної ділянки,
внаслідок чого на земельну ділянку
позивача стікають стокові зливові
води, що порушує право ОСОБА_2 як
власника земельної ділянки,
передбачене ст.. 91 ЗК України та
позбавляє його права повноцінно
використовувати у встановленому
порядку для власних потреб належну
йому земельну ділянку. При цьому
відповідачами були порушені обов'язки
встановлені ст. 96 ЗК України, а саме
порушене право власника суміжної
земельної ділянки; не дотримано
правило добросусідства.

Визначаючи спосіб захисту порушеного
права, суд виходив з того, що позивачем
заявлена вимога про знесення опорної
стіни, яка похилилася і має ушкодження
з метою попередити падіння на його
земельну ділянку. Однак, зазначена
опорна стіна виступає ще й огорожею
земельної ділянки відповідача, яка
огороджує її від земельної ділянки
позивача, тому її знесення значно
порушить права обох землекористувачів,
призведе до більшого стоку зливних вод
на земельну ділянку позивача та інших
негативних наслідків. Тому суд дійшов
висновку про недоцільність знесення
опорної стінки, що призведе до більш
негативних наслідків для обох сторін, і
вважав за необхідне зобов'язати
відповідача відремонтувати опорну
стінку, що попередить настання
негативних наслідків після зливи та
інших зовнішніх факторів між
земельними ділянками, оскільки
зазначена стіна буде відмежовувати
земельні ділянки сторін, що сприятиме
їх використанню за цільовим
призначенням без порушення прав обох
сторін.

Що стосується позовних вимог про
встановлення на межі між земельними
ділянками сторін та в боці за місцем
розташування газопровідної труби
огорожі на бетонному фундаменті, яка
була б в змозі запобігти зсуву ґрунту
на земельну ділянку позивачів, виток
талих та дощових вод та демонтування
залізної конструкції навісу (даху) над
автостоянкою з метою запобігання його
падінню на будинок позивачів у разі
зсуву ґрунту чи з інших причин, то суд
дійшов висновку про необхідність
відмови у їх задоволенні в зв'язку з
недоведеністю та необґрунтованістю,
оскільки обставини необхідності
встановлення огорожі саме на бетонному
фундаменті, можливості її встановлення
відповідачем, а також необхідності та
можливості відповідача демонтування
залізних конструкцій навісу над
автостоянкою, позивачами не доведено
та жодних доказів необхідності її
встановлення не надано, а враховуючи,
що в задоволені вимоги щодо знесення
опорної стіни, суд вважав за необхідне
відмовити та зобов'язати
відремонтувати опорну стіну та
привести її в належний стан, то
встановлення ще однієї огорожі не є
необхідним. Крім того, судом було
враховано, що відповідно до п. 2.1.3.
Інструкції щодо вимог пожежної безпеки
під час проектування автозаправних
станцій, затвердженої наказом
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи № 376 від
06.12.2005 року, огорожа території АЗС (за її
наявності) повинна бути провітрюваною
та виконуватися з негорючих
матеріалів. В огорожі території АЗС
передбачають не менше двох
розосереджених розтульних воріт для
в'їзду та виїзду автотранспорту. Тому
суд вважав, що встановлення огорожі на
бетонному фундаменті може порушити
вимоги пожежної безпеки на АЗС та
призвести до негативних наслідків.

В ході розгляду справи в суді
апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2
пояснив, що рішення суду ним в цій
частині фактично не оскаржується,
оскільки ним не було надано належних та
допустимих доказів для підтвердження
цих позовних вимог.

Приймаючи рішення стосовно
позовних вимог про встановлення
газозаправної цистерни на технічно
безпечній відстані від жилого будинку
АДРЕСА_1 м. Антрацит, суд виходив з
наступного.

Відповідно до інвестиційного
договору №07/13-09 про порядок
проектування, будівництва та введення
в експлуатацію закінченої
будівництвом автозаправної станції
від 01 липня 2013 року ТОВ «Вест Ойл Груп»
та ТОВ «ЛюксАвтоГаз» уклали договір
предметом якого є інвестиційна
діяльність сторін по проектуванню,
будівництву та введенню в експлуатацію
автогазозаправної станції на
земельній ділянці, розташованій за
адресою: Луганська область, м. Антрцит,
АДРЕСА_2. Дана АГЗП не введена в
експлуатацію та не працює, а на
теперішній час здійснюється її
будівництво на підставі програми
«Експериментальне проектування та
будівництво автомобільних газових
пунктів на багатопаливних
автозаправних комплексах». Зазначена
програма погоджена Заступником
Міністра регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України, Директором
департаменту запобігання надзвичайним
ситуаціям, Заступником Голови
Державної служби гірничого нагляду та
промислової безпеки України та Головою
Державної санітарно-епідеміологічної
служби України, головним Державним
санітарним лікарем України. Жодним
учасником процесу під сумнів зазначена
Програма не ставилася, тому суд прийняв
зазначений доказ як достовірний,
належний та законний. Згідно
зазначеної програми її предметом є
вимоги, технічні рішення щодо
розміщення АГЗП при реконструкції
існуючих АЗС з підземними резервуарами
рідкого палива, для реалізації двох
видів палива: традиційного рідкого
моторного палива і скрапленого
вуглеводного газу на АЗС. Максимальна
місткість резервуарів газу, при
встановлені надземного - 10 куб. м.,
підземного - 20 куб. м. Програмою
встановлено, що мінімальна відстань
від технічного обладнання, будинків та
споруд за наявністю СВГ багатопаливних
автозаправних станцій до об'єктів,
розташованих поза їх територією
складає від резервуарів (наземних та
підземних) до житлового, громадського
будинку 30 метрів. Зазначені відстані
від технологічного обладнання,
будинків та споруд з наявністю рідкого
моторного палива визначають
відповідно до вимог ДБН 360-92.

Окрім того, суд виходив також з того, що
жодних документів щодо введення в
експлуатацію газової установки, виду
газової установки, тобто наземна чи
підземна, об'єму цистерни, яка
встановлена відповідачем, суду не
надано, тому на підставі наданих
доказів суд не має можливості вирішити
питання щодо відповідності відстані
встановлення газової цистерни
санітарним нормам. Враховуючи, що
будівництво автогазозаправної станції
на території АЗС проводиться на
підставі вищевказаної програми, яка
затверджена Головним Державним
санітарним лікарем України, і яка судом
визнана як належний доказ, то вирішення
питання щодо безпечності знаходження
газової цистерни суд вважав за
необхідне проводити на підставі
порівняння відповідності дійсної
відстані, на якій знаходиться газова
цистерна від житлового будинку
позивачів з відстанню, зазначеною в
програмі «Експериментальне
проектування та будівництво
автомобільних газових пунктів на
багатопаливних автозаправних
комплексах».

Відповідно до проведених ПП
«Земтехпроект» замірів, які надані
суду обома сторонами та не оспорюються
ними, відстань від житлового будинку
ОСОБА_2 до газової цистерни становить
від однієї частини будинку 30,39 м., від
іншої 33,51 м. Тобто з наведеного
вбачається, що відповідачем
встановлена газова цистерна на
технічно безпечній відстані від
житлового будинку, що її встановлення
не порушує права позивачів по справі.
Проаналізувавши дані обставини, суд
дійшов висновку про те, що вимоги
позивачів про встановлення
газозаправної цистерни на технічно
безпечну відстань задоволенню не
підлягають, оскільки відстань на якій
знаходиться газозаправна цистерна є
безпечною, відповідає державним
стандартам та положенням Програми
«Експериментальне проектування та
будівництво автомобільних газових
пунктів на багатопаливних
автозаправних комплексах». При цьому
судом не було прийнято до уваги
посилання позивача на те, що технічно
безпечною відстанню, на якій повинна
знаходитися газова цистерна є 100
метрів, так як згідно листа Начальника
Антрацитівського міськрайонного
управління Головного управління
Держсанепідемслужби у Луганській
області, головного державного
санітарного лікаря м. Антрацит та
Антрацитівського району, автомобільні
газонаповнювальні компресорні станції
відповідно до Державних санітарних
правил планування та забудови
населених пунктів №173 від 19.06.1996р. слід
розміщувати в промислових та
комунально-складських зонах на межах
житлової забудови з дотриманням
санітарно-захисної зони (відповідно
клас IV- санітарно-захисна зона 100м.), так
як відповідно до п.2.2 Державних
санітарних правил планування та
забудови населених пунктів,
затверджених наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 19 червня
1996р. № 173 обов'язковому погодженню з
органами, установами та закладами
санепідемслужби підлягають
проектно-планувальні документи різних
рівнів, в тому числі і проекти окремих
будівель та споруд та проекти
детального планування і забудови.
Статтею 31 Закону України «Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»
визначено, що систему державної
санітарно-епідеміологічної служби
України становлять: центральний орган
виконавчої влади в галузі охорони
здоров'я: установи і заклади державної
санітарно-епідеміологічної служби
центрального органу в галузі охорони
здоров'я. Посадовими особами державної
санітарно-епідеміологічної служби
України є головні державні санітарні
лікарі та їх заступники, інші
працівники державної
санітарно-епідеміологічної служби
України, уповноважені здійснювати
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд згідно з цим Законом. Статтею 32
Закону України «Про забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення» державну
санітарно-епідеміологічну службу
України очолює керівник центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері санітарного
та епідемічного благополуччя
населення, який за посадою є Головним
державним санітарним лікарем України.
Відповідно до положень ст. 33 Закону
України «Про забезпечення санітарного
та епідемічного благополуччя
населення» основними напрямами
діяльності державної
санітарно-епідеміологічної служби,
крім іншого, є: здійснення державного
санітарно-епідеміологічного нагляду.
Згідно ст. 39 зазначеного Закону України
«Про забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»
державний санітарно-епідеміологічний
нагляд - це діяльність органів, установ
та закладів державної
санітарно-епідеміологічної служби по
контролю за дотриманням юридичними та
фізичними особами санітарного
законодавства з метою попередження,
виявлення, зменшення або усунення
шкідливого впливу небезпечних
факторів на здоров'я людей та по
застосуванню заходів правового
характеру щодо порушників.

З аналізу зазначених норм вбачається,
що погодження Програми
«Експериментальне проектування та
будівництво автомобільних газових
пунктів на багатопаливних
автозаправних комплексах» Головою
Державної санітарно-епідеміологічної
служби - Головним Державним санітарним
лікарем України є складовою вимогою в
проектуванні та будівництві
автомобільного газового пункту та
норми зазначені в Програмі є такими, що
відповідають санітарним нормам на
момент проведення будівництва та
встановлення газової цистерни.
Вирішення питання щодо відповідності
зазначеним нормам автомобільного
газозаправного пункту суд вважав
передчасним, оскільки зазначена
станція є недобудованою та не введеною
в експлуатацію. В той же час посилання
головного державного санітарного
лікаря м. Антрацит та Антрацитівського
району в листі №13/508 від 10.07.2013 року на
відповідність автогазозаправної
станції відповідача санітарно
захисній зоні 100м., суд вважав таким, що
не відповідає діючому законодавству,
так як відповідно до Державних
санітарних правил планування та
забудови населених пунктів,
затверджених наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 19 червня
1996 р. N 173, до санітарно-захисної зони 100 м
( клас IV ) включають
автогазонаповнювальні компресорні
станції. Компресорна станція - це
стаціонарна або рухома (інше
найменування - пересувна або самохідна)
установка, призначена для отримання
стислих газів, тобто для їх
видобування, а предметом позову по
даній справі є автомобільний
газозаправний пункт скраплених
вуглеводних газів на автомобільній
заправній станції, тобто станція, де
автомобілі, мотоцикли та інші
самохідні машини заправляють паливом,
маслом, в тому числі і газом, а не
отримують та не видобувають стислі
гази. Проаналізувавши дані обставини у
їх сукупності, суд і дійшов висновку
про те, що лист головного державного
санітарного лікаря м. Антрацит та
Антрацитівського району не є належним
доказом порушення відповідачем
санітарних норм та підтвердженням
встановлення газової цистерни на
технічно небезпечній відстані,
оскільки він стосується іншого виду
заправної станції, ніж та, яку будує
відповідач, що свідчить про те, що в
ньому невірно зазначена
санітарно-захисна зона.

Проаналізувавши всі зазначені вище
обставини по справі, суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги
позивачів є такими, що частково не
відповідають нормам діючого
законодавства та є частково
необґрунтованими, тому позов підлягає
задоволенню в частині зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП»
відремонтувати опорну стіну, яка
похилилася і має ушкодження з метою
попередження її падіння в двомісячний
строк. В задоволенні іншої частини
позовних вимог вважав за необхідне
відмовити через їх необґрунтованість.

Вказані обставини та висновки
суду 1 інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення. В зв'язку з чим
не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що висновок
суду про те, що санітарна норма
відстані АГЗП від житлового будинку в
100 м, що вказана в листі головного
санітарного лікаря, є неправильною, а
вірною є відстань в 30 м, бо вона вказана
в Програмі експериментального
проектування, що суд не врахував того,
що в Програмі вказано мінімальні
відстані від СВГ до об'єктів,
розташованих поза їх територією згідно
з державними будівельними нормами, а не
санітарні норми, що ДБН передбачає
наявність охоронної та санітарно -
захисної, протипожежної та інших зон,
якщо проводиться будівництво
шкідливих чи небезпечних об'єктів, а
газозаправна станція є
вибухонебезпечним об'єктом, не
заслуговують на увагу, так як суд дав
цим обставинам належну правову оцінку
в сукупності з іншими доказами по
справі. Інших належних та допустимих
доказів по справі, крім тих, яким суд
дав належну правову оцінку, апелянтом
суду надано не було. Не було надано
апелянтом суду також експертного
висновку спеціалістів про те, до якого
типу заправної станції відноситься
станція, яка будується відповідачем, а
також про те, чи порушуються права
позивачів як землекористувачів
встановленням саме того типу
заправної станції, яка будується
відповідачем, та яким чином підлягає
захисту порушене право позивачів, якщо
таке порушення було б встановлено, що
робить неможливим як встановлення
наявності порушення прав позивачів,
так і визначення виду захисту їх прав.
При цьому апеляційний суд враховує
також те, що в позовній заяві позивачі
взагалі просили перенести на технічно
безпечну відстань від їх жилого
будинку газозаправну цистерну, а не
газозаправну станцію.

Не заслуговують на увагу, як на
підставу для скасування рішення суду,
також доводи апеляційної скарги про те,
що суд не дав належної правової оцінки
тому, що в схематичному додатку до
Програми зазначено, що при виконанні
робіт щодо встановлення АГСП необхідно
на місці уточнити наявність „ кабелю
зв'язку, водопроводу, газопроводу,
каналізації, тощо, отримати дозвіл на
право проведення робіт", тобто пройти
погодження з місцевим органом влади і
відповідними службами, що в договорі
оренди відповідачем земельної ділянки
у міської ради від 04.10.12р передбачено,
що не допускається будь-яке
будівництво та благоустрій прилеглої
території без дозволу органів
архітектури і містобудування, а
відповідач такого дозволу на монтаж і
установку АГЗП не отримав і тому не
надав суду документи, що підтверджують
правомірність установки
газозаправочного модуля на діючій
автозаправочній станцій по АДРЕСА_2 в м.
Антрацит, так як наявність чи
відсутність відповідних узгоджень в
компетентних органах, не має
вирішального значення для прийняття
рішення по даній справі в межах
заявлених позовних вимог, так як
предметом доказування по даній справі
є наявність порушення прав саме
позивачів, а не правильність
здійснення будівництва відповідачем
взагалі. Тобто порушення відповідачем
вимог щодо отримання відповідних
узгоджень має значення для вирішення
спору по даній справі тільки в тому
сенсі, чи призводить це до порушення
прав позивачів. В усіх інших випадках
законодавством передбачений інший
порядок вирішення спору, тобто за
позовами інших компетентних органів.

Не є безумовною підставою для
скасування рішення суду, також доводи
апеляційної скарги про те, що саме
відповідач повинен був надати суду
доказ, що опорна стіна (вона ж і огорожа)
відповідає технічним вимогам, а
падіння металевих конструкцій (даху)
разом зі зсувом грунту не відбудеться,
а не позивачі повинні були це
перевірити, оскільки позов є
негаторним, а негаторний позов
передбачає обов'язок відповідача
надавати докази на підтвердження своїх
заперечень. При цьому апеляційний суд
враховує те, що хоч обов'язком власника
за негаторним позовом і не є
доказування неправомірності дій
відповідача, так як вони припускаються
такими доки сам відповідач не доведе
правомірність своєї поведінки, однак
це не унеможливлює надання позивачем
доказів на підтвердження своїх вимог
згідно ст. 60 ЦПК України, яка
передбачає, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Як убачається з матеріалів
справи відповідачем було надано суду
докази, які на його думку спростовують
неправомірність його дій. Позивач же,
заперечуючи проти наданих
відповідачем доказів, не скористався
наданим йому законом правом на надання
доказів на підтвердження своїх
заперечень та не надав суду доказів,
які беззаперечно свідчили про
неправомірність дій відповідача та не
просив суд витребувати додаткові
докази чи призначити експертизу. Суд же
розглядає справи на підставі наданих
сторонами доказів. Тому оцінивши
надані сторонами докази, суд
правомірно дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог
позивача.

Надане до апеляційної скарги
оголошення в газеті про наміри не
підтверджують введення в експлуатацію
газозаправочної станції та її
функціювання.

Інші доводи апеляційної скарги
також не впливають на правильність
прийнятого судом рішення, так як
фактично містять суб'єктивне
тлумачення апелянта норм
матеріального та процесуального права
і направлені на переоцінку доказів, які
судом першої інстанції були належним
чином досліджені та оцінені.

Керуючись ст. 303, 307, 308, ч. 3 ст. 309,
ст. 314, ст.315 ЦПК України, судова
колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 27 лютого 2014 року - залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: