Провадження № 22-ц/779/1284/2014
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Матківського Р.Й., Шишка А.І.

секретаря
Бойчука Л.М.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Еколл», товариства з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
центр фонду ветеранів МВС України,
публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» про визнання правочину
недійсним та протиправних дій, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
12 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд із позовом та
просив визнати дії ТзОВ «Еколл» та ТзОВ
«Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» такими,
що здійснюються із застосуванням
нечесної підприємницької практики та
заборонити подальші звернення щодо
стягнення боргу за кредитним договором
від 20.11.2007 року, що укладений між ОСОБА_2
та ВАТ АКБ «Прикарпаття»,
правонаступником якого є ПАТ «Плюс
Банк»; визнати дії ПАТ «Плюс Банк»
такими, що здійснюються із
застосуванням нечесної
підприємницької практики та
заборонити подальші звернення щодо
стягнення боргу; визнати недійсним
кредитний договір, що укладений між
ОСОБА_2 та ВАТ АКБ «Прикарпаття»,
правонаступником якого є ПАТ «Плюс
Банк» від 20.11.2007 року.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 12 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не дав оцінки жодному доводу
позивача, а також безпідставно прийшов
до висновку, що договір укладений так
як сторони прийшли до згоди з усіх
істотних умов.

Суд першої інстанції також
необґрунтовано посилається на
недоведеність факту недійсності
кредитного договору №Г05.038.70100 від
21.07.2007 року, проігнорувавши порушення
банком положень законодавства про
захист прав споживачів та не взявши до
уваги жодного доводу позивача щодо
дискримінаційності положень договору
та дисбалансу становища сторін. Хоча
положення спрямовані на захист прав
споживачів діють не тільки до моменту
укладення самого договору, але й під
час його виконання.

В частині 2 ст.11 ЗУ "Про захист прав
споживачів" наведена інформація, яку
банк має повідомити в письмовій формі
позичальнику до укладення кредитного
договору. Аналогічні вимоги
встановлені постановою правління НБУ
від 10.05.2007 року №168. Разом з тим, жодна
зазначена у переліку інформація,
позичальнику до укладення кредитного
договору в письмовому вигляді не
надавалась.

Апелянт також вказує, що позичальник
жодних письмових дозволів на
розголошення особистої інформації не
давав, а про передоручення банком
майнових вимог іншим суб'єктам
господарювання взагалі не
повідомлявся. Крім того в кредитному
договорі не визначено
відповідальність банку за
розголошення банківської таємниці.
Так, посилаючись на вимоги ст. 1076 ЦК
України, згідно якої, банк гарантує
таємницю банківського рахунку,
операцій за рахунком і відомостей про
клієнта, апелянт зауважує, що
нехтування банком вимогами закону
завдало моральної шкоди позичальнику,
оскільки без будь-якого попередження
чи згоди з його боку, банк передав
інформацію про нього третім особам -
колекторській компанії. Так,
працівники вказаної компанії постійно
телефонують та надсилають йому
кореспонденцію із зазначенням
сумнівних сум заборгованості, яка не
співпадає з обрахунками, зробленими
позивачем.

Крім того, складений банком кредитний
договір передбачає тільки наявність
прав у банку, не встановлюючи їх для
позичальника і навпаки вказаним
договором встановлено
відповідальність за невиконання умов
договору тільки позичальником при
відсутності відповідальності за
порушення умов договору з боку банку.
Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З цих підстав, рішення суду першої
інстанції апелянт просить скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Сторони в судове засідання повторно не
з'явилися, хоча належним чином
повідомлялися про час й місце розгляду
справи, що у відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції в
повній мірі не відповідає вимогам щодо
законності та обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що під час підписання кредитного
договору сторонами було досягнуто
згоди з усіх істотних умов кредитного
договору, про що свідчать підписи на
кожній із сторінок оспорюваного
договору, а доказів протилежного зі
сторони позивача суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
20.11.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ АКБ
«Прикарпаття», правонаступником якого
є ПАТ «Плюс Банк», укладено кредитний
договір №Г05.038.70100, відповідно до якого
позичальнику було надано кредит на
споживчі потреби в розмірі 7150,00 грн. на
строк 18 місяців.

Даний кредитний договір підписаний як
ОСОБА_2 так і представником ВАТ АКБ
«Прикарпаття», правонаступником якого
є ПАТ «Плюс Банк».

Згідно умов даного кредитного
договору, сторони фіксують свою згоду з
тим, що ними узгоджені усі істотні
умови, і зобов'язуються надалі ніяких
претензій одна до одної з цього приводу
не мати. Цей договір відображає повне
розуміння сторонами його предмету та
інших питань, зазначених в цьому
договорі. Позичальником отримано до
укладення цього договору умови
кредитування, відповідно до п.2 ст.11 ЗУ
"Про захист прав споживачів".

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Як роз'яснено в п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину. Не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

В пункті 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" зазначено, що
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК України (статті
215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ "Про
захист прав споживачів". Кредитний
договір обов'язково має укладатись у
письмовій формі (стаття 1055 ЦК України);
недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю.

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК України, та
кредитний договір, який є неукладеним
(не відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК України).

Згідно ст.626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст.627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди щодо усіх
істотних умов договору згідно ст. 638 ЦК
України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Враховуючи положення ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, саме позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

ОСОБА_2 добровільно підписав спірний
кредитний договір, перед цим на власний
розсуд обравши фінансову установу в
якій планує отримати кредит, що
підтверджується його заявою від 20.11.2007
року, в якій він просив ВАТ АКБ
«Прикарпаття», правонаступником якого
є ПАТ «Плюс Банк» надати споживчий
кредит в сумі 7150,00 грн. Також, 20.11.2007 року
позичальником була оформлена
відповідна анкета з зазначенням
бажаної суми кредиту, відсоткової
ставки, терміну кредитування та валюти
кредиту (.а.с.58).

Таким чином, ОСОБА_2 мав можливість до
моменту укладення кредитного договору,
щоб врахувати всі ризики (можлива зміна
розміру заробітку, підвищення курсу
валюти та інше), свої можливості щодо
подальшого виконання зобов'язання та
наслідки, які наступлять у випадку
невиконання або неналежного виконання
умов договору.

Так само, позивачем не було надано
доказів того, що кредитор ввів його в
оману або надав недостовірну
інформацію, оскільки такі твердження
спростовуються матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу
твердження апелянта про те, що умови
договору є несправедливими, оскільки
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Представник банку
підготував кредитний договір та
зазначив права та обов'язки, як
позичальника так і фінансової
установи, яка виконала в повному обсязі
свої зобов'язання перед позивачем
(надала грошові кошти, в подальшому
дотримувалась умов договору). У випадку
незгоди з обсягом таких прав та
обов'язків ОСОБА_2 міг не підписувати
кредитний договір, однак він договір
підписав та отримав всю суму кредиту на
руки одночасно (а.с.55-56). Крім того,
позивачем дано згоду на доступ до його
кредитної історії, збір зберігання,
використання та поширення через Бюро
кредитних історій інформації щодо себе
(а.с.59).

А тому, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що кредитний договір
№Г05.038.70100 від 20.11.2007 року укладено з
додержанням сторонами вимог, які
встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК
України, їх зміст не суперечить вимогам
чинного, на час їх укладення,
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. За таких обставин суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відсутність підстав визначених
законом для визнання недійсним
кредитного договору.

Однак, колегія суддів не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції стосовно пропуску позивачем
строку позовної давності на звернення
до суду.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України,
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.4 ст.267 ЦК України) лише у випадку, якщо
буде встановлено, що право позивача
насправді було порушене, але він
втратив право на його захист судом
через пропущення строку на такий
захист.

Відтак, оскільки судом не було
встановлено порушення вимог,
встановлених ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК
України при укладенні кредитного
договору, то підстав для застосування
строку позовної давності у суду першої
інстанції не було.

Враховуючи це, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції підлягає зміні з
виключенням з мотивувальної частини
рішення посилання на пропуск ОСОБА_2
строку позовної давності на звернення
до суду, як на підставу для відмови у
задоволенні його позову.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 12 березня 2014 року змінити.

З мотивувальної частини рішення
виключити посилання на пропуск ОСОБА_2
строку позовної давності, як на
підставу для відмови у задоволенні
його позову.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Р.Й. Матківський

А.І. Шишко