районний суд Київської області
Справа № 376/314/14-ц
Провадження № 2/376/167/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р.
Сквирський районний суд
Київської області

у складі:головуючого судді - Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань - Галюк
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сквира Київської області
справу за позовом ОСОБА_2 до Сквирської
міської ради Київської області, ОСОБА_3
про визнання недійсним рішення
Сквирської міської ради Київської
області, договору оренди земельної
ділянки та усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, -

встановив:

Позивач звернулася до суду із
зазначеним позовом, у якому просить
визнати недійсним рішення Сквирської
міської ради Київської області від
23.05.2013 року за № 883-38-VI «Про надання в
оренду земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
громадянці ОСОБА_3, для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1» ( далі по
тексту Рішення) та визнати недійсним
договір оренди земельної ділянки
укладений 21.08.2013 року між Сквирською
міською радою Київської області та
ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_3 передано
в оренду земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
площею 0,0466 га для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1, який
зареєстрований в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію іншого речового права
10.09.2013 року ( далі по тексту Договір)

Посилаючись на те, що їй на праві
власності належить житловий будинок
АДРЕСА_1. Право власності на вказаний
будинок вона набула за наступних
підстав. ? частини будинку їй було
подаровано у 1975 році; ? частини будинку
їй було подаровано у 1982 році; ? частину
будинку вона успадкувала. Вказані
обставини підтверджуються
відповідними договорами дарування, а
також рішенням суду.

Зокрема, 15 травня 2007 року рішенням
Сквирського районного суду Київської
області за нею, ОСОБА_2 було визнано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

11 серпня 2008 року вона подарувала 67/100
частин будинку своїй дочці ОСОБА_4

20.03.2009 року рішенням Виконавчого
комітету Сквирської міської ради «Про
присвоєння номерів на житлові будинки
м. Сквира», будинку який залишився у
власності ОСОБА_2 було присвоєно номер:
АДРЕСА_1 (п.1.22 рішення), а будинку, який
перейшов у власність ОСОБА_4 - АДРЕСА_2
(п.1.21 рішення).

Земельна ділянка, на якому
розташований житловий будинок та
господарські споруди під АДРЕСА_1,
виділялась в користування, починаючи з
1945 році її бабі ОСОБА_5 та батьку
ОСОБА_6.

Вказана обставина підтверджується
архівними довідками від 06.02.2008 року
№27, №30, №32, №33, №34, витягом з протоколу
№2, архівною довідкою від 03.02.2011 року
№15, №16, №17.

Також вказане підтверджується листом
КП КОР «Білоцерківське МБТІ» від 31.07.2008
року та копіями генплану забудови
станом на 19.11.1945 року та станом на 06.12.1963
року.

Вважає, що відповідно до підпункту ґ)
пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" за № 7 від 16.04.2004 року
визначено, що при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у
договорі

відчуження. З часу внесення змін до
статті 120 ЗК Законом України від 27
квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі
статтею 120 ЗК, при переході права
власності на будівлі та споруди до
фізичних або юридичних осіб, які не
могли мати у власності земельні
ділянки, до них переходило право
користування земельною ділянкою.

Підпункту г) пункту 18 Постанови Пленуму
ВСУ "Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" за № 7 від 16.04.2004 року у
якій зазначено, що вирішуючи спори про
право власності на земельну ділянку,
визнається, що громадяни та юридичні
особи зберігають право на земельні
ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні
положення" ЗК України), одержані ними до
1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове
користування або на умовах оренди в
розмірах, що були раніше передбачені
чинним законодавством.

У зв'язку з наведеним вважає, що до неї
перейшло право користування всією
земельною ділянкою, на якій був
розташований будинок за АДРЕСА_1.

Відповідно до генерального плану
станом на 06.12.1963 року за домоволодінням
АДРЕСА_1 рахувалось 1940 кв.м. земельної
ділянки.

За рахунок земельної ділянки розміром
1940 кв.м., рішенням Виконавчого комітету
Сквирської міської ради депутатів
трудящих № 159 від 24 грудня 1964 року на
підставі заяви ОСОБА_6 (батька позивача
та відповідача 2) ОСОБА_7 (колишньому
чоловіку ОСОБА_3) було відведено 375 кв.м.
під будівництво будинку АДРЕСА_2.
Вказаний будинок належить ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житловий будинок.

Вказані обставини підтверджуються
рішенням за № 159 від 24.12.1964 року,
генеральним планом станом на 28.12.1964
року, дозволом на виконання робіт та
зобов'язанням, генеральним планом
станом на 06.12.1963 року. ( які містяться в
матеріалах справи).

Земельна ділянка під житловим будинком
АДРЕСА_1, розміром 0,0806 га, який належить
ОСОБА_4 приватизований на підставі
рішення 42 сесії Сквирської міської
ради 5 скликання №1545 від 24.06.2010 року, що
підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 103874.

Таким чином, вважає, що за
домоволодінням АДРЕСА_1 має залишатись
у користуванні 759 кв.м. із розрахунку:
1940 кв.м. (земельна ділянка, що була
закріплена за домоволодіння АДРЕСА_1,
згідно генплану від 06.12.1963 року) - 375 кв.м.
(земельна ділянка, що була закріплена
за домоволодінням АДРЕСА_1) - 806 кв.м.
(земельна ділянка, що передана у
власність під домоволодінням АДРЕСА_1).

Про те, за домоволодінням АДРЕСА_1
залишилась земельна ділянка розміром
668 кв.м, тобто на 91 кв.м. менше, ніж
повинно було бути із розрахунку : 759
кв.м. - 668 кв.м.

У постійному користуванні ОСОБА_3 для
обслуговування житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1 знаходилось 375 кв.м., міська
рада виділили їй 466 кв.м., тобто на 91 кв.м.
більше, із розрахунку 466 кв.м. - 375 кв.

Таким чином, 91 кв.м. землі, ОСОБА_3
виділено за рахунок земельною ділянки,
яка знаходиться у мене в користуванні і
на ній розміщено будинок АДРЕСА_1, який
належить мені на праві приватної
власності.

На спірній земельній ділянці ОСОБА_3
встановила паркан та сарай. Вказані
обставини підтверджуються актом
комісії по розгляду спірних питань від
15.07.2010 року, а також планом Відділу
містобудування, архітектури, житлово -
комунального господарства Сквирської
райдержадміністрації.

Позивач, вважає, що оскільки вона своєї
згоди на вилучення частини земельної
ділянки не надавала, міська рада з
цього приводу рішення не приймала то
згідно із ст.140 - 149 ЗК України, будь -
яких підстав для припинення права
користування земельною ділянкою не
було.

Межі земельної ділянки, яка
відводилась ОСОБА_3 вона не
погоджувала, що підтверджується
оспорюваним рішенням.

У судовому задані позивач та її
представник посилаючись на норми
Земельного кодексу України ( далі по
тексту ЗК України) Цивільного кодексу
України (далі по тексту ЦК України) та
Закону України «Про оренду землі»
просили суд, задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача : Сквирської
міської ради Сквирського району
Київської області у судове засідання
не заявився звернувся до суду з
письмовим клопотанням про розгляд
справи у їх відсутність та при
винесенні рішення покладався на розсуд
суду.

Представник ОСОБА_3 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив у задоволенні позовних вимог
відмовити посилаючись на те, що як
підставу задоволення позовних вимог
позивач вказує, що він є власником 33/100
частини житлового будинку по АДРЕСА_1
та є користувачем земельної ділянки за
вказаною адресою в розмірі 759 кв.м.
Позивач зазначає про незаконне
захоплення відповідачем ОСОБА_3
земельної ділянки в розмірі 91 кв.м. і
будівництві на ній сараю та паркану.
Зазначений висновок позивач робить на
підставі математичних розрахунків, що
полягають у різниці між площею
земельної ділянки що вказана в
технічних вимогах до забудовника
станом на 06.12.1963 року будинку по АДРЕСА_1
в розмірі 1940 кв.м. та площі
приватизованої земельної ділянки
ОСОБА_4 в розмірі 806 кв.м. (співвласник
77/100 домоволодіння позивача) і наданій
земельній ділянці для будівництва
будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 375 кв.м.
рішення виконкому Сквирської міської
ради 24.12.1964 року. В обґрунтування
належності користування земельної
ділянки позивачем, останній
посилається на архівні довідки від
06.02.2008 року № 27, №30, №32, № 33, №34, витяг з
протоколу № 2, архівною довідкою від
03.02.2011 року № 5, №16, №17, згідно з якими
починаючи з 1945 року її родичам
виділялись земельні ділянки під
обслуговування будинку та
господарських споруд, співвласником
якого є позивач.

Правова підстава для визнання
недійсним рішення Сквирської міської
ради, яким затверджено проект
землеустрою щодо відведення в оренду
земельної ділянки ОСОБА_3 позивач
вказує ч.6 ст.118, ст.ст.140-149, ст.186, ст.198 ЗК
України, недійсним договору оренди - ч.2
ст.16 Закону України «Про оренду землі»,
ч.1 ст.124 ЗК України, ч.1,5,6 ст.203, ст.215 ЦК
України.

Позивач набула у власність 17/50 частини
жилого будинку по АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування від 20.03.1975 року та 8/50
частини жилого будинку по АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від 09.03.1975
року. Житловий будинок АДРЕСА_1 позивач
набула на підставі рішення Сквирського
районного суду Київської області від
15.05.2007 року, зареєстрованого в реєстрі
прав власності на нерухоме майно 22.03.2008
року.

Зазначені правовстановлюючі документи
свідчать про право власності позивача
на частину будинку, а з 2008 року на весь
будинок та господарські споруди по
АДРЕСА_1, однак не свідчать про право
власності чи користування позивача
земельною ділянкою.

Відповідно до ч.5 ст.20 Земельного
кодексу Української РСР (1970 р.) право
землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад народних депутатів.

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України (2001
року, в редакції, що діяла станом на
22.03.2008 року) якщо житловий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Главою 15 ЗК України (2001 року) визначені
види права користування земельної
ділянки, це право постійного
користування надане лише визначеному
колу юридичних осіб та право оренди.
Відповідно до ст.93 ЗК України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст.124 ЗК України, ст.16
Закону України «Про оренду землі»
укладення договору оренди земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому
Земельним кодексом України.

Відповідно Позивач як іноземець
(громадянин Російської Федерації) може
в силу ч.2 ст.93 ЗК України отримати у
користування на правах оренди земельну
ділянку для обслуговування належного
їй житлового будинку та господарських
будівель.

Відповідно до 14.1.73. Податкового кодексу
України землекористувачі - юридичні та
фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди.

Однак, Позивач не надала суду
підтверджуючих документів на право
користування земельною ділянкою саме в
розмірі 759 кв.м., а саме витягів із
записів реєстрових книг виконавчого
комітету Сквирської міської ради (ст.20
ЗК Української РСР 1970р.) та договору
оренди укладеного з Сквирською міською
радою (ЗК України 2001р.), а тому не є
належним землекористувачем. Посилання
позивача на архівні довідки від 06.02.2008
року, витяг з протоколу № 2 від 22.02.1961,
архівної довідки від 03.02.2011 року також
не підтверджують право користування
позивача земельною ділянкою. Як
наслідок посилання позивача на
порушення Сквирською міською радою
вимог ст.ст.140-149, 198 ЗК України, тобто
передача відповідачу ОСОБА_3 частини
земельної ділянки позивача без
попереднього вилучення (припинення
права), не погодження межі з суміжним
землекористувачем є безпідставним.

Посилання позивача на ч.6 ст.118 ЗК
України є безпідставними, так як
зазначена норма регулює
правовідносини щодо безоплатної
передачі земельної ділянки у
власність, а відповідач ОСОБА_3
отримала земельну ділянку на умовах
оренди.

Відповідачу ОСОБА_3 належить житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право на власність від
27.10.1970 року.

На підставі рішення сесії Сквирської
міської ради за № 856-36-VI від 26.03.2013 року
відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення в оренду земельної ділянки
площею 0,0466 га для обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд по АДРЕСА_1. Дане рішення
позивачем не оскаржене.

Розроблений ТОВ «ТЕРРА-ІІ» проект
землеустрою щодо відведення в оренду
земельної ділянки площею 0,0466 га,
громадянці ОСОБА_3, для обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд по АДРЕСА_1 був затверджений
рішення сесії Сквирської міської ради
за № 883-38-VI від 23.05.2013 року.

На підставі зазначеного рішення між
Сквирською міською радою та ОСОБА_3
21.08.2013 року був укладений договір
оренди земельної ділянки та
зареєстрований 10.09.2013 року
реєстраційною службою Сквирського
районного управління юстиції
Київської області в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.

Оспорюваний договір оренди містить всі
істотні умови договору, договір
укладений в порядку та у спосіб
визначений ЗК України та Законом
України «Про оренду землі», а тому
підстав для визнання його недійсним
відсутні.

Також, відповідно до технічного
паспорту домоволодіння відповідача
ОСОБА_3 станом на 14.10.2013 року, складеного
Комунальним підприємством Київської
обласної ради «Південне бюро технічної
інвентаризації», наявні господарські
будівлі, серед яких в тому числі сарай
літера «Б» 1968 року забудови та сарай
літера «З» 1994 року забудови. Із
зазначеного слідує, що будівлі сараїв
відповідача були побудовані ще до
набуття позивачем ОСОБА_2 права
власності на весь житловий будинок з
господарськими будівлями до 2008 року.

Таким чином, представник відповідача
вважає, що оскільки позивач не довела
порушення її прав як землекористувача,
так як не надала суду доказів, що
земельна ділянка по АДРЕСА_1 розміром 759
кв.м. знаходиться в її правомірному
користуванні то просить в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60
ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені
правила звільнення сторони від
доказування та розподілу обов'язків по
доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Основними законами, якими регулюються
земельні відносини, є Конституція
України, Земельний кодекс України, а
також прийняті відповідно до нього
нормативно-правові акти.

Як встановлено судом, громадянка Росії
ОСОБА_2 згідно рішення Сквирського
районного суду Київської області від
15.05.2007 року набула право власності на
житловий будинок за АДРЕСА_1.

Згідно частини першої статті 120
Земельного кодексу України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Аналогічну за змістом норму права
містить і частина перша статті 377
Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 14 Конституції
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

За змістом статті 13 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу.
Аналогічне положення передбачено щодо
таких стратегічно важливих об'єктів, як
надра, атмосферне повітря, води та ін.

Іноземці (особи без громадянства)
підпадають під дію національного
права, що регулює правовідносини з
приводу набуття права власності, з
окремими винятками. Зокрема, це
обмеження права іноземців на отримання
у власність земель
сільськогосподарського призначення,
передбачені статтями 22, 81 Земельного
кодексу України (ЗК). Землі
сільськогосподарського призначення не
можуть передаватися у власність
іноземним громадянам, особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам та іноземним державам.

Водночас земельним законодавством
дозволено іноземним громадянам та
особам без громадянства набувати права
власності на земельні ділянки
несільськогосподарського призначення
в межах населених пунктів, а також на
земельні ділянки
несільськогосподарського призначення
за межами населених пунктів, на яких
розташовані об'єкти нерухомого майна,
що належать їм на праві приватної
власності (частина друга статті 81 ЗК).

Іноземні громадяни та особи без
громадянства можуть набувати права
власності на земельні ділянки у
випадку: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
викупу земельних ділянок, на яких
розташовані об'єкти нерухомого майна,
що належать їм на праві власності; в)
прийняття спадщини.

Іноземні громадяни та особи без
громадянства не мають права на
безоплатне придбання земельних
ділянок, що належать до державної і
комунальної власності. Вони не мають
права на приватизацію земельних
ділянок, що раніше надавались їм у
користування.

Таким чином, суд, приходить до висновку,
що у ОСОБА_2 відсутні будь-які правові
підстави стверджувати, що у її
користуванні перебуває земельна
ділянка площею 759 кв.м. для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд.

Громадянці Росії ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_1 і будь-яке
самочинне будівництво відсутнє, що
стверджується копією технічного
паспорта, який міститься в матеріалах
справи.

23.05.2013 року Сквирською міською радою
Київської області було прийнято

рішення за № 883-38-VI «Про надання
в оренду земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
громадянці ОСОБА_3, для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1»

21.08.2013 року між Сквирською міською
радою Київської області та ОСОБА_3 було
укладено договір оренди земельної
ділянки, який був зареєстрований в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію іншого
речового права 10.09.2013 року, згідно
якого ОСОБА_3 було передано в оренду
земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
площею 0,0466 га для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 55 Конституції України
та ст. 77 Закону України "Про місцеве
самоврядування в України" кожний має
право оскаржити в суді неправомірні
рішення, дії або бездіяльність органів
місцевого самоврядування та їх
посадових осіб.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" передбачено, що питання
регулювання земельних відносин
вирішуються виключно на пленарних
засіданнях ради.

Згідно ст. 13 Конституції України земля
є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Зі змісту статті 12 Земельного кодексу
України вбачається, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад; надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве
самоврядування в України " передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Главою 15 Земельного кодексу України
визначено два види користування землею
- право постійного користування
земельною ділянкою, право оренди
земельної ділянки.

Статтею 125 Кодексу визначено підстави
виникнення права користування
земельної ділянки, а саме - одержання її
користувачем документа, що посвідчує
право постійного користування
земельною ділянкою та його державної
реєстрації, та виникнення права оренди
земельної ділянки, а саме - укладення
договору оренди і його державна
реєстрація.

Порядок надання у постійне
користування земельних ділянок та
порядок передачі земельних ділянок в
оренду визначені ст. ст. 123, 124
Земельного кодексу України та ст. 16
Закону України "Про оренду землі".

З вищевикладеного вбачається, що
законодавством закріплено право
місцевої ради самостійно вирішувати
питання у сфері земельних відносин, які
викладаються у формі рішень та право
місцевої ради самостійно змінювати
власні рішення.

Таким чином, виходячи із системного
аналізу норм чинного законодавства,
суд приходить до висновку, що
оспорюване рішення є правомірним.

Також, суд звертає увагу, що статтею 141
Земельного кодексу України
встановлено вичерпний перелік підстав
припинення права користування
земельною ділянкою.

Це узгоджується із правовою позицією
викладеною у Пленумі Верховного Суду
України в пункті 8 своєї постанови від 16
квітня 2004 року N 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 19 березня
2010 року N 2 вказав, що рішення органів
виконавчої влади або місцевого
самоврядування перерозподілити землю
інакше після встановлення меж
земельних ділянок у натурі (на
місцевості), одержання власником або
землекористувачем документів, що
посвідчують право на них, та державної
реєстрації, не може бути підставою для
припинення права власності на земельну
ділянку або права користування
земельною ділянкою як повністю так і
частково, оскільки визначений статтями
140, 141 ЗК України перелік підстав для
цього є вичерпним.

Зважаючи, що позивачем не було
зазначено підстав припинення права
користування спірною земельною
ділянкою передбаченого чинним
законодавством то і позов в частині
скасування договору оренди
задоволенню не підлягає.

Також, суд, звертає увагу, що згідно ч. 2
ст. 152 ЗК України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає
способи захисту порушених прав,
зокрема: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Звертаючись до суду із позовною заявою,
ОСОБА_2 посилалась на ст. ст. 118, 140-149,
186,198 ЗК України, які регламентують
права власника земельної ділянки.
Однак із матеріалів справи не
вбачається, що ОСОБА_2 не набула права
власності, або права користування
земельною ділянкою у встановленому
законом порядку та не надала будь-яких
доказів, що вона зверталась до міської
ради із заявами про надання їй у
користування земельну ділянку або із
заявами про викуп земельної ділянки.
Фактично у судовому засіданні позивач
просила встановити площу, конфігурацію
та межу земельної ділянки, якою вона
бажає користуватись. Проте, до
компетенції суду не належить право
розпоряджатися землею територіальної
громади, право на відведення земельної
ділянки та визначення цільового
призначення земельної ділянки.

За положеннями частин 1 - 3 ст. 158 ЗК
України земельні спори вирішуються
судами, органами місцевого
самоврядування та органами виконавчої
влади з питань земельних ресурсів.

Виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей. Органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Оскільки позивачем у судовому
засіданні не було надано доказів про
порушення її прав, спір про
встановлення меж не підсудний суду то
позов не підлягає задоволенню також і з
цих підстав.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 3,5,10,57,60,61,79,88,131,212-215,218 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.ст.
12,116,118,123,126,143,144,153,211 Земельного кодексу
України, ст.ст. 25,26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в України " -

Вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
Сквирської міської ради Київської
області, ОСОБА_3 про визнання недійсним
рішення Сквирської міської ради
Київської області, договору оренди
земельної ділянки та усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Сквирський районний суд Київської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. М. Клочко