Номер провадження: 22-ц/785/76/14
Номер справи місцевого суду: 1527/2-3963/11
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Парапана В.Ф.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 21 листопада 2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права
власності на конкретні приміщення
домоволодіння згідно ідеальної частки,
на частину грошових заощаджень батьків
та на бойові нагороди батька в порядку
спадкування за законом, зобов'язання
сплатити борг за газ і світло та
зобов'язання надати домову книгу,

встановила:

ОСОБА_2 подав позовну заяву до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яку уточнив
(а.с. 54, 145) та просив визнати за ним право
приватної власності на належну йому 1/4
частину домоволодіння АДРЕСА_1, яка на
його думку повинна складатися з
веранди, площею 10,1 кв.м.; веранди, площею
7,5 кв.м.; коридору, площею 4,5 кв.м.,
розташовані в житловому будинку під
літерою «А», а також з підсобних
приміщень: гаражу під літерою «Б»,
площею 35,1 кв.м., котельні під літерою
«Е», площею 11,7 кв.м., вбиральні під
літерою «Ж», площею 1,6 кв.м та теплиці,
площею 20 кв.м., зазначених на плані
технічного паспорту домоволодіння.
Кухню під літерою «Д», площею 36,5 кв.м. і
мощення просив залишити у спільному
користуванні співвласників. Також
просив визнати за ним право власності
на 1/4 частину грошових заощаджень
батьків та нагороди батька в порядку
спадкування за законом після смерті
батьків на підставі ст. 1268 ч.2 ЦК
України.

Крім того, ОСОБА_2 просив
зобов'язати ОСОБА_5 сплатити йому борг
за користування газом в сумі 1900
гривень, за користування
електроенергією в сумі 3095 гривень та
зобов'язати ОСОБА_3 сплатити йому борг
за користування газом в сумі 820 гривень
та за користування електроенергією в
сумі 1326 гривень та зобов'язати
відповідачів надати йому домову книгу
по домоволодінню, яку вони утримують у
себе і йому навмисно не дають.

В обґрунтування своїх позовних
вимог, він посилався на те, що після
смерті батьків, він постійно
користується, вказаними вище верандами
і коридором, як жилими приміщеннями, де
він своїми силами зробив ремонт. Гараж
під літерою «Б» він побудував у 1990 році,
яким користується особисто, маючи
автомобіль. Котельню під літерою «Е»,
площею 11,7 кв.м. та вбиральню під літерою
«Ж» він також побудував особисто, які в
експлуатацію не здавав і право
власності не реєстрував, але вважає
своєю власністю. Теплиця, площею 20 кв.м.,
знаходиться у аварійному стані і нею
ніхто не користується. Тому, на
підставі ст. 344; ст. 357 ч.4, 5; ст. 375 ЦК
України вважає, що він придбав право
власності на вказані споруди і просить
його позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_2 не визнали, посилаючись
на те, що після смерті батьків, вони усі
прийняли спадкове майно в порядку
встановленому законом і стали в рівних
частинах співвласниками домоволодіння
АДРЕСА_1, де за домовленістю між собою
постійно проживають, користуючись
житловим будинком, надвірними
спорудами та земельною ділянкою. На
протязі останніх років, їхній брат
ОСОБА_2 став вимагати, щоб вони не
користувалися газом, водопостачанням,
та іншими приміщеннями в
домоволодінні, які він вважає своєю
особистою власністю, посилаючись на те,
що нібито їх побудував самостійно
(веранди, коридор, гараж, котельня,
вбиральня, теплиця). Із-за негативної
поведінки позивача, ОСОБА_4 не проживає
в домоволодінні, оскільки там не хватає
приміщень для всіх співвласників.
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на протязі останніх
трьох років користуються балонним
газом, так як позивач позбавив їх
можливості користуватися
трубопровідним газом. Також вони
провели собі окремі лічильники для
фіксації отримання електричної
енергії за користування якої сплачують
кошти щомісяця самостійно. Домову
книгу вони не дають позивачу навмисно,
оскільки він може її використовувати
не на користь співвласників
домоволодіння. Права на нагороди
батька та грошові заощадження батьків,
якщо вони були, позивача ніхто ніколи
не позбавляв і взагалі вважають його
позовні вимоги безпідставними та не
обґрунтованими.

Рішенням суду вищезазначений
позов задоволений частково, а саме було
зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
надати ОСОБА_2 домову книгу по
домоволодінню АДРЕСА_1. В задоволенні
інших вимог було відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу в якій просить скасувати це
рішення, та постановити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та застосував необхідні
норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_2), ОСОБА_2,
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 являються
співвласниками в рівних частинах
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом від 27 лютого 1996 року, виданого
Восьмою Одеською державною
нотаріальної конторою та
зареєстрованого в Комунальному
підприємстві «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості», яке
вони отримали після смерті матері
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року
(а.с. 12-13).

Згідно зазначеного вище
Свідоцтва та технічного паспорту по
домоволодінню від 06 жовтня 1995 року,
виготовленого КП «Одеське МБТІ та РОН»,
домоволодіння в цілому складається із
зданих в експлуатацію та
зареєстрованих в порядку,
встановленому законом - житлового
будинку під літерою «А» загальною
площею 66,2 кв.м., жилою площею 41,8 кв.м., де
розташовані: 1-1 веранда, площею 10,1 кв.м.,
1-2 жила кімната, площею 23,1 кв.м., 1-3 жила
кімната, площею 12,4 кв.м., 1-4 веранда,
площею 2,7 кв.м., 1-5 жила кімната, площею 6,3
кв.м., 1-6 кухня, площею 7,1 кв.м., 1-7 коридор,
площею 4.5 кв.м., а також надвірних
споруд: вбиральні під літерою «В»;
гаражу під літерою «Б»; літньої кухні
під літерою «Д»; огорожі №1-5, мостіння
№1,2 та цистерни, яке розташоване на
земельній ділянці, площею 520 кв.м.,
наданої батькам сторін по справі в
користування, рішенням Ленінської
районної ради народних депутатів м.
Одеси за №411 від 07 квітня 1959 року, де
зазначені співвласники постійно
проживали та проживають по теперішній
час, окрім відповідача ОСОБА_4, із
своїми сім'ями (а.с. 6-13, 140).

Під час спільного проживання в
зазначеному домоволодінні, між
сторонами по справі постійно виникають
спори щодо порядку володіння та
користування ним. При цьому, вони
самовільно побудували: тамбур під
літерою «д», котельню під літерою «Е», в
житловому будинку під літерою «А» -
мансарду, сарай під літерою «З»,
убиральню під літерою «Ж», які в
експлуатацію, в порядку, встановленому
законом не здані та правової природи не
мають, але якими вони користуються по
теперішній час.

Згідно ст. 367 ч.1 ЦК України - майно,
що є у спільній частковій власності,
може бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними.

Відповідно до ст. 364 ч.1,2 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим, співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою. Право на частку у праві
спільної часткової власності у
співвласника, який отримав таку
компенсацію, припиняється з дня її
отримання.

Згідно ст. 358 ч.1-3 ЦК України - право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право
на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Згідно висновку №6608/24 судової
будівельно-технічної експертизи від 31
липня 2013 року, проведеної
Одеським науково-дослідним інститутом
судових експертиз, провести виділ 1/4
частини жилого будинку і надвірних
споруд АДРЕСА_1 (без врахування
самовільно побудованих будівель:
мансарди, тамбуру і котельної),
враховуючи фактичні архітектурно -
планіровочні особливості житлового
будинку, а також існуючий склад
домоволодіння, з урахуванням ідеальних
часток інших співвласників без
порушення їхнього права власності
технічно не надається можливим.
Виділити кожному співвласнику по 1/4
частині жилого будинку і надвірні
споруди АДРЕСА_1, (без врахування
самовільно побудованих будівель:
мансарди, тамбуру і котельної),
враховуючи фактичні архітектурно -
планіровочні особливості житлового
будинку, а також існуючий склад
домоволодіння, технічно не надається
можливим. Встановити порядок
користування жилим домом і надвірними
спорудами АДРЕСА_1 (без врахування
самовільно побудованих будівель:
мансарди, тамбуру і котельної),
враховуючи фактичні архітектурно -
планіровочні особливості житлового
будинку, а також існуючий склад
домоволодіння, між співвласниками
домоволодіння відповідно до належних
їм ідеальних часток по 1/4 кожному,
технічно не надається можливим.

Таким чином, враховуючи
вищевикладене, суд першої інстанції
правильно вважав, що позовні вимоги
ОСОБА_2 щодо визнання за ним права
власності на належну йому частину,
вказаного вище домоволодіння, яка на
його думку повинна складатися з
веранди, площею 10,1 кв.м.; веранди, площею
7,5 кв.м. коридору, площею 4,5 кв.м. в
житловому будинку під літерою «А» і
підсобних приміщень: гаражу під
літерою «Б», площею 35,1 кв.м. (фактично
виділ в натурі), задоволенню не
підлягають.

Також не підлягають задоволенню
позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за
ним права власності на котельню під
літерою «Е», площею 11,7 кв.м., вбиральню
під літерою «Ж», площею 1,6 кв.м та
теплицю, площею 20 кв.м., які є самовільно
побудованими спорудами, що
підтверджується відміткою в
технічному паспорті по вказаному вище
домоволодінню, виготовленого 14 січня
2010 року Комунальним підприємством
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» (а.с. 137-140), та не
спростовувалося і не заперечувалося
сторонами по справі.

Згідно ст. 331 ч.1, ч. 2 ЦК України
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до положень ст. 376 ч. 1-3,
5 ЦК України, на які позивач ОСОБА_2
посилається, - житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Ні в позовній заяві, ні в судовому
засіданні, позивач ОСОБА_2 не довів те,
що він самовільно побудував вказані
вище будівлі на земельній ділянці, яка
йому надавалася б в порядку,
встановленому законом у власність чи
користування та ці будівлі були
побудовані на підставі належно
затвердженого проекту.

З цих же підстав норми ст. ст. 344 та
357 ч.4.ч.5 ЦК України, на які посилається
ОСОБА_2, як на обґрунтування частини
своїх позовних вимог, застосовуватися
до виниклих правовідносин не можуть,
оскільки вказані норми права регулюють
правовідносини, щодо нерухомого майна,
яке має правову природу і не являється
самочинним.

Не підлягають задоволенню і
позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за
ним права власності на 1/4 частини
грошових заощаджень батьків та нагород
батька в порядку спадкування за
законом, після їх смерті, оскільки
будь-які докази про наявність таких
грошових заощаджень та бойових
нагород, він суду не надав. Згідно ст. 1218
ЦК України - до складу спадщини входять
усі права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Будь-які клопотання про
необхідність витребування доказів, в
забезпечення його позовних вимог,
ОСОБА_2 до суду не подавав. При цьому
йому і всім учасникам по справі
роз'яснювалися їхні права, передбачені
ст. ст. 10, 27, 31 ЦПК України.

Не підлягають задоволенню і
позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 боргу за користування
газом і електроенергією, оскільки
жодного доказу про користування
відповідачами газом і електроенергією
в спірному домоволодінні за його
рахунок, ним не було надано суду. Також
ним не були спростовані пояснення
відповідачів про те, що вони на протязі
останніх трьох років газом від
центрального газопроводу не
користуються та мають окремі
лічильники щодо отримання
електроенергії. Розмір боргів, які він
просив стягнути з відповідачів,
вказані ним на підставі його припущень
та догадок, про що він пояснив в
судовому засіданні.

Таким чином, зазначені вище
позовні вимоги ОСОБА_2 дійсно
задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд дійшов
правильного висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_2 щодо зобов'язання
відповідачів надати йому домову книгу
підлягають задоволенню, оскільки в
судовому засіданні із пояснень
відповідачів було встановлено, що вони
перешкоджають позивачу в користуванні
належною їм, як співвласникам, домовою
книгою, при здійснені своїх прав
власника.

Згідно ст. 391 ЦК України - власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійснені ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Таким чином, позовні вимоги
ОСОБА_2 підлягають частковому
задоволенню.

Також, суд правильно стягнув на
підставі ст. 88 ЦПК України та Закону
України «Про судовий збір», з позивача
ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у
розмірі 1896 гривень 91 копійка. При цьому
суд виходив з того, що ринкова вартість
домоволодіння АДРЕСА_1, згідно
висновку, вказаної вище судової
будівельно-технічної експертизи,
складає 781 967 гривень (а.с. 129). Вартість 1/4
частини домоволодіння, яку позивач
ОСОБА_2 фактично просив виділити йому в
натурі, складає 195 491 гривня 75 копійок.
Один відсоток від вартості 1/4 частини
домоволодіння складає 1954 гривні 91
копійка. При подачі позовної заяви до
суду, ОСОБА_2 сплатив державне мито у
розмірі 58 гривень (а.с. 53), коли не була
відома вартість всього домоволодіння
та належної йому ідеальної частки.
Тому, розмір судового збору, який слід
стягнути з ОСОБА_2 дійсно складає 1896, 91
гривень (1954 гривень 91 коп. - 58 гривень =
1896 гривень 91 копійка).

Таким чином колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги слід
задовольнити тільки частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити, рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 21 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков