АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5928/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 14 березня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, треті особи: Перша Київська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_6
про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила усунути ОСОБА_4 від права на
спадкування після смерті ОСОБА_7, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що ОСОБА_4 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який
був її сином. ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок
важкої хвороби ОСОБА_7 помер. У зв'язку з
відсутністю заповіту спадкування
здійснюється за законом. Позивач
вказує, що померлий ОСОБА_7 та
відповідач зареєстрували шлюб у 1994
році, проте з 1999 року не проживали
разом. ОСОБА_7 через тяжку хворобу -
міастенію, протягом тривалого часу до
дня своєї смерті перебував у
безпорадному стані та потребував
постійної сторонньої допомоги по
догляду, проте відповідач ухилялась
від надання ОСОБА_7 допомоги, що, в силу
вимог закону, є підставою для усунення
відповідача від права на спадкування.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 14.03.2014 позов задоволено -
усунуто ОСОБА_4 від права на
спадкування після смерті ОСОБА_7, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог. Зокрема зазначає, що
судом необґрунтовано та безпідставно
було визнано факт безпорадного стану
спадкодавця, не взято до уваги жодні із
показань свідків зі сторони
відповідача, повністю не досліджено
факт будівництва спадкодавцем на його
земельній ділянці двоповерхового
житлового будинку в період 2009-2012. Також
судом допущена невідповідність
висновків суду обставинам справи щодо
матеріальної можливості відповідача
надавати допомогу спадкодавцю та
необхідність такої допомоги. Крім того,
судом неправильно застосовано норму
матеріального права, адже дія ст. 75 СК
України не розповсюджується на
правовідносини, які підлягали
з'ясуванню.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні підтримали
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просили її задовольнити.

Позивач та його представник, а також
третя особа ОСОБА_6 в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю та необґрунтованістю
і просили апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду залишити без змін,
оскільки воно ухвалене з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права.

Представник третьої особи Першої
Київської державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи третя
особа повідомлена належним чином, в
заяві на адресу суду просила
розглядати справу за відсутності її
представника.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що під час
розгляду справи, з урахуванням наявних
в ній доказів в їх сукупності, було
встановлено, що відповідач ухилялась
від надання допомоги спадкодавцеві,
який її потребував і який через тяжку
хворобу був у безпорадному стані.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що позивачка - ОСОБА_2, є
матір'ю ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.
У 1994 році ОСОБА_7 та ОСОБА_4
зареєстрували шлюб. Після смерті
ОСОБА_7 позивачка - ОСОБА_2, донька
ОСОБА_7 - ОСОБА_9, син ОСОБА_7 - ОСОБА_6
звернулись до Першої київської
нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини. ОСОБА_4 відмовилась
від прийняття спадщини, що залишилась
після смерті чоловіка на користь дочки
померлого - ОСОБА_9.

У травні 2009 року ОСОБА_7 було
діагностовано міастенію, тяжке
аутоімунне захворювання. Влітку 2009
року ОСОБА_7 було встановлено ІІІ групу
інвалідності. 20 липня 2011 року ОСОБА_7
було встановлено ІІ групу
інвалідності. Відповідно до довідки
від 12 жовтня 2012 року № 316 причиною
смерті ОСОБА_7 стала саме
генералізована форма міастенії та
гостра серцево-легенева недостатність
(а.с. 27).

ОСОБА_7, та відповідачка одружились
04.11.1994 року. Від шлюбу мають доньку -
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте відносини у
подружжя не склалися і з липня 1999-го
року вони почали проживати окремо. З
того часу між ними фактично
припинились шлюбні відносини, вони не
вели спільного господарства, кожен мав
окремий бюджет. Зазначене підтвердила
і відповідачка під час надання
пояснень по суті позовних вимог.

У 2004-2008-х роках ОСОБА_7 мав близькі
стосунки та фактично проживав з іншою
жінкою ОСОБА_10. Цей факт підтвердила
свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні.

Відповідачка разом з дочкою ОСОБА_9
проживала окремо. ІНФОРМАЦІЯ_3 у
відповідачки народилась донька
ОСОБА_11. Відповідачка заперечує шлюбні
відносини з ОСОБА_12, вказує лише на
наявність короткострокового зв'язку з
ним, наслідком якого стала вагітність.

Доглядом та піклуванням за ОСОБА_7
займалася позивачка - ОСОБА_2. У 2010 році
ОСОБА_7, переїхав жити до неї (АДРЕСА_1),
оскільки не мав змоги самостійно
турбуватись про себе. Позивачка
забезпечувала сину все необхідне:
харчування, одяг, оплату лікування,
придбання ліків тощо.
Лікар-невропатолог ОСОБА_25 вказує, що
хвороба ОСОБА_7 призводила до труднощів
у пересуванні, схильності до падіння
під час ходьби, порушення мови
відбувалось досить часто, стан хворого
особливо погіршувався ввечері або
після мінімального навантаження, як
наприклад, прийом їжі, пересування по
палаті/квартирі. Хворий ОСОБА_7
потребував сторонньої допомоги, адже
наслідком даного захворювання є втрата
здатності обслуговування.

За вчень час хвороби ОСОБА_7
відповідачка, перебуваючи з ним
офіційно у шлюбі, жодного разу не
провідала його ані вдома, ані в лікарні,
хоча знала про його хворобу. У тяжкі
моменти позивачка просила її прийти
допомогти у догляді за сином, але вона
відмовилась. Так, наприклад, на початку
весни 2011 року у ОСОБА_7 стався
міастеничний криз (що підтверджується
виписками з історії хвороби т.1 а.с. 22) і
позивачка звернулась до відповідачки з
проханням допомоги. Проте відповідачка
відмовила у наданні допомоги. Пізніше
позивачці стало відомо, що в цей час
відповідачка була вагітною другою
дитиною від іншого чоловіка.

Зазначене позивачка також підтвердила
і під час розгляду справи в апеляційній
інстанції.

Безпорадний стан хворого ОСОБА_7 в
останні роки життя також підтвердили
свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 Зазначені свідки також
заперечують піклування та надання
допомоги хворому ОСОБА_7 з боку
відповідачки. Свідок ОСОБА_10 також
вказала, що за період спільного
проживання із ОСОБА_7 вона жодного разу
не бачила ОСОБА_4 в квартирі за місцем
проживання ОСОБА_7

Судом першої станції правильно не
взято до уваги покази свідків ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_12, ОСОБА_23 та
письмові пояснення ОСОБА_24, оскільки
такі зустрічі з хворим ОСОБА_7 були два,
три рази за весь період хвороби та мали
короткостроковий характер, що
об'єктивно позбавляє можливості
зробити висновок про стан хворого
ОСОБА_7

Протягом хвороби померлий ОСОБА_7
постійно потребував фінансової
допомоги, оскільки за станом здоров'я
не міг працювати. Відповідачка,
заперечуючи матеріальну
неспроможність ОСОБА_7, вказала, що він
займався купівлею/продажем в
Інтернет-аукціоні «Аукро». На
підтвердження даного твердження нею
додано до матеріалів справи
роздруківки з мережі Інтернет.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідно до ст. 57 ЦПК України
долучені до матеріалів справи
роздруківки з інтернет сторінок не
свідчать про наявність самостійного
заробітку ОСОБА_7

Відповідачка мала можливість
допомагати хворому ОСОБА_7, оскільки
сама мала стабільний заробіток та
працювала. Дана обставина також не
заперечується самою відповідачкою.
Відповідачка не заперечує, що про
хворобу ОСОБА_7 та діагноз «міастенія»
вона знала з 2010 року (т. 1 а.с. 72). Також з
2010 року їй відомо про встановлення йому
ІІІ групи інвалідності. Про
встановлення ІІ групи інвалідності
вона дізналась оформлюючи соціальні
виплати на другу дитину.

Отже, відповідачка, як дружина
померлого ОСОБА_7 повинна була дбати
про чоловіка та надавати йому
підтримку, оскільки він тяжко хворів та
був інвалідом ІІ групи, про що
відповідачці було відомо. Протягом
всього часу хвороби ОСОБА_7
відповідачка проживала в одному з ним
місті, що значно полегшувало догляд за
хворим.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачка добровільно відмовилась
від належної їй частки спадкового
майна, яке залишилось після померлого
ОСОБА_7 на користь спільної доньки -
ОСОБА_9, та відповідно, на сьогоднішній
день не має до спадкового майна
померлого жодного відношення, а отже
позовні вимоги позивачки щодо усунення
відповідачки від права на спадкування
є безпідставними, колегія суддів
вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України
спадкоємець за законом має право
відмовитися від прийняття спадщини на
користь будь-якого із спадкоємців за
законом незалежно від черги. Таким
чином, до складу права на спадкування
входить і право на відмову від
прийняття спадщини на користь
будь-кого із спадкоємців, яке мають
лише спадкоємці.

Враховуючи вищевикладене, відмова від
прийняття спадщини на користь іншої
особи є реалізацією права на
спадкування і тому відмовляючись від
належної їй частки у спадковому майні
на користь доньки ОСОБА_9, відповідачка
фактично скористалась своїм правом як
спадкоємець. Отже, позов про усунення
від спадкування поданий до належного
відповідача.

Відповідно до частини п'ятої ст. 1224 ЦК
України за рішенням суду особа може
бути усунена від права на спадкування
за законом, якщо буде встановлено, що
вона ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» № 7 від 30
травня 2008 року безпорадним слід
розуміти стан особи, зумовлений
похилим віком, тяжкою хворобою або
каліцтвом, коли вона не може самостійно
забезпечити умови свого життя,
потребує сторонньої допомоги.

В листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16
травня 2013 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування» зазначено, що виходячи зі
змісту частини п'ятої ст. 1224 ЦК України,
суд при вирішенні такої справи згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити
як факт ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги, так і факт
перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення
від спадкування у справі повинні бути
надані належні та допустимі докази, які
б свідчили про те, що спадкодавець
потребував допомоги відповідача,
останній мав можливість її надати,
проте ухилявся від обов'язку щодо її
надання.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який її потребував,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю.
Тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Крім цього, з'ясуванню судом
питання, чи потребував спадкодавець
допомоги від спадкоємця за умови
отримання її від інших осіб, чи мав
спадкоємець матеріальну та фізичну
змогу надавати таку допомогу.

Суд першої інстанції при вирішенні
даного спору вірно визначив стан
ОСОБА_7 внаслідок тяжкої хвороби як
безпорадний та його потребу у
сторонній допомозі, можливість
відповідачки надавати матеріальну та
фізичну допомогу ОСОБА_7 та факт
ухилення від її надання. Ухилення
відповідачки від надання допомоги
ОСОБА_7 полягало у її бездіяльності
забезпечити ОСОБА_7 підтримку та
допомогу. Відповідачка як дружина мала
усвідомлювати свій обов'язок
забезпечити підтримку ОСОБА_7, мала
матеріальну та фізичну можливість її
надавати, проте не вчиняла необхідних
дій щодо надання такої допомоги.

З вищенаведеного вбачається, що доводи
апеляційної скарги не ґрунтуються на
наявних у справі доказах та вимогах
закону і не спростовують висновків
суду першої інстанції при визначенні
безпорадного стану померлого, його
потреби у сторонній допомозі та
ухилення відповідачки від надання
такої допомоги, незважаючи на
можливість її надавати.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 14 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді