ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8248/14-ц
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької
О.Р.,

при секретарі -
Цибулюк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору Служба у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що є власником
квартири АДРЕСА_1. В спірній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її
донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає,
що наприкінці 2011 року вона на прохання
брата ОСОБА_6 надала можливість
тимчасово пожити та зареєструвала його
з дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4.
Наприкінці весни 2013 року брат ОСОБА_6
перестав проживати зі своєю дружиною
та вона, забравши доньку переїхала жити
в інше місце. Позивачка вказує, що
вирішила продати квартиру, тому
звернулася до відповідачки з
проханням знятися з реєстрації, проте
отримала відмову. Відповідачі не
проживають в даній квартирі, не
сплачують комунальні платежі, не
отримують кореспонденції за даною
адресою, у зв'язку з чим позивачка
звернулася до суду з вимогою про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.
Пояснив суду, що підставою для
отримання сервітуту ОСОБА_3 є те, що
вона перебувала у шлюбних відносинах з
братом позивачки, проте сімейне життя у
сторін не склалося, фактично вони не
проживали разом, шлюбні відносини між
ними припинено, в результаті чого шлюб
між ними було розірвано. Крім того
зазначив, що позивачка має намір
продати спірну квартиру, проте
позбавлена цієї можливості, тому що в
квартирі зареєстровані відповідачі, у
зв'язку з чим просив суд позов
задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечувала
пояснюючи це тим, що вона спільно зі
своїм колишнім чоловіком робили ремонт
в цій квартирі, проживали разом, проте
не відомо з яких причин квартира була
оформлена на ОСОБА_2, в квартирі вона не
проживає так як не може туди потрапити.
Враховуючи вищевикладене, просила суд
відмовити в задоволенні позову.

Представник Служби у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
державної адміністрації в судове
засідання не з'явився, направив на
адресу суду заяву про розгляд справи
без їх участі на підставі норм діючого
законодавства.

Вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача, дослідивши
матеріали справи, та враховуючи, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд вважає, що позов підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що власником
квартири АДРЕСА_1 в є позивачка ОСОБА_2,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності серії САС № 033568,
виданим ГУ житлового забезпечення
Виконавчого органу Київської міської
ради, (а.с.4).

Відповідно до довідки Ф-3 № 100/2013 від
31.10.2013 року у спірній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.
ОСОБА_2 в спірній квартирі не прописана
та не проживає, проте є власником
особового рахунку на цю житлову площу
(а.с.5).

Відповідно до рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 26.07.2013 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.
14.02.2014 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з
ОСОБА_7, що підтверджується відміткою в
паспорті.

З аналізу норм чинного законодавства
можна дійти висновку про те, що особи,
які проживають в житлових приміщеннях,
що знаходяться в приватній власності
громадян, відносяться до двох основних
категорій: члени сім'ї власника житла
та тимчасові мешканці й орендарі, тобто
особи, що прописані та проживають на
підставі дозволу власника чи договору
оренди приміщення.

В ході розгляду справи встановлено та
не заперечувалось сторонами, що
відповідачі не є членами сім'ї
позивача.

Доказів на підтвердження зворотного і
в даному випадку в розпорядження суду
не надано.

Тому, на думку суду, відповідачі є
тимчасовим мешканцем, які прописані в
квартирі АДРЕСА_1 на підставі дозволу
власника - позивача у справі.

Отже, в даному випадку, відносини, що
виникли між сторонами у справі щодо
права користування житлом, мають
речово-правовий характер, у зв'язку з
чим припинення останніх повинно
відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК
України, зокрема, сервітут може бути
припинений в разі припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту.

Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Частина 1 ст.319 ЦК України
зазначає, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до
закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48
закону «Про власність»).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом
власності особи може бути, зокрема,
житло - житловий будинок, садиба,
квартира (стст.379, 382 ЦК).

Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу
України речовими правами на чуже майно
є: 1) право володіння; 2) право
користування (сервітут); 3) право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); 4) право забудови
земельної ділянки (суперфіцій).

Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК
України між сторонами у даній справі
виникли правовідносини щодо права
користування чужим майном (сервітут), в
яких позивач є власником майна, а
відповідач особою, яка користується
сервітутом.

Однією з підстав припинення
сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України
визначено припинення обставини, яка
була підставою для встановлення
сервітуту.

Представник позивача в судовому
засіданні наголошував на тому, що право
користування квартирою позивачем було
надано ОСОБА_3 в зв'язку з укладенням
шлюбу з його братом та народженням
племінниці. Проте, шлюб між братом
позивачки та відповідачкою був
розірваний 26.07.2013 р., що підтверджується
копією рішення Дарницького районного
суду м. Києва, яке набрало законної
сили.

Таким чином, обставини, які були
підставою для встановлення сервітуту
припинились, в зв'язку з чим позивач, як
власник майна, вправі ставити питання
про припинення сервітуту шляхом
визнання відповідача такою, що
втратила право користування спірним
майном.

Крім того, за правилом ч.2 ст. 406 ЦК
сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
05.12.2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія
Р.К.Р.» укладено договір, відповідно до
п.2.1,2.4 умов якого замовник доручає, а
виконавець приймає на себе обов'язок
сприяти відчуженню спірної квартири.
Замовник зобов'язується в найкоротші
строки зняти з реєстрації всіх
зареєстрованих в ній осіб.

Таким чином, якщо відповідачі
внаслідок певних обставин створюють
власнику перешкоди у здійсненні права
власності (неможливість продати
квартиру у зв'язку з тим, що відповідачі
відмовляються знятися з реєстрації),
права власника можуть бути поновлені
шляхом задоволення його позовних вимог
про припинення права на користування
квартирою (припинення сервітуту) на
підставі ч.2 ст. 406 ЦК України (за
наявності обставин, які мають істотне
значення).

Суд критично ставиться до
тверджень відповідачки про те, що вона
здійснювала плату за комунальні
послуги, тому це може свідчити про
наявність договору оренди між
сторонами, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 статті 403
Цивільного кодексу України особа, яка
користується сервітутом, зобов'язана
вносити плату за користування майном,
якщо інше не встановлено договором,
законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 811 ЦК України
договір найму житла укладається у
письмовій формі.

Будь-яких належних та допустимих
в розумінні ст.57 ЦПК України доказів
про те, що між сторонами був укладений
договір оренди суду не надано.
Твердження відповідачки не
відповідають фактичним обставинам
справи і спростовується матеріалами
справи.

З огляду на викладене, на думку суду,
ускладнення, пов'язані з неможливістю
продати квартиру третім особам
внаслідок обтяження сервітутом, які
суд відносить до законних інтересів
власника майна, які впливають на
необхідність припинення
правовідношення, яке раніше було
встановлено.

Враховуючи, що відповідач не набув
самостійного права користування
житлом з підстав, передбачених законом
(найм, оренда тощо), тому відповідно до
наведених вище норм матеріального
права позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року № 1382-IV зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Отже, на підставі зазначеної норми
закону припинення права особи на
користування житловим приміщенням
тягне обов'язок органу реєстрації
фізичних осіб зняти дану особу з
реєстраційного обліку.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29,
30 ЦПК України, засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 79, 88, 191,
213-215 ЦПК України, на підставі ст.317, 319, 321,
406 ЦК України, ст.150 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору Служба у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку -
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

СУДДЯ
О.Р. ЛУЖЕЦЬКА