Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"29" травня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Литвиненко Н. В., при секретарі Халіній
А.Г., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання угоди недійсною та визнання
права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду із даним позовом, в
обґрунтування якого вказав, що 14
квітня 2004 між ним і ОСОБА_2 укладений
договір дарування, за яким він
подарував, а відповідачка прийняла в
дар житловий будинок АДРЕСА_1 з
відносними до нього надвірними
господарськими будівлями і спорудами.
Вважає, що зазначений договір
дарування має бути визнаний недійсним,
оскільки на час укладення не
відповідав його внутрішній волі щодо
правової природи й змісту правочину. У
силу похилого віку і за станом здоров'я,
укладаючи з ОСОБА_2 договір, позивач мав
на меті відчуження на користь
відповідачки будинку, який є його
єдиним житлом, лише за умови довічного
утримання, і якби не помилка у правовій
природі правочину та його правових
наслідках, спірний договір не був би
укладений. Просив визнати договір
дарування будинку АДРЕСА_1, укладений 14
квітня 2004 року між ним та
відповідачкою, недійсним, скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок
та визнати за ним право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав заяву про можливість розгляду
справи за його відсутності, позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити, проти ухвалення заочного
рішення не заперечував.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_3 у
судовому засіданні позовні вимоги та
обставини, на які посилався позивач в
обґрунтування позову, підтримав,
пояснив, що на момент укладання угоди
позивачу виповнилося 62 роки, він був
непрацездатною особою. Стан його
здоров'я поступово погіршувався, у
зв'язку із цим він потребував
сторонньої підтримки, догляду та
утримання. Знаючи про це, відповідачка,
яка доводиться позивачу рідною дочкою,
запропонувала йому укласти договір, за
яким вона отримала б у власність
будинок АДРЕСА_1, взамін чого вона
здійснювала б довічний догляд за
батьком і належним чином
забезпечувала б йому довічне
утримання. Відповідачка обіцяла
здійснювати за позивачем догляд,
забезпечувати його харчуванням,
одягом, ліками та підтримувати
домоволодіння у належному стані. Саме
на такі умови ОСОБА_1 погодився. За
станом здоров'я він не міг займатися
підготовкою документів для укладення
угоди і за власною ініціативою цю
функцію взяла на себе відповідачка.
Вона підготувала документи і
домовилася з нотаріусом. Коли вони з
відповідачкою приїхали до нотаріуса,
ОСОБА_1 ще раз обговорив з ОСОБА_2 умови
угоди, яку вони збиралися укласти. І
цього разу відповідачка запевнила
батька, що після укладення договору
вона буде здійснювати догляд за ним і
забезпечувати йому довічне утримання.
У момент підписання договору ОСОБА_1
вважав, що передає відповідачці
домоволодіння на тій умові, що вона
буде здійснювати довічний догляд за
ним і належним чином забезпечувати
йому довічне утримання. Після
укладання угоди відповідачка забрала
всі документи, пояснивши, що вони
повинні зберігатися у неї. Деякий час
після укладення договору, відповідачка
допомагала позивачу як по
господарству, так і матеріально. Але, з
часом, ОСОБА_2 поступово перестала
надавати ОСОБА_1 взагалі будь-яку
допомогу. Більше того, вона стала
поводитися дуже агресивно стосовно
ОСОБА_1 та членів його сім'ї.
Неодноразово ОСОБА_2 абсолютно
безпричинно влаштовувала скандали, у
ході яких ображала позивача і членів
його сім'ї нецензурною лайкою.
Користуючись своєю фізичною перевагою,
відповідачка неодноразово
застосовувала до позивача силу,
завдаючи фізичний біль. Протягом
тривалого періоду часу ОСОБА_1
неодноразово намагався поговорити з
відповідачкою на цю тему, просив її
припинити протиправну поведінку щодо
нього та надавати йому допомогу й
утримання, проте це ніякого результату
не дало. А у серпні 2013 року, під час
останньої розмови ОСОБА_2 знову,
вчинивши скандал, сказала позивачу, що
в даний час вона є єдиним повноправним
власником будинку і за законом не
зобов'язана утримувати його. Коли
ОСОБА_1 послався на договір, який вони
уклали, відповідачка відповіла, що між
ними фактично був укладений не договір
довічного утримання, а договір
дарування, який на неї ніяких
обов'язків не покладає, пригрозила
виселити батька і членів його сім'ї з
будинку, а сам будинок продати. Пізніше
ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 копії цього
договору, витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно та
технічного паспорта на домоволодіння.
Із цими документами ОСОБА_1 звернувся
до юриста, який роз'яснив йому, що
дійсно між ним і відповідачкою ОСОБА_2
був укладений договір дарування, умови
якого не передбачають її обов'язку
здійснювати за ним догляд та утримання.
І тільки після цього ОСОБА_1 стало
зрозуміло, що при укладанні правочину
він помилявся, щодо його правової
природи. При підписанні договору у
нотаріуса позивачу ніхто не
роз'яснював того, що договір дарування
не накладає на ОСОБА_2 обов'язку
утримувати його. Окрім одержання
договору дарування та його державної
реєстрації, не було вчинено жодних дій,
обумовлених правовими насідками
даного договору. На виконання даного
правочину позивачем не був переданий
відповідачці будинок, вона не вступила
в управління придбаним майном, позивач
до цього часу зареєстрований і
продовжує проживати у подарованому
будинку, бере участь в його утриманні,
несе витрати з оплати
житлово-комунальних послуг. Просив
позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому
засіданні підтримала позовні вимоги та
обставини, на які посилався позивач в
обґрунтування позову, просила позов
задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не
з'явилася з невідомих підстав, про час
та місце слухання справи була
повідомлена належним чином, про
причини своєї неявки суд не повідомила.

У цьому випадку суд вважає доцільним
ухвалити заочне рішення, оскільки
відповідно до ст.224 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені
причини визнані неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення.

Суд, вислухавши представників
позивача, дослідивши письмові
матеріали, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, дійшов висновку про те, що
позов знайшов своє підтвердження
представленими доказами і підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що 14 квітня 2004 року між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір
дарування, за яким позивач подарував, а
відповідачка прийняла в дар житловий
будинок АДРЕСА_1 з відносними до нього
надвірними господарськими будівлями і
спорудами. Даний договір був
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Маріупольської державної
нотаріальної контори Ашла О.К. і
зареєстрований в нотаріальному
реєстрі за № 2-517.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 3355554, 16
квітня 2004 року міським комунальним
підприємством «Маріупольське бюро
технічної інвентаризації» здійснено
державну реєстрацію договору
дарування № 2-517 від 14 квітня 2004 року, за
ОСОБА_2 зареєстровано право власності
на будинок АДРЕСА_1, реєстраційний №
5382374, номер запису 17795 в книзі 24.

Відповідно до технічного паспорту від
10.03.2004 року, до складу домоволодіння
АДРЕСА_1, входить житловий будинок літ.
А-1, житловою площею 28,8 кв.м., загальною
площею 46,5 кв.м., який складається з
сіней літ. а-1, площею 5,3 кв.м., комори 1-2,
площею 1,7 кв.м., кухні 1-3, площею 10,7 кв.м.,
жилої кімнати 1-4, площею 5,9 кв.м., жилої
кімнати 1-5, площею 7,6 кв.м., жилої кімнати
1-6, площею 15,3 кв.м.; майданчик літ. а1-1;
погріб літ. а/п; гараж літ. Б; вбиральня
літ. В; літня кухня літ. Г; огорожа № 1;
замощення І.

За довідкою, виданою 26.09.2013 року КЗ
Маріупольської міської ради «Центр
первинної медико-санітарної допомоги
№ 1 м. Маріуполя», ОСОБА_1 за станом
здоров'я з 1963 року перебуває на
диспансерному обліку та потребує
стороннього догляду.

Згідно акту № 42 від 30.09.2013 року, ОСОБА_2
не проживає у АДРЕСА_1 з 1994 року,
допомоги в догляді за батьками не
надає, часто влаштовує сварки,
висловлює погрози на адресу батьків.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_6 пояснила, що позивач
доводиться їй дідом, а відповідачка -
матір'ю. Оскільки позивач, внаслідок
похилого віку, а також поганого стану
здоров'я не міг самостійно забезпечити
усіх своїх побутових та життєвих
потреб, він потребував сторонньої
допомоги та догляду. Навесні 2004 року
ОСОБА_1 домовився із ОСОБА_2 про те, що
остання буде надавати йому матеріальну
допомогу, придбавати для нього
необхідні медикаменти, доглядати за
ним та утримувати батька до його
смерті, за що ОСОБА_1 мав передати дочці
у власність житловий будинок АДРЕСА_1,
для чого вирішили укласти договір
довічного утримання. Свідок була
присутньою особисто під час цієї
розмови. Збиранням та підготовкою
документів, необхідних для укладення
договору, займалася ОСОБА_2 У квітні 2004
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в нотаріальній
конторі уклали договір, при укладенні
якого свідок присутньою не була. У день
укладення договору, коли ОСОБА_1
повернувся додому від нотаріуса, їй з
його слів стало відомо, дід був
впевнений у тому, що уклав саме договір
довічного утримання, а тому ОСОБА_2 буде
утримувати його аж до смерті, копії
укладеного договору йому не дали.
Певний час після укладення договору
ОСОБА_2 дійсно надавала допомогу та
утримання ОСОБА_1, але згодом припинила
це робити, неодноразово влаштовувала
сварки, у ході яких принижувала батька,
застосовувала до нього фізичне
насилля. У серпні 2013 року, коли ОСОБА_1
намагався поговорити з ОСОБА_2 та
переконати її належним чином його
утримувати, остання повідомила, що
нічого йому не винна, оскільки між ними
був укладений договір дарування, який
на неї жодних обов'язків не покладає.
Пізніше вона надала ОСОБА_1 копію
договору дарування, тоді ОСОБА_1
зрозумів, що уклав зовсім не той
договір, який хотів. Іншого житла, окрім
вказаного житлового будинку, він не
має.

Свідок ОСОБА_7, у судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_1 доводиться їй
батьком, а відповідачка - її сестра.
Батько внаслідок похилого віку, а також
поганого стану здоров'я не міг
самостійно забезпечити усіх своїх
побутових та життєвих потреб,
потребував сторонньої допомоги та
догляду. ОСОБА_2 запропонувала
здійснювати довічне утримання
позивача на умові надання їй у
власність житлового будинку АДРЕСА_1,
на що ОСОБА_1 погодився. Свідок була
присутньою особисто підчас цієї
розмови. Підготовкою документів для
наступного укладення угоди займалася
ОСОБА_2 У квітні 2004 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 уклали договір у нотаріуса.
Батько був впевнений у тому, що уклав
саме договір довічного утримання,
розраховував на те, що ОСОБА_2 буде
утримувати його до смерті. Деякий час
після укладення договору ОСОБА_2 дійсно
надавала допомогу та утримання ОСОБА_1,
але поступово це припинилося. Більш
того, відповідачка почала відверто
проявляти неповагу до батька,
неодноразово влаштовувала сварки,
застосовувала до нього фізичне
насилля. Погрожуючи виселити ОСОБА_1 із
будинку, а сам будинок продати, літом 2013
року ОСОБА_2 надала йому копію договору
дарування, якої раніше у нього не було,
і тоді батько зрозумів, що уклав зовсім
не той договір, який хотів, іншого житла
він не має.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недотримання в момент його
вчинення вимог, встановлених, зокрема,
частинами третьою та п'ятою ст. 203 цього
Кодексу, згідно з якими волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 229 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речей, які значно знижують її цінність
або можливість використання та
цільовим призначенням.

Отже під помилкою, за якої правочин
визнається недійсним, слід розуміти
таке неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, якщо за відсутності
неправильного сприйняття за
обставинами справи можна зробити
висновок про те, що правочин не було б
вчинено.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
З цього слідує, що при вирішенні позову
про визнання недійсним договору
дарування суди повинні виходити із
відповідних норм ЦК, якими регулюється
вчинення саме цього виду договорів.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу
України, за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

За змістом зазначеної норми
дарувальник добровільно позбавляє
себе права власності на майно, не маючи
при цьому на меті отримання від
обдарованого будь-яких вигод
матеріального характеру, обдарований,
у свою чергу, набуває права власності
на майно при відсутності з його боку
обов'язку надання таких вигод.

За договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК).

Отже, договір дарування є особливою
формою договорів, який опосередковує
безоплатну передачу майна у власність
від однієї сторони (дарувальника) до
іншої сторони (обдарованого), а договір
довічного утримання передбачає
передачу майна у власність іншої особи,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що на час укладення
договору дарування позивач був
непрацездатною особою, хворів та
потребував сторонньої допомоги, а між
сторонами існували доброзичливі
стосунки.

Відповідачка обіцяла забезпечувати
позивача доглядом, харчуванням, одягом,
ліками та підтримувати домоволодіння у
належному стані в розрахунку отримати
будинок після його смерті, про що
сторони дійшли згоди і вирішили
офіційно оформити досягнуту
домовленість, а 14 квітня 2004 року
підписали і нотаріально посвідчили
договір, за змістом якого позивач
подарував відповідачці будинок
АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідачкою, окрім одержання
договору дарування та його державної
реєстрації, не було вчинено жодних дій,
обумовлених правовими насідками
даного договору. На виконання даного
правочину позивачем не був переданий
відповідачці будинок, вона не вступила
в управління придбаним майном, позивач
до цього часу зареєстрований і
продовжує проживати в подарованому
будинку, бере участь у його утриманні,
несе витрати з оплати
житлово-комунальних послуг, іншого
житла позивач не має.

Із наведеного судом встановлено, що
позивач як непрацездатна особа, яка за
станом здоров'я потребує стороннього
догляду та матеріальної допомоги,
погоджувався на передачу будинку
АДРЕСА_1, який є єдиним його житлом, у
власність ОСОБА_2 лише за умови
довічного утримання, і укладаючи
спірний договір, помилявся щодо
правової природи правочину, прав та
обов'язків, які виникнуть після його
укладення між ним і відповідачем.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК
України, договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Відсутність у ОСОБА_1 під час укладення
договору дарування волевиявлення на
безоплатну передачу майна у власність
ОСОБА_2 та передача його за умови
вчинення на користь дарувальника
будь-якої дії майнового або
немайнового характеру, всупереч
вимогам ст. 717 Цивільного кодексу
України, є підставою для визнання
договору дарування недійсним на
підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Отже, вимога позивача про визнання
недійсним договору дарування будинку
АДРЕСА_1, укладеного 14 квітня 2004 між ним
і ОСОБА_2, підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

За ст. 236 Цивільного кодексу України
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення. З
визнанням недійсним договору
дарування житлового будинку втрачають
силу юридичні наслідки цього
правочину, у зв'язку з чим поновлюється
право власності позивача на будинок, в
якому він зареєстрований і постійно
проживає. Отже, за позивачем слід
визнати право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 з відносними до нього
надвірними господарськими будівлями і
спорудами.

У задоволенні іншої частини позову
слід відмовити.

На підставі ст.ст. 10, 57, 60, 209, 214, 215, 224-226
Цивільного процесуального кодексу
України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 236, 717
Цивільного кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
угоди недійсною та визнання права
власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 з відносними
до нього надвірними господарськими
будівлями і спорудами, укладений 14
квітня 2004 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Маріупольської державної
нотаріальної контори Ашла О.К.,
зареєстрований в реєстрі нотаріальних
дій за № 2-517.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, до складу якого
входить житловий будинок літ. А-1,
житловою площею 28,8 кв.м., загальною
площею 46,5 кв.м., який складається з
сіней літ. а-1, площею 5,3 кв.м., комори 1-2,
площею 1,7 кв.м., кухні 1-3, площею 10,7 кв.м.,
жилої кімнати 1-4, площею 5,9 кв.м., жилої
кімнати 1-5, площею 7,6 кв.м., жилої кімнати
1-6, площею 15,3 кв.м.; майданчик літ. а1-1;
погріб літ. а/п; гараж літ. Б; вбиральня
літ. В; літня кухня літ. Г; огорожа № 1;
замощення І.

Рішення може бути переглянуто судом,
який його прийняв, за письмовою заявою
відповідачки.

Заява про перегляд рішення може бути
подана відповідачкою протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Позивачем на рішення може бути подана
апеляція в Апеляційний суд Донецької
області через Іллічівський райсуд м.
Маріуполя протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Суддя:
Н. В. Литвиненко