П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року
м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

Головуючого Яреми А.Г.Суддів:Патрюка
М.В., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П., Охрімчук
Л.І.,Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_8 до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки та її витребування за заявою
ОСОБА_8 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до
суду з позовом до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі - ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча») про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки та її витребування. Позивачка
зазначала, що на підставі державного
акта від 10 липня 2006 року їй на праві
приватної власності належить земельна
ділянка площею 5,340 га, яка розташована
на території Республіканської
сільської ради Володарського району
Донецької області. 20 грудня 2006 року між
нею та ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» було укладено
договір оренди зазначеної земельної
ділянки строком на 15 років. Посилаючись
на те, що в укладеному договорі оренди
відсутні істотні умови, передбачені ст.
15 Закону України «Про оренду землі»,
форма договору не відповідає типовій
формі договору оренди, яка встановлена
ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оренду
землі», позивачка просила визнати його
недійсним та повернути земельну
ділянку.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 30 квітня 2013 року
позов задоволено. Визнано недійсним
договір оренди землі від 20
грудня 2006 року та зобов'язано ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» повернути
ОСОБА_8 земельну ділянку у стані,
придатному для її використання.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 12 червня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано й
ухвалено нове рішення про відмову
ОСОБА_8 у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилено,
рішення апеляційного суду залишено без
змін.

У заяві про перегляд рішення суду
касаційної інстанції ОСОБА_8 просить
скасувати ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року та передати
справу на новий розгляд до суду
касаційної інстанції, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», зокрема,
щодо визнання недійсним договору
оренди землі з підстав відсутності в
договорі певних істотних умов,
установлених Законом, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді Верховного
Суду України, пояснення представників
ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» Таначі Ю.А. та
Сіріньок О.М. на заперечення заяви,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у заяві доводи,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України дійшла
висновку, що заява задоволенню не
підлягає.

Відповідно до змісту ст. 360-4 ЦПК України
суд задовольняє заяву про перегляд
справи Верховним Судом України і
скасовує судове рішення у справі, яка
переглядається з підстав неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом рішень у
подібних правовідносинах, у разі, якщо
установить, що воно є незаконним.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові
суд апеляційної інстанції, з
висновками якого погодився касаційний
суд, виходив із того, що при укладенні
договору оренди земельної ділянки
сторонами було досягнуто згоди з усіх
істотних умов, передбачених ст. 15
Закону України «Про оренду землі».

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін. Відсутність у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею, а також порушення вимог статей
4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для
відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним відповідно до
закону. За згодою сторін у договорі
оренди землі можуть зазначатися інші
умови, зокрема якісний стан земельних
угідь, порядок виконання зобов'язань
сторін, порядок страхування об'єкта
оренди, порядок відшкодування витрат
на здійснення заходів щодо охорони і
поліпшення об'єкта оренди, проведення
меліоративних робіт, а також обставини,
що можуть вплинути на зміну або
припинення дії договору оренди, тощо.
Невід'ємною частиною договору оренди
землі є: план або схема земельної
ділянки, яка передається в оренду;
кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень (обтяжень) у її
використанні та встановлених
земельних сервітутів; акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); акт приймання-передачі
об'єкта оренди; проект відведення
земельної ділянки у випадках,
передбачених цим Законом. У разі, якщо
договором оренди землі передбачається
здійснити заходи, спрямовані на
охорону та поліпшення об'єкта оренди,
до договору додається угода щодо
відшкодування орендарю витрат на такі
заходи.

Судом встановлено, що відповідно до
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ДН № 116483,
виданого ОСОБА_8 10 липня 2006 року
згідно з розпорядженням голови
Володарської районної державної
адміністрації № 112 від 17 березня 2006
року, вона є власником земельної
ділянки площею 5,340 га, яка розташована
на території Республіканської
сільської ради Володарського району
Донецької області. Між ОСОБА_8 та ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» був укладений
договір оренди землі № 210 від 20 грудня
2006 року, що зареєстрований у
Володарському районному відділі
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах», про що в
державному реєстрі земель здійснений
запис від 21 травня 2007 року за №
15100113. Також 1 січня 2010 року між
позивачкою та відповідачем було
укладено додатковий договір до
договору оренди землі № 210 від 20 грудня
2006 року.

Звертаючись до суду з позовом
позивачка посилалася на те, що спірний
договір не містить всіх істотних умов,
зокрема ОСОБА_8 вказувала на
відсутність у договорі умов індексації
орендної плати.

Однак, як встановлено судом, у п. 5.2
договору оренди сторони передбачили
орендну плату такою, що підлягає
індексації згідно діючого
законодавства України. Крім того, у
додатковому договорі від 1 січня 2010
року, що є невід'ємною частиною
спірного договору, сторонами уточнено,
що обчислення розміру орендної плати
за земельну ділянку здійснюється з
урахуванням індексації грошової
оцінки земельної ділянки, що станом на 1
січня 2010 року становить 68 841,75 грн.

Також ОСОБА_8 зазначала, що у договорі
відсутні умови використання та
цільового призначення земельної
ділянки.

Проте, що також встановлено судом, у п. 1
договору оренди землі передбачено
передання позивачем ідентифікованої
земельної ділянки за державним актом
ДН № 116483 в оренду відповідачеві з
відзначенням місця її розташування для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що збігається з визначеним цільовим
призначенням (використанням) земельної
ділянки у вказаному державному акті, що
не зазнало змін у змісті договору
оренди.

Також позивачка вказувала на
відсутність у спірному договорі умов
збереження орендованої землі.

Однак, що теж встановлено судом, у п. 2.1
договору визначено право орендодавця
вимагати від орендаря дотримання
екологічної безпеки землекористування
і збереження родючості ґрунтів,
державних стандартів, норм і правил,
місцевих правил забудови населених
пунктів, дотримання режиму
використання водоохоронних зон,
прибережних захисних смуг, зон
санітарної охорони. Пунктом 3.2 договору
передбачено обов'язок орендаря
дотримуватися відносно об'єкту оренди
вимог, встановлених п. 2.1 та виконання
обов'язків у відповідності з умовами
договору оренди та Земельним кодексом
України; не допускати погіршення
екологічного стану і родючості
земельної ділянки. Пунктом 7.3
додаткового договору від 1 січня 2010
року вищезазначений перелік доповнено
забороною проводити
сільськогосподарські пали (спалювання
стерні, післяжнивних залишків та
розведення багать на полях) без
відповідного дозволу, отриманого у
встановленому законом порядку.

Ще однією з істотних умов, яку
вказувала позивачка - відсутність у
договорі умов і строків передачі
земельної ділянки орендарю.

Проте, як встановлено судом, у пункті 2.2.
спірного договору передбачено
обов'язок орендодавця передати в
користування земельну ділянку за актом
приймання-передачі протягом 10 днів з
моменту державної реєстрації договору
у стані, придатному для використання за
цільовим призначенням. До того ж, як
установлено судом, будь-яких доказів
щодо затримання передачі земельної
ділянки в оренду не здобуто.

Також ОСОБА_8 посилалась на відсутність
у договорі умов повернення земельної
ділянки орендодавцеві.

Однак, як встановлено судом, пунктом 3.2.
договору передбачено обов'язок
орендаря після закінчення строку дії
договору оренди повернути орендодавцю
земельну ділянку в стані, придатному
для використання за цільовим
призначенням.

Разом із тим, позивачка вказувала на
відсутність у договорі умови передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Однак такої істотної умови,
передбаченої ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин, не
існувало. До того ж, як встановлено
судом, п. 3.1. додаткової угоди від 1 січня
2010 року визначено право орендаря
передавати у заставу, а також вносити
до статутного фонду право оренди
земельної ділянки за письмовою згодою
орендодавця.

Встановивши, що сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов,
які передбачені ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин), апеляційний і
касаційний суди дійшли обґрунтованого
висновку про те, що позов не підлягає
задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 листопада 2013
року, на яку як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» посилається заявник, у
справі з аналогічних правовідносин
касаційний суд погодився з висновками
судів попередніх інстанцій про
наявність підстав для часткового
задоволення позову. Наведений приклад
свідчить про неоднакове застосування
судом касаційної інстанції ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Однак у справі, яка переглядається, ст.
15 Закону України «Про оренду землі»
судом застосовано правильно і рішення
суду касаційної інстанції у ній є
законним, а тому в задоволенні заяви
необхідно відмовити.

Таким чином, обставини, які стали
підставою для перегляду справи, не
підтвердилися, у зв'язку з чим
відповідно до ч. 1 ст. 360-5 ЦПК України в
задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись п. 1 ст. 355, п. 2 ч. 1 ст. 360-3, ч. 1 ст.
360-5 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_8 відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій п. 2 ч. 1
ст. 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема Судді М.В.
Патрюк В.І. Гуменюк Н.П. Лященко Л.І.
Охрімчук Я.М. Романюк В.М. Сімоненко