Справа № 283/3033/13-ц
Провадження №2/283/44/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2014 року Малинський
районний суд Житомирської області у
складі головуючого судді Тарасенка
М.П., з секретарем Романовою, Л.П., за
участю позивачки ОСОБА_1, представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Малині справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Управління
промислових підприємств Державної
адміністрації залізничного
транспорту» про зміну підстав та
формулювання звільнення, стягнення
невиплаченої заробітної плати за
період затримки трудової книжки та
відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом,
уточнивши вимоги, просить визнати
незаконними дії відповідача щодо
безпідставного звільнення її за п.4 ст.
40 КЗпП України.

Зобов"язати відповідача, протягом 3-х
календарних днів з дня набрання
рішенням суду законної сили, внести
відповідний запис до її трудової
книжки про її звільнення з посади
інженера 2-ї категорії з 9.09.2013 року за п.
6 ст. 36 КЗпП України.

Стягнути з відповідача на користь
позивачки заробітну плату за час
затримки трудової книжки у розмірі
53860,62 грн. та моральну шкоду у сумі 9999
грн.

Судові витрати понесені нею стягнути з
відповідача.

Зазначила, що 15.10.2001 року вона була
прийнята на посаду оператора
комп'ютерного набору до відокремленого
структурного підрозділу Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту» -
Пенізевицьке кар'єроуправління». 29.03.2002
року переведена на посаду інженера 2 - ї
категорії, а 9.07.2013 року наказом № 73 її
було звільнено з займаної посади за п.4
ст.40 КЗпП України за прогули без
поважних причин, про що зроблений
відповідний запис до трудової книжки.

З рішенням вона не погоджується,
оскільки нею 7.11.2012 року на ім'я
керівника відповідача подана заява про
її звільнення з роботи за ініціативою
працівника з 8.11.2012 року по п.3 ст. 38 КЗпП
України, у зв'язку з порушенням ним
розділу 2 п.2.2 Колективного договору, за
вимагання виконувати роботи, які не
передбачені посадовою інструкцією.

Оскільки керівництвом відповідача її
заяву проігноровано, вона
рекомендованим листом від 12.11. 2012 року
направлено повторну заяву про її
звільнення по її заяві від 7.11.2012 року за
власною ініціативою з підстав і в строк
зазначений у попередній заяві, а саме, з
8.11.2012 року. Проте, її було звільнено з
роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України за
прогули без поважних причин без будь -
якого розгляду її заяви про підстави
звільнення за власною ініціативою..

Вважає, що невихід працівника на роботу
у зв'язку з незаконними діями
адміністрації не можна вважати
прогулом без поважних причин.

Відповідач, жодного акту який би
свідчив про порушення нею умов
трудового договору до 31.05.2013 року не
складав, що свідчить про фальсифікацію
ним таких документів у 2013 році в період,
який перевищує шість місяців після
подачі заяви про її звільнення з
власної ініціативи.

Відповідач порушив умови та порядок
звільнення взагалі, безпідставно та
необґрунтовано вніс

запис до її трудової книжки, чим
фактично припинив трудові відносини з
нею, що не передбачено трудовим
договором.

Відповідач не повідомив її у термін
передбачений законодавством про
наявність наказу, а саме, після того, як
вона подала заяву від 7.11.2012 року про
звільнення за п.3 ст. 38 КЗпП України з
8.11.2012 року у відповідь 9.09.2013 року
отримала трудову книжку та
ознайомившись з нею дізналася, що її
звільнено за прогули без поважних
причин.

Враховуючи викладене, вважає, що є
підстави для зміни формулювання
звільнення її у трудовій книжці на
зобов'язання відповідача вказати
підставу її звільнення з займаної
посади за п.6 ст.36 КЗпП України.

Розрахунок на день звільнення її
відповідач не зробив, який мав би
зробити нарахуванням їй заробітної
плати починаючи з 8.11.2012 року по 9.09.2013
року. За вказаний період вона взагалі
не отримала ніяких коштів.

Останнім робочим днем є 7 листопада 2012
року. За розрахунками відповідача
розмір середньомісячного заробітку
складав 2100 грн., а розмір
середньоденної заробітної плати,
розрахований згідно Порядку
обчислення середньомісячної плати,
затвердженого постановою КМУ № 100 від
8.02.1995 року становить 95.45 грн. / кількість
робочих днів у період з 8.11.2012 року по
9.09.2013 року складає 215 робочих днів, із
них в 2012 році листопад - 17, грудень -21, за
2013 рік; січень - 21, лютий - 20, березень - 21,
квітень - 22, травень - 23, червень -20,
липень - 23, серпень - 21, вересень - 6.

Таким чином, за затримку видачі
трудової книжки з відповідача підлягає
стягненню середній заробіток в сумі
20521,75 грн.

З моменту виникнення протиправного
ставлення відповідача до неї, вона
перебуває в сумнівах щодо
добровільного відновлення порушених
відповідачем її законних прав, в сім'ї
стали виникати сварки, через що вона
постійно відчуває психологічний
дискомфорт, розуміючи про можливі
проблеми, які можуть виникнути при
наступному працевлаштуванні на інше
місце роботи, а тому оцінює розмір
моральної шкоди в 9999 грн.

В судовому засіданні позивачка свої
вимоги підтримала надала усні
пояснення по суті заявлених уточнених
вимог, просить їх задовольнити, її
представник доповнив пояснення
позивачки, зазначивши, що питання про
звільнення позивачки за порушення
трудової дисципліни на профкомі не
розглядалося, акти про відсутність
позивачки на роботі складені заднім
числом.

Представник відповідача позов не
визнав та надав письмове заперечення,
зазначивши, що після подання заяви
позивачкою про звільнення її з роботи
за власним бажанням по п.3 ст. 38 КЗпП
України, остання не вийшла на роботу з
8.11.2013 року. Для вирішення питання про
звільнення позивачки по п.3 ст. 38 КЗпП
України адміністрацією
кар'єроуправління здійснювалися
намагання з'ясувати у чому полягає
порушення Колективного договору, для
чого вона неодноразово викликалася в
кар'єроуправління з виїздом за місцем
її проживання їй надсилалися
рекомендовані листи та звернення до
Малинського МВ УМВС України про розшук
останньої. У зв'язку з не виходом на
роботу наказом № 73 від 9.07.2013 року
позивачку було звільнено з роботи за п.
4 ст. 40 КЗпП України та 11.07.2013 року
рекомендованим листом направлено
копію такого наказу з повідомленням
про отримання трудової книжки, але лист
був повернутий поштою за закінченням
терміну зберігання. Направлення
трудової книжки по пошті без письмової
згоди позивачки заборонено.

Лише 9.09.2013 року позивачка з'явилася та
отримала трудову книжку з відповідним
записом. Порушень щодо порядку видачі
трудової книжки та строки її видачі не
було допущено.

Рішенням Малинського районного суду
від 22.03.2013 року по справі № 283/382/13ц
залишеним без змін апеляційним судом
Житомирської області позивачці
відмовлено про зобов'язання звільнення
її з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Розглянувши справу в межах заявлених
вимог та на підставі наданих доказів
суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 15.10.2001 року позивачка
була прийнята на посаду оператора
комп'ютерного набору до відокремленого
структурного підрозділу Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту» -
Пенізевицьке кар'єроуправління». 29.03.2002
року переведена на посаду інженера 2 - ї
категорії, що підтверджується записами
у її трудовій книжці /а.с.8/. Позивачка
7.11.2012 року подала письмову заяву
директору Пенізевицького
кар'єроуправлінню про звільнення її з
роботи у зв'язку з невиконанням умов
колективного договору /а.с.9/ та
повторно12.11.2012 року подала заяву про
звільнення з роботи за її заявою від
7.11.2012 року, видати трудову книжку та
провести розрахунок у відповідності до
ст. 116 КЗпП України /а.с.9-10/. Згідно актів
складених працівниками Пенізевицького
кар'єроуправління від 31 травня 2013 року,
від 12 червня 2013 року позивачка була
відсутня на роботі з 3 по 12 червня 2013
року без поважних причин та рапорту
начальника ВТБ про відсутність на
роботі позивачки з невідомих причин
/а.с. 59 - 63/. З табелю обліку використання
робочого часу видно, що позивачка не
виходила на роботу з 3 травня по 14
червня 1013 року /а.с.64 - 66/. Профспілковим
комітетом відповідача надсилались
рекомендованим листом позивачці
запрошення на засідання
профспілкового комітету, який вона не
отримувала /а.с. 52-54/. Рішенням
профспілкового комітету
Пенізевицького кар"єроуправління
надано згоду на звільнення позивачки з
роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що
свідчить протокол № 3 від 8 липня 2013
року /а.с.55/.

Наказом Пенізевицького
кар"єроупрапвління № 73 від 9.07.2013 року
позивачку було звільнено з займаної
посади за п.4 ст.40 КЗпП України за
прогули без поважних причин, про що
зроблений відповідний запис до
трудової книжки /а.с.8, 14/.

Згідно ст. 40 ч.3 Кодексу законів про
працю України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках прогулу / в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня/ без
поважних причин.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992
року прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин /
наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу/.

Рішенням Малинського районного суду
від 22.03.2013 року по справі № 283/382/13ц
залишеним без змін апеляційним судом
Житомирської області позивачці
відмовлено про зобов'язання звільнення
її з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України,
встановлено, що в судовому засіданні не
знайшло підтвердження факту порушення
законодавства про працю, а саме по собі
доручення їй виконання обов'язків за
наказом № 173 від 10.10.2012 року не потягло
за собою негативних наслідків для
працівника, її відмова від виконання
наказу є достатнім способом захисту
своїх прав, оскільки відповідач не
вправі застосовувати до неї заходи
дисциплінарного стягнення. З 8
листопада 2012 року по даний час
позивачка не приступила до роботи.
Листом № 1642 від 8.11.2012 року
кар'єроуправління повідомило про
неможливість прийняття рішення по
заяві, оскільки в ній не зазначено, хто
саме та яку роботу, яка не передбачена
Колективним договором та посадовою
інструкцією вимагалось виконувати
ОСОБА_1/а.с.41-45/.

Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, судовим рішенням встановлено, що
позивачка не з'являлася на роботу без
поважної причини, а тому позивач
вправі був прийняти рішення про
звільнення позивачки з роботи за
прогули у відповідності до п.4 ст. 40 КЗпП
України у порядку визначеному ст.43
цього Кодексу.

Позивачка викликалася на засідання
профспілкового комітету для розгляду
подання про надання згоди про
звільнення з роботи, яке надсилалося їй
рекомендованим листом і який вона не
отримала /а.с.52-54/.

Рішенням профспілкового органу
Пенізевицького кар'єроуправління від 8
липня 2013 року надано згоду
адміністрації кар"єроупрапвління на
звільнення інженера 2 категорія ОСОБА_1
за п.4 ст. 40 КЗпП України, що
підтверджується протоколом № 3 від 8
липня 2013 року /а.с.55/.

Вказані обставини свідчать про те, що
адміністрація кар"єроуправління мала
всі підстави для звільнення позивачки
з роботи за прогули в установленому
законом порядку.

Разом з тим, згідно ст. 148 цього Кодексу
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування у відпустці. Дисциплінарне
стягнення не може бути накладене
пізніше шести місяців з дня вчинення
проступку.

З судового рішення по справі № 283/382/13ц
залишеним без змін апеляційним судом
Житомирської області видно, що
відповідачу було відомо про те, що
позивачка після подачі заяви про
звільнення її з роботи за п. 3 ст. 38 КЗпП
України не виходить на роботу з 8
листопада 2012 року та вживав заходів до
встановлення причини не виходу її на
роботу.

Отже, відповідачу саме з цієї дати було
відомо, що дисциплінарне стягнення не
може бути накладене пізніше шести
місяців з дня вчинення проступку, тобто
після 8 травня 2013 року.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» у справах про
поновлення на роботі, звільнених за
порушення трудової дисципліни, судам
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст.
40 і п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником
або уповноваженим ним органом
передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП
правила і порядом застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк.. .

Посилання відповідача на обставини,
які перешкоджали встановити причину не
виходу на роботу позивачки не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
приписами частини 2 ст. 148 цього Кодексу
визначено, що дисциплінарне стягнення
не може бути накладене пізніше шести
місяців з дня вчинення проступку.

За таких обставин наказ № 73 про
звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 цього
Кодексу виданий 9.07.2013 року суд визнає
таким, що виданий з порушенням порядку
застосування дисциплінарних стягнень,
а тому визнає його незаконним.

Згідно ст.235 ч.3 Кодексу законів про
працю України у разі визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати у рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю /пункт/ закону.
Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених ч.2
цієї статті.

Згідно ч.4 цієї статті кодексу у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно ст. 47 ч.1 КЗпП власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Позивачка була звільнена з роботи
наказом №73 від 9.07.2013 року, який
визнаний судом не законним, у день
звільнення з роботи трудова книжна
позивачці не була видана, а тому суд
прийшов до висновку, що вона має право
на виплату середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу, а саме, з
9.07.2013 року по день видачі трудової
книжки, зокрема, по 9.09.2013 року,

тобто за 61 день.

Суд вважає, що затримка видачі трудової
книжки позивачці відбулася з вини
відповідача, оскільки законом
передбачено зобов'язання власника чи
уповноваженого ним орган видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку, а тому посилання
представника відповідача на те, що
позивачці неможливо було вручити
трудову книжку суд до уваги не приймає.

Згідно довідки відповідача середній
заробіток позивачки становить 120,38
грн./а.с.125/.

Отже, за весь час вимушеного прогулу до
сплати підлягає 7343,18 грн./ 61 х 120,38/.

Згідно ст. 237-1 цього Кодексу
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки судом визнані дії відповідача
у звільненні позивачки неправомірними
та здійснено затримку видачі їй
трудової книжки, у зв'язку з чим вона не
має змоги працевлаштуватися суд
визнає, що позивачці була заподіяна
моральна шкода, яка виразилася у
моральних стражданнях, а тому її
вимоги щодо стягнення моральної школи
суд визнає правомірними та керуючись
принципом розумності та
справедливості вважає, що її розмір
завищений і не може перевищувати 6000
грн..

Посилання представника відповідача на
судові рішення Малинського районного
суду від 22 березня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту» про
зобов'язання звільнити з роботи, видачу
трудової книжки, стягнення вихідної
допомоги, середнього заробітку за весь
час затримки видачі трудової книжки та
відшкодування моральної шкоди, яким
ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено
та апеляційного суду Житомирської
області про залишення апеляційної
скарги без задоволення суд до уваги не
приймає, оскільки рішення прийняті
відносно ОСОБА_1з інших підстав та за
інші періоди.

Приймаючи рішення про стягнення з
відповідача на користь позивачки
судових витрат в сумі 3200 грн. на правову
допомогу на підставі ст.84 ч.1 ЦПК
України суд виходив з того, що між
позивачкою та представником укладена
угода від 18 листопада 2013 року та акту
про проведення розрахунків /а.с.95, 104/.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10, 11, 60, 84, 88, 179, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.
ст. 47, 148, 235, 237-1 Кодексу законів про
працю України, п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів»,-

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту» щодо
безпідставного звільнення ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. н. НОМЕР_1 за п.4 ст. 40
Кодексу законів про працю України.

Зобов"язати Державне підприємство
«Управління промислових підприємств
Державної адміністрації залізничного
транспорту» протягом 3-х календарних
днів з дня набрання рішенням суду
законної сили, внести відповідний
запис до трудової книжки ОСОБА_1 про
звільнення її з посади інженера 2 -
категорії з 9.09.2013 року за п. 6 ст. 36
Кодексу законів про працю України.

Стягнути з Державного підприємства
«Управління промислових підприємств
Державної адміністрації залізничного
транспорту» на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. н. НОМЕР_1 середній
заробіток за час затримки трудової
книжки у розмірі 7343,18 грн. та 6000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
а також судові витрати в сумі 3200 грн., а
всього 16543,18 грн.

Стягнути з Державного підприємства
«Управління промислових підприємств
Державноїадміністрації залізничного
транспорту» судовий збір у сумі 243,60
грн. на розрахунковий рахунок 0338
/державна судова адміністрація
України, 050/. Одержувач: Малинське УДК,
код 22062390, банк одержувача ГУ ДКУ в
Житомирській області, код платежу -
22030001.

В решті позову відмовити за
безпідставністю.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до апеляційного суду
Житомирської області через Малинський
районний суд впродовж 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: М. П. Тарасенко