Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю апелянта ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2 розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу
та оспорювання батьківства, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Міжгірського районного суду від 24
квітня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 09.04.2014 звернулася до суду із
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів. Зазначала, що сторони
перебувають у шлюбі з 06.06.2002, мають
доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 За
рішенням Міжгірського районного суду
від 25.06.2013 з ОСОБА_1 стягуються аліменти
на утримання доньок ОСОБА_4 і ОСОБА_7 по
500,00 грн на кожну дитину щомісячно.
Чоловік постійно виїжджає на
заробітки, а коли повертається додому,
то зловживає спиртними напоями,
влаштовує сварки, гроші пропиває, а на
дітей коштів не дає. Між тим, працюючи
систематично на сезонних роботах
чоловік заробляє достатні кошти для
того, щоб частину з них виділяти на
дітей. У той же час, позивач є інвалідом
ІІІ групи і не в змозі утримувати трьох
дітей фактично одноосібно.

Посилаючись на ці обставини, на
положення СК України щодо стягнення
аліментів, позивач просив стягнути на
свою користь з відповідача аліменти на
утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у
твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн
щомісячно починаючи з дня звернення до
суду і до досягнення дитиною
повноліття.

23.04.2014 ОСОБА_1 подав до ОСОБА_3,
зазначивши третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні відповідача
Відділ ДРАЦС Міжгірського районного
управління юстиції в Закарпатській
області, зустрічний позов про
розірвання шлюбу та оспорювання
батьківства. Мотивував тим, що сторони
уклали шлюб 06.06.2002 і фактично прожили
разом нетривалий час, а протягом 4-х
років проживають окремо, не ведуть
спільного господарства, позивач
подовгу працює в Російській Федерації
і приїжджає додому лише на великі свята
(Великдень, Різдво тощо) максимально на
два тижні. У відповідача під час шлюбу
народилося троє доньок: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 і
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у свідоцтвах про
народження яких позивач записаний
батьком. Про рішення Міжгірського
районного суду від 25.06.2013 позивач
дізнався лише після відкриття
виконавчого провадження. Між тим,
позивачу стало відомо, що до укладення
шлюбу ОСОБА_3 вела легковажний спосіб
життя, який продовжувався і після
укладення шлюбу, перша дитина ОСОБА_4
була зачата до укладення шлюбу, а інші
двоє доньок ОСОБА_7 і ОСОБА_5 народилися
далеко після закінчення будь-яких
близьких стосунків між подружжям.
Після припинення фактичного спільного
проживання з відповідачем у позивача
виникли сумніви щодо того, чи справді
він є біологічним батьком дітей, у
актових записах щодо яких він указаний
батьком. Посилаючись на ці обставини,
на положення СК України щодо
розірвання шлюбу та оспорювання
батьківства, позивач просив:

шлюб, укладений ним із ОСОБА_3 06.06.2002 і
зареєстрований Виконавчим комітетом
Лозянської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
області за актовим записом № 5,
розірвати; виключити записи про нього
як про батька дітей з вчинених
Виконкомом Лозянської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
області актових записів про
народження: ОСОБА_4 - із запису від 23.12.2002
№ 31; ОСОБА_7 - із запису від 16.01.2007 № 04;
ОСОБА_5 - із запису від 11.09.2013 № 18;
зобов'язати Відділ державної
реєстрації актів цивільного стану
Міжгірського районного управління
юстиції в Закарпатській області
виключити з вищевказаних актових
записів відомості про ОСОБА_1 як про
батька дітей ОСОБА_4, ОСОБА_7 і ОСОБА_5.

Ухвалою Міжгірського районного суду
від 24.04.2014 зустрічний позов прийнято до
спільного розгляду з первісним
позовом. Ухвалою Міжгірського
районного суду від 24.04.2014 провадження у
справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та
оспорювання батьківства закрито з
підстави, передбаченої ст. 205 ч. 1 п. 3 ЦПК
України.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 24.04.2014 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів задоволено,
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, у твердій грошовій сумі в
розмірі 500,00 грн щомісячно, але не менше,
ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку,
починаючи з 09.04.2014 і до досягнення
дитиною повноліття; допущено негайне
виконання рішення в межах суми
стягнення аліментів за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі
243,60 грн в дохід держави.

Справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Міжгірського районного суду
від 24.04.2014 вирішено ухвалою
Апеляційного суду Закарпатської
області від 17.06.2014.

ОСОБА_1 оскаржив рішення суду, яке, на
думку апелянта, ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Так, задовольняючи позов, суд не
роз'яснив апелянту процесуальні
наслідки визнання позову. Зважаючи на
зміст зустрічного позову, суд не
врахував, що апелянт має обов'язок
утримувати саме своїх дітей, а не тих,
щодо яких він лише записаний батьком.
Крім того, суд не врахував майновий
стан сторін і необґрунтовано стягнув з
відповідача аліменти в сумі 500,00 грн
щомісячно. Апелянт просить рішення
скасувати і в первісному позові
відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
апелянта ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_2, які скаргу підтримали,
розглянувши справу за правилами ст. 305
ч. 2 ЦПК України у відсутність інших
учасників процесу, обговоривши доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в сукупності, суд
приходить до такого.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1
перебувають у шлюбі з 06.06.2002 і є
батьками доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3; відповідач має
нерегулярний мінливий дохід; коштів
позивача на утримання дітей
недостатньо. Ці обставини, а також те,
що відповідач регулярно виїжджає на
сезонні роботи, підтверджуються
документально (а.с. 3-8), визнані
сторонами, позов відповідач визнав
повністю. Рішенням Міжгірського
районного суду від 25.06.2013 з ОСОБА_1
стягуються аліменти на утримання
доньок ОСОБА_4 і ОСОБА_7 по 500,00 грн на
кожну дитину щомісячно (а.с. 13, 14).

При апеляційному розгляді справи
апелянту та його представнику був
відтворений технічний запис судового
засідання за 24.04.2014. ОСОБА_1 підтвердив
апеляційному суду, що визнав позов у
суді першої інстанції повністю, як це і
було зафіксовано неодноразово. Апелянт
пояснив, що дійсно постійно виїжджає на
різні сезонні роботи до Російської
Федерації (лісозаготівельні,
будівельні тощо, до Ленінградської
області, інших регіонів), «сезоном»
рахується період близько трьох місяців
(може бути й іншим), після кожного
«сезону» відповідач приблизно на два
тижні повертається додому, а потім їде
знову. Відповідач визнав, що його
заробіток нерегулярний і за сезон
складає в еквіваленті близько 1000,00 дол.
США, з яких ще йдуть витрати на
проживання, харчування і т.п.

ОСОБА_1 не заперечував у апеляційному
суді позов та викладені у заяві
обставини по суті, а посилався на
обставини, що випливають із його
позиції щодо оспорювання батьківства.
Однак, апеляційний суд, перевіряючи
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції (ст.
303 ч. 1 ЦПК України), не може враховувати
таку правову позицію як підставу для
задоволення скарги, оскільки наразі
факт батьківства відповідача нічим не
спростований.

Беручи до уваги суть спору і предмет
позову, наявність судового рішення про
стягнення аліментів з відповідача, що
було ухвалене раніше і виконується,
неодноразове підтвердження
відповідачем факту визнання позову в
суді першої інстанції і визнання цього
в апеляційному суді з урахуванням
попереднього роз'яснення йому
процесуальних прав і обов'язків,
наявності правової допомоги фахівця в
галузі права, у колегії суддів не
викликає сумнівів факт обізнаності
відповідача із процесуальними
наслідками визнання позову. При
вирішенні вимог первісного позову
процесуальні права відповідача не були
порушені, суд першої інстанції
правильно прийняв визнання позову
відповідачем, що є правом останнього і
не суперечить закону та не порушує
прав, свобод чи інтересів інших осіб.
Понад те, пояснення, які дав відповідач
у судах, узгоджуються з підставами
позову, наведеними у заяві обставинами,
відповідають матеріалам та обставинам
справи.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
необхідність задоволення позову,
стягнення з відповідача, який більшу
частину року перебуває поза сім'єю,
дитину реально не утримує, аліментів на
утримання доньки ОСОБА_5 у твердій
грошовій сумі розміром 500,00 грн
щомісячно. Суд правильно застосував до
спірних правовідносин норми ст. 180, ст.
181 ч. 3, ст. 182 ч. 1, ст. 184 ч. 1 СК України,
якими вони регулюються. Розмір
стягнутих аліментів визначено у межах
заявлених позовних вимог, з
урахуванням обставин справи, що мають
значення, і такий є обґрунтованим.

Водночас суд припустився помилок у
застосуванні норм матеріального та
процесуального права, оскільки,
вирішивши стягнути аліменти у розмірі,
не меншому за 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку, по-перше,
вийшов за межі позовних вимог (ст. 11 ч. 1
ЦПК України), по-друге, застосував
положення частини другої статті 182 СК
України, які у взаємозв'язку із
положеннями частини третьої статті 184
цього Кодексу застосовуються лише при
визначенні розміру аліментів у частці
від заробітку (доходу) матері, батька
дитини (ст. 183 СК України). Задоволення
судом вимоги, яка не пред'являлася, є з
урахуванням положень ст. 8 ч. 8, ст. ст. 303
ч. 3 ЦПК України таким порушення норм
процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення справи і тягне
обов'язкову зміну рішення суду.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК
України апеляцію слід задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції змінити, виключивши з його
резолютивної частини слова «але не
менше, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного
віку». В решті рішення на підставі ст.
308 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч.ч. 1, 3, ст. 307 ч. 1
п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316
ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Міжгірського районного суду від 24
квітня 2014 р. задовольнити частково,
рішення суду змінити, виключивши з
третього абзацу резолютивної частини
рішення слова «але не менше, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку», в решті
рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді