УХВАЛА

іменем україни

4 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
акціонерного товариства «Миронівська
птахофабрика» про визнання незаконним
та скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Канівського міськрайонного суду
Черкаської області від 7 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 28 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 19 березня 2010 року був прийнятий
приватним акціонерним товариством
«Миронівська птахофабрика» (далі -
ПрАТ «Миронівська
птахофабрика») на роботу водієм
автотранспортних засобів (самоскид)
транспортної служби, з оплатою згідно
штатного розкладу та випробувальним
терміном один місяць, після спливу
якого він продовжував працювати водієм
на цьому підприємстві до 28 липня 2010
року. Цього дня його не було допущено до
виконання службових обов'язків у
зв'язку з відстороненням від виконання
службових обов'язків на час перевірки
за фактом нестачі у нього
паливно-мастильних матеріалів. З
наказом про відсторонення від роботи
його ознайомлено не було. Ухвалою
Канівського міськрайонного суду
Черкаської області від 9 липня 2013 року
його було звільнено від кримінальної
відповідальності, передбаченої ч. 1 ст.
191 КК України на підставі
п. «г» ст. 1 Закону України «Про
амністію у 2011 році». 27 липня 2013 року
йому було надано наказ про його
звільнення з посади водія на підставі
п. 8 ст. 40 КЗпП України № 485-к та в
подальшому видано трудову книжку і
проведено розрахунок за відпрацьовані
ним у 2010 році 8 днів у сумі 369 грн 26 коп.
Позивач вважав своє звільнення
незаконним та безпідставним, діями
відповідача йому було завдано моральну
шкоду, яку він оцінив у 30 тис. грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив
визнати незаконним та скасувати наказ
від 26 липня 2013 року про його звільнення,
визнати його звільнення незаконним та
поновити його на роботі, стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
компенсацію за невикористану
відпустку, а також моральну шкоду у
розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від

7 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 28 січня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 в частині
визнання незаконним та скасування
наказу від 28 липня 2010 року
№ 950-к відмовлено у зв'язку з
відмовою у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду. У задоволення позову
ОСОБА_3 в частині визнання незаконним
та скасування наказу від 26 липня 2013
року № 485-к, визнання звільнення
ОСОБА_3 на підставі п. 8 ст. 40 КЗпП
України незаконним та поновлення його
на роботі, стягнення з ПрАТ
«Миронівська птахофабрика» на користь
ОСОБА_3 за період з 28 липня 2010 року по 27
липня 2013 року середнього заробітку за
час вимушеного прогулу у розмірі 58 320
грн 90 коп., індексації за несвоєчасно
виплачену заробітну плату у сумі 1 386
грн та компенсації за невикористану
відпустку, стягнення моральної шкоди
та витрат на правову допомогу
відмовлено за безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що з
наказом від 28 липня 2010 року ОСОБА_3 про
відсторонення від роботи був
ознайомлений 29 липня 2010 року, про що
свідчить його підпис під наказом, при
цьому будь-яких претензій ОСОБА_3 з
цього приводу висловлено не було. Тому
пропущено строк звернення до суду,
оскільки наказ видано з порушенням
КЗпП України. Крім того, застосування
Закону України «Про амністію» по
відношенню до ОСОБА_3 звільняє його від
кримінальної відповідальності, але не
реабілітує його, оскільки він
вважається винним у скоєнні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, а
тому відповідач мав всі законні
підстави для видачі наказу про
звільнення ОСОБА_3 за п. 8 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з вчиненням
розкрадання за місцем роботи.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками районного суду та виходив
із того, що позивач звільнений від
кримінальної відповідальності з
нереабілітуючих підстав. Амністія може
бути застосована лише за згодою особою
при повному визнанні нею своєї вини в
інкримінованому злочині. Вказану
ухвалу ОСОБА_3 не оскаржував. Вказане
свідчить про дотримання відповідачем
трудового законодавства при
звільненні ОСОБА_3 із займаної посади, у
тому числі щодо проведення остаточного
розрахунку при звільненні працівника.
На момент звільнення ОСОБА_3 отримав
всі належні йому до виплати суми, про що
свідчать відомості видаткового
касового ордеру від 29 липня 2013 року.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до
наказу від 19 березня 2010 року ОСОБА_3
працював в ПрАТ «Миронівська
птахофабрика» на посаді водія
автотранспортних засобів (самоскид)
транспортної служби з 19 березня 2010 року
з оплатою згідно штатного розкладу та
випробувальним терміном один місяць.

Наказом ПрАТ «Миронівська
птахофабрика» № 950-к ОСОБА_3
відсторонено від роботи з 28 липня 2010
року без виплати заробітної плати за
даний період у зв'язку з виявленням
факту крадіжки 26 липня 2010 року 235,5 л
дизельного палива водієм ОСОБА_3,
поданням заяви по даному факту до
Канівського міськрайонного відділу
Міністерства внутрішніх справ України
в Черкаській області, а також з метою
збереження матеріальних цінностей
підприємства до винесення судом вироку
по справі.

Даючи оцінку цьому наказу, суди
виходили з того, що він виданий з
порушенням трудового законодавства.

Проте відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутись із
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в м'якни строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 цього Кодексу передбачено,
що у разі пропуску з поважних причин
строків, установлених ст. 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Суди вірно вважали, що оскільки
представником відповідача заявлено
клопотання про застосування строків
звернення до суду, а позивач не
звертався до суду з клопотання про його
поновлення, у задоволенні вимог про
визнання наказу від 28 липня 2010 року
слід відмовити у зв'язку з пропуском
строку позовної давності, оскільки
достовірно встановлено, з наказом
позивач був ознайомлений під розпис 29
липня 2010 року (а.с. 26), а з позовом до суду
звернувся у серпні 2013 року і
поважних причин для поновлення цього
строку немає.

Отже, судове рішення в частині
оскарження наказу № 950-к є вірним.

Також судами встановлено, що наказом
від 26 липня 2013 року № 485-к по ПрАТ
«Миронівська птахофабрика» ОСОБА_3 з 28
липня 2010 року звільнено за вчинення
розкрадання майна власника, на
підставі п. 8 ст. 40 КЗпП України.

Цієї нормою закону передбачено право
власника або уповноваженого ним органу
розірвати трудовий договір з
працівником у випадку вчинення за
місцем роботи розкрадання, в тому числі
дрібного, майна власника,
встановленого вироком суду, щ набрав
законної сили, чи постановою органу, до
компетенції якого входить накладення
адміністративного стягнення або
застосування заходів громадського
випливу. Таке звільнення можливе
незалежно від того, чи застосовувались
до працівника раніше заходи
дисциплінарного стягнення, робочий чи
неробочий час вчинено розкрадання.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» судам належить
мати на увазі, що відповідно до п. 8 ст. 40
КЗпП України власник або уповноважений
ним орган має право розірвати трудовий
договір з підстав учинення працівником
за місцем роботи розкрадання (в тому
числі дрібного) майна власника,
встановленого вироком суду, що набрав
законної сили, чи постановою органу, до
компетенції якого входить накладення
адміністративного стягнення або
застосування заходів громадського
впливу (ст. 21 КУпАП), незалежно від того,
чи застосовувалися до працівника
раніше заходи дисциплінарного або
громадського стягнення, в робочий чи
неробочий час учинене розкрадання).

Тобто, особа вважається невинуватою до
тих пір, поки факт розкрадання не буде
встановлено вироком суду, що набрав
законної сили.

Таким чином, законодавством визначено
вичерпний перелік засобів для
встановлення доказів, що підтверджують
факт розкрадання майна власника. Інші
докази щодо вчинення розкрадання, у
тому числі винесення судом ухвали про
закриття кримінальної справи з
нереабілітуючих підстав, не є
підставою для застосування саме п. 8 ст.
40 КЗпП України.

Однак апеляційний суд у порушення ст.
ст. 214, 315 ЦПК України не врахував, що на
момент звільнення позивача
обвинувального вироку, що вступив в
законну силу відносно нього ухвалено
не було. Також не виносився вирок
відносно ОСОБА_3 і на час ухвалення
судами рішень у даній справі. Таким
чином, позивача було звільнено з
порушенням п. 8 ст. 40 КЗпП України, тобто
незаконно.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Оскільки судове рішення апеляційного
суду в частині відмови в поновленні на
роботі скасовується з передачею справи
на новий судовий розгляд, всі інші
вимоги (стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди)
залежить від основної вимоги, то судове
рішення і в цій частині підлягає
скасуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення частково не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 28 січня 2014 року в частині
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від
7 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 28 січня 2014 року в частині відмови у
визнанні незаконним та скасуванні
наказу № 950-к від 28 липня 2010
року про відсторонення від роботи -
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко