Провадження № 2/161/258/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

06 травня 2014 року
місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого-судді Пахолюка А.М.,

при секретарі - Щерблюк О.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання
договору недійсним, витребування майна
та скасування державної реєстрації
права власності на майно, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні відповідачів
- приватний нотаріус Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_9,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом
до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання
договору недійсним, витребування майна
та скасування державної реєстрації
права власності на майно, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні відповідачів
- приватний нотаріус Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_9

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона та
відповідач ОСОБА_8, як подружжя,
являються співвласниками житлового
будинку АДРЕСА_1.

Вказує, що 12 жовтня 2010 року між її
чоловіком ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був
укладений нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу зазначеного
житлового будинку. Однак, вона не
підписувала нотаріальну посвідчену
письмову згоду на відчуження ОСОБА_8
вказаного нерухомого майна.

В подальшому вказаний житловий будинок
відповідач ОСОБА_4 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 17.06.2011 року
відчужила відповідачу ОСОБА_2

З врахуванням вищевикладеного із
посиланням на вимоги ст.203, 215, 216, 369 ЦК
України, ст.65 СК України просить суд
визнати недійсними укладений 12 жовтня
2010 року між її чоловіком ОСОБА_8 та
ОСОБА_4 договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1, що
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 і зареєстрований в
реєстрі за №4170. Крім того, на підставі
ст..388 ЦК України просить суд
витребувати вказане майно із володіння
відповідача ОСОБА_2, а також скасувати
державну реєстрацію права власності на
житловий будинок за ОСОБА_2

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав з підстав, зазначених в
позовній заяві. Просив суд, позов
задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_5, кожен зокрема, в судовому
засіданні позов не визнали, суду
пояснили, що підстав для визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,
витребування майна немає. Просили суд в
задоволенні позову відмовити за
безпідставністю вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_6 в
судовому засіданні позов заперечив із
підстав, вказаних у письмових
запереченнях. Просив суд в задоволенні
позову відмовити за безпідставністю
вимог.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання
не з?явився з невідомих суду причин,
хоча вчасно та належним чином
повідомлявся судом про час та місце
слухання справи.

Суд вважає за можливим розглянути
справу за відсутності учасників
процесу, що не з'явилися, по наявним у
справі доказам.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, показання
свідка, дослідивши та оцінивши
представлені по справі докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов підставний та підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

Згідно ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п?ятою та
шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 та
відповідач ОСОБА_8 з 03.05.1980 року по
теперішній перебувають в
зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі рішення виконкому
Боратинської сільської ради №61 від
28.08.2008 року за відповідачем ОСОБА_8
зареєстровано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 68-70).

Отже, даний житловий будинок
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придбали за час
спільного подружнього життя, а тому
вказане майно на підставі ч.2 ст. 60
Сімейного кодексу України належить їм
на праві спільної сумісної власності.

Статтею 65 Сімейного кодексу України
передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України
правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Отже, за змістом вищевказаних норм
закону у разі продажу спільного
сумісного майна подружжя, право
власності на яке зареєстроване лише за
одним із подружжя, таке майно підлягає
відчуженню лише у разі наявності
письмової згоди іншого з подружжя.

За змістом ч.1 ст.205 ЦК України одним із
способів волевиявлення сторін є
укладення правочину у письмовій формі.

Згідно ч.3 ст.639 ЦК України якщо
сторони домовились укласти у письмовій
формі договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами.

Із матеріалів справи вбачається, що 12
жовтня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був
укладений договір купівлі-продажу
житловий будинок АДРЕСА_1, що
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 і зареєстрований в
реєстрі за №4170 (далі - договір
купівлі-продажу №1) (а.с. 66-67).

Того ж дня при укладенні договору
купівлі-продажу №1 від імені ОСОБА_7
була підписана письмова згода подружжя
на продаж ОСОБА_8 вказаного будинку, яка
посвідчена приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 і зареєстрована в
реєстрі за №4168 (а.с.119)

17 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
був укладений договір купівлі-продажу
вказаного нерухомого майна, що
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_10 (далі - договір
купівлі-продажу №2) (а.с. 11-12).

В подальшому відповідач ОСОБА_2
зареєстрував своє право власності на
вказане майно і на час розгляду справи
в суді являється його власником (а.с. 13).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 12
жовтня 2010 року особисто не підписувала
заяви про надання згоди своєму
чоловіку ОСОБА_8 на відчуження спірного
майна.

Зазначена обставина підтверджується
висновком судової почеркознавчої
експертизи №4018 від 08.01.2014 року, згідно
якого підпис від імені ОСОБА_7 у
вищезазначеній згоді подружжя від
12.10.2010 року, виконаний не ОСОБА_7, а іншою
особою (а.с. 117-118).

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що відповідач на момент
укладення згоди подружжя, тобто 12.10.2010
року, перебувала за межами території
України (а.с. 145-147)

Отже, позивач ОСОБА_7 належним чином не
виразила свого волевиявлення на
укладення письмової згоди подружжя на
відчуження спірного житлового будинку,
оскільки, така письмова згода,
наявність якої в даному випадку є
необхідною умовою укладення договору
купівлі-продажу №1, підписані не
позивачем, а іншою невідомою особою.

При цьому суд не бере до уваги
показання свідка ОСОБА_11 про те, що
позивач на момент укладення договір
купівлі-продажу №1 особисто була
присутня у нотаріуса, оскільки,
вказаний свідок вказав, що не бачив в
розгорнутому виді паспорт позивача, а
тому, на думку суду, ОСОБА_11 не міг
достовірно знати особу ОСОБА_7,
оскільки, сам зазначив, що не був
особисто знайомий із позивачем до
моменту укладення правочину. За
таких обставин, оспорюваний позивачем
договір купівлі-продажу №1 слід
визнати недійсним на підставі ст.ст.203,
215, 369 ЦК України, ст. 65 СК України.

Як роз?яснив Пленум Верховного
Суду України у п.10 своєї постанови №9
від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (далі -
Постанова Пленуму), норма частини
першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Пунктом 10 Постанови Пленуму також
роз'яснено, що відповідно до частини
п'ятої статті 12 ЦК добросовісність
набувача презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Як пояснив суду відповідач ОСОБА_2 в
минулому судовому засіданні, купуючи
спірний житловий будинок, він не був
обізнаний із обставинами набуття
ОСОБА_4 права власності на це майно.

Позивачем та її представником не
надано суду будь-яких інших доказів
обізнаності відповідача ОСОБА_2 про ту
обставину, що ОСОБА_4 набула право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
за договором купівлі-продажу №1 без
відповідного волевиявлення
попереднього співвласника майна
ОСОБА_7

За таких обставин, суд вважає, що
відповідач ОСОБА_2 являється
добросовісним набувачем спірного
майна за договором купівлі-продажу №2.

Згідно ст.388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Як вже було зазначено судом, позивач
ОСОБА_7 належним чином не виразила
свого волевиявлення на укладення
правочину, за яким спірне майно, вибуло
із її володіння на користь ОСОБА_4, а
згодом і на користь ОСОБА_2

За таких обставин, позовні вимоги в
частині витребування спірного
житлового будинку із володіння
відповідача ОСОБА_2 є підставними,
оскільки, останній хоч і являється
добросовісним набувачем, проте, дане
майно вибуло із володіння попереднього
законного співвласника майна -
позивача ОСОБА_7 не з її волі.

Вирішуючи питання щодо витребування
майна, суд вважає за необхідним
повернути це майно у володіння ОСОБА_7
та ОСОБА_8, як подружжя, якому житловий
будинок належить на спільній сумісній
власності, оскільки, їх частки в майні
на даний час не визначені і в
подальшому можуть бути змінені у разі
поділу майна за правилами ст. 70 СК
України.

При цьому суд вважає, що ОСОБА_2 не
позбавлений можливості звернутися до
ОСОБА_4 із відповідною вимогою про
відшкодування завданої шкоди, яку він
поніс внаслідок витребування
зазначеного майна.

Не підлягають до задоволення заявлені
ОСОБА_7 вимоги про скасування державної
реєстрації на вказане майно, так як,
вказаний позов пред'явлений лише до
ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, які не наділені
повноваженнями щодо скасування
державної реєстрації права власності
на спірне майно. Позивач в даному
випадку не позбавлена права звернутися
із вказаними вимогами до належного
відповідача для захисту свого
порушеного права.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що позов підставний та
підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог майнового
та немайнового характеру, з
відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_4 в користь
позивача слід стягнути в рівних
частинах 114,7 грн. судового збору, а з
відповідача ОСОБА_2 - 3441 грн. судового
збору.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 61,
62, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі
ст.ст. 16, 203 - 210, 215, 216, 369, 386, 387, 388, 639
Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 65
Сімейного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним укладений 12
жовтня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1, що посвідчений
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_9
і зареєстрований в реєстрі за №4170.

Витребувати із володіння ОСОБА_2
житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом
передачі зазначеного майна у володіння
ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Стягнути в рівних частинах з
ОСОБА_8, ОСОБА_4 в користь ОСОБА_7
понесені витрати пов'язані зі сплатою
судового збору в розмірі - 114 (сто
чотирнадцять) 70 коп., по 57 (п?ятдесят сім)
грн. 35 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_7
понесені витрати пов'язані зі сплатою
судового збору в розмірі - 3441 (три
тисячі чотириста сорок одну) грн. 00 коп.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
А.М. Пахолюк