Справа № 369/1113/14-ц
Провадження № 2/369/1028/14
21.05.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
головуючого судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
У лютому 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до Києво-Святошинського
районного суду Київської області з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості.
Заявлені позовні вимоги
обґрунтовували тим, що між кредитною
спілкою «Український фінансовий союз»
та її членом ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір № ГО-96 від 24 грудня
2007 року на суму 150 000 грн. та кредитний
договір № ГО 299 від 27 жовтня 2008 року на
суму 190 970 грн. Відповідно до зазначених
договорів ОСОБА_4 зобов'язувався
повернути надані йому кошти та
нараховані відсотки за користування
ними в термін і на умовах, зазначених в
Згідно п. 5.1. вищезазначених кредитних
договорів для забезпечення виконання
зобов'язання за ними, був укладений
іпотечний договір між кредитною
спілкою «Український фінансовий союз»
та ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 976, за
яким предмет іпотеки є садовий будинок,
загальною площею 53,00 кв.м., що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
ОСОБА_4 не здійснював погашення ані
тіла кредиту, ані відсотків по кредиту.
04.10.2010 року кредитна спілка
«Український фінансовий союз»
відступила належне їй право вимоги по
кредитним договорам № ГО 96 від 24.12.2007
року та № ГО 299 від 27.10.2008 року
членам кредитної спілки ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на умовах, визначених в договорі
про відступлення права вимоги по
кредитному договору № ГО 96 від 24.12.2007
року та по кредитному договору № ГО
299 від 27.10.2008 року в сумі наявних
зобов'язань ОСОБА_4 перед кредитною
спілкою «Український фінансовий союз»,
яка на день укладення договору
відступлення прав вимоги становила 214
Позивачами неодноразово направлялись
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги про сплату
боргу, які ігнорувались останніми.
20.04.2011 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області ухвалив
рішення про стягнення з ОСОБА_4
заборгованості в сумі 309 265,00 грн.,
сплачене у справі держмито у розмірі 1
700 грн., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення у
розмірі 120 грн., витрати на проведення
оцінки предмета іпотеки у розмірі 1 200
грн. та витрати на оголошення в газеті
«Урядовий кур'єр» у розмірі 840 грн.;
звернути стягнення на садовий будинок,
який знаходиться у АДРЕСА_1, загальною
площею 53,00 кв.м. та належить на праві
власності ОСОБА_5.

ОСОБА_5, не погодившись із рішенням суду
першої інстанції, звернувся до
Апеляційного суду Київської області із
відповідною скаргою. Проте,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, у зв'язку із
чим право власності на спадкове майно
набула ОСОБА_6.

24.05.2012 року ухвалою Апеляційного суду
Київської області було стягнено з
ОСОБА_4 на користь Позивачів 309 265
(триста дев'ять тисяч двісті шістдесят
п'ять) грн. 00 коп., шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки садовий
будинок, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та судові витрати.

Оскільки боргові зобов'язання по
кредитним договорам ОСОБА_4 не
виконані, то такі зобов'язання не
можуть бути припиненими, таким чином
нарахування відсотків за користування
кредитом та пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання не зупинено.

Позивачі просили суд визнати борг
ОСОБА_4 станом на 23.02.2014 року в сумі 906 564
(дев'ятсот шість тисяч п'ятсот
шістдесят чотири) грн. 00 коп. та
стягнути вищезазначений борг шляхом
передачі права власності на предмет
іпотеки, а саме: садовий будинок, який
знаходиться у АДРЕСА_1, що належав на
праві власності ОСОБА_5 та який зараз
належить ОСОБА_6 та судові витрати.

Позивачі також подали до суду заяву про
збільшення заявлених вимог, а саме
збільшили, на основі розрахунку, розмір
заборгованості до 933 025 (дев'ятсот
тридцять три тисячі двадцять п'ять) грн.
00 коп.

У судовому засіданні Позивачі
підтримали заявлені позовні вимоги у
повному обсязі, проти ухвалення
заочного рішення не заперечували.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
причини неявки суду не відомі.

Інститут заочного провадження
відповідає положенням та спрямований
на реалізацію Рекомендації № R (84) 5
Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам стосовно принципів
цивільного судочинства, що направлені
на вдосконалення судової системи.

Зі згоди Позивачів суд ухвалює заочне
рішення, що відповідає вимогам ст. 224
ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з наступних
підстав.

У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі
- ЦК України) передбачено, що загальними
засадами цивільного законодавства є: 1)
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні,
між кредитною спілкою «Український
фінансовий союз» та її членом ОСОБА_4
було укладено кредитний договір № ГО-96
від 24 грудня 2007 року на суму 150 000 грн. та
кредитний договір № ГО 299 від 27 жовтня
2008 року на суму 190 970 грн. Відповідно до
зазначених договорів ОСОБА_4
зобов'язувався повернути надані йому
кошти та нараховані відсотки за
користування ними в термін і на умовах,
зазначених в договорах.

Згідно п. 5.1. вищезазначених кредитних
договорів для забезпечення виконання
зобов'язання за ними, був укладений
іпотечний договір між кредитною
спілкою «Український фінансовий союз»
та ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 976, за
яким предмет іпотеки є садовий будинок,
загальною площею 53,00 кв.м., що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 не здійснював погашення ані
тіла кредиту, ані відсотків по кредиту.

04.10.2010 року кредитна спілка
«Український фінансовий союз»
відступила належне їй право вимоги по
кредитним договорам № ГО 96 від 24.12.2007
року та № ГО 299 від 27.10.2008 року
членам кредитної спілки ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на умовах, визначених в договорі
про відступлення права вимоги по
кредитному договору № ГО 96 від 24.12.2007
року та по кредитному договору № ГО 299
від 27.10.2008 року в сумі наявних
зобов'язань ОСОБА_4 перед кредитною
спілкою «Український фінансовий союз»,
яка на день укладення договору
відступлення прав вимоги становила 214
074 грн.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за
договором факторингу одна сторона
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника). Ст. 1078 ЦК
України предметом договору факторингу
може бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав, а також право
вимоги, яке виникне в майбутньому.

Позивачами неодноразово направлялись
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги про сплату
боргу.

20.04.2011 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області ухвалив
рішення про стягнення з ОСОБА_4
заборгованості в сумі 309 265,00 грн.,
сплачене у справі держмито у розмірі 1
700 грн., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення у
розмірі 120 грн., витрати на проведення
оцінки предмета іпотеки у розмірі 1 200
грн. та витрати на оголошення в газеті
«Урядовий кур'єр» у розмірі 840 грн.;
звернути стягнення на садовий будинок,
який знаходиться у АДРЕСА_1, загальною
площею 53,00 кв.м. та належить на праві
власності ОСОБА_5.

ОСОБА_5, не погодившись із рішенням суду
першої інстанції, звернувся до
Апеляційного суду Київської області із
відповідною скаргою. Проте,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, у зв'язку із
чим право власності на спадкове майно
набула ОСОБА_6.

24.05.2012 року ухвалою Апеляційного суду
Київської області було стягнено з
ОСОБА_4 на користь Позивачів 309 265
(триста дев'ять тисяч двісті шістдесят
п'ять) грн. 00 коп., шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки садовий
будинок, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та судові витрати.

За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

В даному випадку Позивачі вже
розпорядились своїм правом на
звернення стягнення на предмет
іпотеки, у зв'язку з чим, рішеннями
судів першої та апеляційної інстанції
їм було надано можливість самостійної
реалізації нерухомого майна в порядку
Закону України «Про виконавче
провадження».

Позивачами не було пред'явлено до
виконання виконавчий документ, виданий
на підставі ухвали Апеляційного суду
Київської області від 24.05.2012 року до
відповідного відділу державного
виконавчої служби, державний
виконавець якого зобов'язаний виконати
зазначене вище рішення суду. Будь-яких
даних щодо неможливості виконання
Банком рішення суду, зокрема, у
відповідності з нормами ч. ч. 1, 5 ст. 54
Закону України „Про виконавче
провадження", вирішення питання про
зміну чи встановлення способу і
порядку виконання в порядку ст. 373 ЦПК
України матеріали справи не містять.

Крім того, суд не знаходить підстав для
задоволення позовних вимог щодо
звернення стягнення на предмет
іпотеки, оскільки по суті Позивачі
просять застосувати до боржників
подвійну цивільно-правову
відповідальність одного й того ж виду
за одне й теж саме порушення
договірного зобов'язання, що
суперечить ст. 550 ЦК України, ст. 509 ч.3
ЦК України та ч. 1 ст. 61Конституції
України, згідно з якими ніхто не може
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Заявлена позовна вимога щодо визнання
боргу у відповідній сумі також не
підлягає до задоволення, оскільки
згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення,
невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав. Загальний
перелік таких способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, суб'єкт порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Перелік способів захисту цивільних
справ та інтересів, що міститься в
статті 16 ЦК України не є вичерпним, і
суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений законом або договором.

Проте такого способу захисту права, як
визнання судом розміру заборгованості
без стягнення вищезазначених коштів
чинним законодавством України не
передбачено.

Тому у відповідності до положень ст. ст.
15, 16 ЦК України його право не підлягає
судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст. 129
Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2
ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для
підтвердження своїх вимог та
заперечень сторони повинні надати до
початку розгляду справи по суті. В ст. 137
ЦПК України зазначено, що у випадках,
коли щодо отримання доказів у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
є складнощі, суд за їх клопотанням
зобов`язаний витребувати такі докази.
Клопотання про витребування доказів
має бути подано до початку розгляду
справи по суті із долученням
відомостей про неможливість отримання
таких доказів особисто стороною або
іншою особою, яка бере участь у справі.

В судовому засіданні Позивачі не
просили суд витребувати матеріали
спадкової справи, щодо померлого
ОСОБА_5, з метою встановлення кола
спадкоємців для притягнення їх
відповідачами по справі, не дивлячись
на те, що таке право їм було роз'яснено у
відповідності до ст. 10 ЦПК України.

У зв'язку із вищевикладеним,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог, дослідивши всебічно,
повно, безпосередньо та об'єктивно
наявні у справі докази, оцінив їх
належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15,16,
1077 Цивільного кодексу України, ст. 7
Закону України «Про іпотеку» та
керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 209,
224-225 Цивільного процесуального кодексу
України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Києво-Святошинський районний суд
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя

А.Я.Волчко