Єдиний унікальний номер 259/774/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4233/2014
головуючий в I інстанції Гаврилов В.А.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
___________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

16 травня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства «Державний Ощадний банк
України» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості, у якій подано
апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах
якої діє ОСОБА_2, на рішення
Куйбишевського районного суду м.
Донецька від 03 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 лютого 2013 року публічне акціонерне
товариство «Державний Ощадний банк
України» /надалі Банк/ звернулося в суд
з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про
стягнення з останньої заборгованості
за договором про іпотечний кредит від 11
березня 2008 року через неналежне
виконання зобов'язань за договором у
сумі 136105,18 грн., що утворилася станом на
25 січня 2013 року.

Рішенням Куйбишевського районного
суду м. Донецька від 03 грудня 2013 року
позов задоволено повністю, стягнуто з
ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість
за договором кредиту у розмірі 136105,18
грн.

З рішенням суду відповідач не
погодилася, в апеляційній скарзі
представник останньої просила рішення
скасувати та ухвалити нове яким в
позові відмовити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права та неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, зокрема, на думку заявника,
суд не взяв до уваги того, що на час
розгляду справи вже існувало рішення
суду, яке набрало законної сили, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором, на виконання
якого було реалізовано предмет
іпотеки, також цим рішенням було
розірвано Кредитний договір. Та суд не
врахував що наявність такого рішення
не свідчить про переривання строків
звернення до суду, оскільки Банк
самостійно вибрав спосіб захисту свого
права та не скористався своїм правом на
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості в межах
строків позовної давності, початок
перебігу яких зумовлений моментом
виникнення у Банку права на звернення
до суду з позовом з листопада 2008 року.

Також заявник вказувала, що
необхідність застосування строків
позовної давності без заяви
відповідача йдеться в законодавстві
про захист прав споживачів, та пропуск
строків позовної давності є підставою
для відмови у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника Банку та пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити за наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольнив
позов, виходячи з того, що умови
укладеного між Банком та ОСОБА_1
договору про іпотечний кредит від 11
березня 2008 року /надалі Кредитний
договір/ останньою належним чином не
виконувалися, у зв'язку з чим виникла
заборгованість, яку суд стягнув
відповідно до надано Банком
розрахунку.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини у
справі, дотримався норм процесуального
права та правильно застосував норми
матеріального права.

Правовідносини з приводу надання
кредиту регулюються Цивільним
кодексом України та Законом України
«Про банки та банківську діяльність» №
2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі
Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2
якого банківським кредитом визнається
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання сплати процентів та інших
зборів з такої суми.

Та правовою формою щодо оформлення
відносин сторін є кредитний договір, та
відповідно до положень частини 1 статті
1054 ЦК України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Та за загальним правилом договірне
зобов'язання повинне виконуватись
відповідно до тих умов, які сторони
визначили при укладенні договору.

Отже відповідно до дійсного змісту
наведених норм, кредитний договір
обов'язково має укладатись у письмовій
формі (стаття 1055 ЦК) та набирає чинності
з моменту, коли сторони в належній
формі досягли згоди з усіх його
істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та
істотними умовами кредитного договору
є предмет, строк повернення та його
ціна /розмір процентів/.

Відповідно до наявного у справі
Кредитного договору за підписами обох
сторін /а.с. 4-6/ сторони погодили умови
щодо розміру коштів, що можуть бути
отримані в кредит, строку їх
повернення, який становив 240 місяців з
визначенням терміну остаточного
погашення кредиту не пізніше 10 березня
2028 року, дійшли згоди щодо процентної
ставки на рівні 15,3% річних, строків та
порядку погашення кредитних коштів.

Отже з огляду на викладене, висновки
суду першої інстанції про наявність
між сторонами Кредитного договору
узгоджуються із положеннями наведених
норм та підтверджуються наявними у
справі письмовими доказами, зокрема
відповідач не оспорювала тієї
обставини що вона відповідно до
Кредитного договору отримала 199000,00
грн., зі строком повернення до 10 березня
2028 року.

У той же час, із наявного у справі
розрахунку заборгованості за
Кредитним договором здійсненого
станом на 25 січня 2013 року /а.с. 3/
вбачається, що позичальник отримавши
кошти в кредит свої зобов'язання перед
Банком належним чином не виконувала, з
огляду на що, утворилася
заборгованість в розмірі 136105,18грн., із
яких сума боргу 135317,59грн. та 787,59грн.
пеня.

Разом з тим, узгоджуються із фактичним
обставинами справи доводи апелянта про
порушення Банком строків позовної
давності.

Відповідно до положень частини 3 статті
267 ЦК України сплив строку позовної
давності є підставою для відмови в
позові.

Та апеляційний суд встановив, що строк
для звернення з позовом пропущено
Банком без поважної причини,
врахувавши що чинним законодавством
статтею 257 Цивільного кодексу України
передбачено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки, та правовідносини щодо
стягнення заборгованості за кредитним
договором охоплюються дією саме цієї
статті.

Стосовно встановлених у справі
обставин, позивач звернувся до суду з
вимогою про захист свого права за
межами строку передбаченого наведеною
вище статтею, оскільки право на
отримання відшкодування у позивача
виникло з листопада 2008 року, з моменту
здійснення останнього платежу, чого
сторони фактично не оспорювали, а позов
подано 01 лютого 2013 року, та позивачем не
наведено жодних підстав в
підтвердження того, що строк звернення
до суду пропущено з поважних причин.

Разом з тим, відповідно до чинного
процесуального законодавства України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту /ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267
ЦК України/.

Застосування положень п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» можливе у випадку
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту /вказана позиція
викладена у Постанові Верховного Суду
України від 20 листопада 2013 року у
справі за №6-126цс13/.

Отже доводи апелянта про те, що позовні
вимоги заявлені поза межами позовної
давності, суд апеляційної інстанції не
може взяти до уваги, оскільки
відповідач у справі була обізнана про
розгляд справи судом, представник
відповідача приймала участь в судовому
засіданні під час розгляду справи та
відповідної заяви про застосування
строків позовної давності у суді
першої інстанції не заявляла.

Таким чином, із наведеного необхідно
зробити висновок, що судом першої
інстанції повно з'ясовані обставини що
мають значення для справи, та судом
ухвалене обґрунтоване рішення, згідно
норм матеріального і процесуального
права та відсутні підстави для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах
якої діє ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного
суду м. Донецька від 03 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: