Ухвала іменем україни04 червня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
головуючого: Макарчука М.А.,
суддів:
Маляренка А.В., Леванчука
А.О.,Мазур Л.М., Нагорняк В.А.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_2 до приватного
підприємства «Грандфінресурс» про
захист прав споживачів, за
касаційною скаргою Дудушко Марини
Миколаївни в інтересах та за
довіреністю приватного підприємства
«Грандфінресурс» на рішення
Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 07 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від
11 жовтня 2013 року, в с т а н о в и л
а: Позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПП
«Грандфінресурс», про захист прав
споживачів, визнання договору
нікчемним, повернення коштів. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що 25 червня
2011 року між ним та ПП «Грандфінресурс»
був укладений договір №202658 про надання
послуг, згідно якого ПП
«Грандфінресурс» повинно було надати
позивачу позику у сумі 250 тис. грн для
придбання автомобіля. На виконання
договору ним було сплачено первинну
плату у розмірі 8750 грн та 87,50 грн за
послуги банку. Однак ні у цей день ні
пізніше позики він не отримав. 21 липня
2011 року не отримавши позики, він
подав заяву про розірвання даного
договору та повернення коштів. Але
коштів він так і не отримав. Так,
виходячи зі змісту договору він
сплачував кошти відповідачу не за сам
товар, а за можливість одержання права
на отримання позики, так як
підприємство без залучення власних
коштів формувало групи клієнтів, за
рахунок коштів яких здійснювалась
передача права отримання позики одному
із учасників групи, що є компенсацією
за рахунок коштів інших учасників
групи, залучених до умов діяльності ПП
«Грандфінресурс», а платежі є платою за
право на купівлю товару. Таким чином
між ним та товариством було укладено
договір про надання послуг, який ввів
його, як споживача в оману, а дії
підприємства є недобросовісними і
містять ознаки пірамідальної схеми.
Вважає, що договір № 202658 від 25 червня 2011
року про надання послуг не відповідає
вимогам ст.ст. 18,19 ЗУ «Про захист
споживачів», тому він є недійсним.
Просить суд визнати договір № 202658 від 25
червня 2011 року нікчемним, стягнути з
відповідача на його користь 8750 грн
сплачених ним за договором про надання
послуг від 25 червня 2011 року, а також
стягнути з відповідача на його користь
сплачені банківські послуги у розмірі
87,50 грн.Рішенням Тернівського міського
суду Дніпропетровської області від 07
жовтня 2013 року, залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 жовтня
2013 року позов ОСОБА_2 до ПП
«Грандфінресурс», про захист прав
споживачів, визнання договору
нікчемним, повернення коштів
задоволено частково. Стягнуто з ПП
«Грандфінресурс», на користь ОСОБА_2,
сплачені ним кошти за договором про
надання послуг у розмірі 8750 грн.
Стягнуто з ПП «Грандфінресурс» на
користь УДКСУ у м. Тернівка
Дніпропетровської області судовий
збір у розмірі 229, 40 коп. В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
У касаційній скарзі Дудушко М.М. в
інтересах та за довіреністю ПП
«Грандфінресурс» просить рішення
Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 07 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 жовтня
2013 року скасувати, і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення цим судом норм
процесуального права та неправильне
застосуванням норм матеріального
права. Касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні
вимоги, місцевий суд вважав, а
апеляційний суд погодився з таким
висновком, що договір між сторонам є
нікчемним, а тому кошти сплачені на
його виконання підлягають поверненню
позивачу. Проте
повністю погодитися з таким висновком
не можна. Згідно
правової позиції Верховного Суду
України у справі №
6-40 цс 13, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Відповідно до положень,
закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», забороняється здійснення
нечесної підприємницької практики.
Нечесна підприємницька практика
включає в себе будь-яку діяльність (дії
або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.
Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19
цього Закону забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними. Таким чином, Законом
України «Про захист прав споживачів»
закріплена можливість визнання
недійсними правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми. При цьому в
зазначеному Законі нормативне
визначення поняття «пірамідальної
схеми» не надано, однак визначені
ознаки, які відносять діяльність
суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми». Аналіз п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» дає підстави для висновку,
що поняття «пірамідальна схема» у
розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару. Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.
Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України. Так, пірамідальній схемі
властива сплата за можливість
одержання окремим учасником
компенсації, яка повинна надаватися за
рахунок залучення цим учасником до
схеми інших споживачів. У той самий час
предметом Угоди сторін, укладеної в
рамках функціонування системи
придбання автомобілів у групах
«АвтоТак», є надання учаснику програми
адміністративних послуг, у тому числі
фінансового характеру, з метою
придбання ним автомобіля. Відповідно
до ст. 2 Угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО»
гарантує надання кожному учаснику
права на отримання автомобіля за умови
виконання ним усіх зобов'язань,
передбачених Угодою. За таких обставин
висновок суду про те, що діяльність ТОВ
«АВТО ПРОСТО» за Угодою сторін є
функціонуванням «пірамідальної
схеми», суперечить змісту п. 7 ч. 3 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» у зв'язку з відсутністю
головних ознак «пірамідальної схеми» -
безтоварність та сплати компенсації
одним учасником за рахунок інших,
оскільки за схемою придбання товарів у
групах придбавають товар усі учасники
за рахунок об'єднання внесків кожного з
них. Різниця між споживачами -
учасниками схеми є тільки в часі
одержання автомобіля кожним із них, за
умови виконання своїх зобов'язань. Крім
того, для віднесення схеми до
пірамідальної необхідно врахувати й
інші норми чинного законодавства
України, що регулюють спірні
правовідносини, оскільки діяльність
ТОВ «АВТО ПРОСТО» з адміністрування
фінансових коштів підпадає під поняття
«фінансова послуга». Відповідно до ч. 5
ст. 1 Закону України «Про фінансові
послуги та регулювання ринків
фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів. Законом України
від 02 червня 2011 року № 3462-ІV «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 09
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено п. 111 , відповідно
до якого до фінансових послуг
віднесено послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах. Як убачається з
наведеного, законодавець розрізняє
ознаки, що застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю. Такий висновок ґрунтується
на головній ознаці відсутності
«пірамідальної схеми» згідно з п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» - це товарність схеми,
тобто передбачення надання споживачу
товару в обмін на внесені ним кошти.
Крім того, ухвалюючи рішення у справі,
яка переглядається, суди апеляційної й
касаційної інстанцій на підставі ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» дійшли висновку про те, що
укладена сторонами Угода порушує
права позивача, оскільки містить
несправедливі умови, зокрема, у ст.ст. 13,
14 додатку № 2 до Угоди, у зв'язку із чим
ця Угода згідно з ч. 6 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів» є
недійсною із застосуванням наслідків
її недійсності. Однак при цьому суди
неправильно застосували норму ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», не встановивши, у чому
саме полягає несправедливість окремих
положень Угоди, (ураховуючи, що ст. 13
Угоди містить дев'ять пунктів, а ст. 14 -
десять пунктів) і не вказали, чи є
зазначена обставина відповідно до цієї
норми підставою для зміни або визнання
недійсними саме цих (яких конкретно)
умов Угоди та чи є підстави для
визнання недійсним договору в цілому.
Зазначивши, що підставою недійсності
Угоди є несправедливість умов Угоди
(ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів»), суди посилалися на норму
ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює
питання недійсності угоди у зв'язку зі
здійсненням нечесної підприємницької
практики (недобросовісна конкуренція
та діяльність (дії або бездіяльність),
що вводить споживача в оману або є
агресивною). У той самий час ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
містить інші самостійні підстави
визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі
визнання окремого положення договору,
включаючи ціну договору,
несправедливим може бути визнано
недійсним або змінено саме це
положення, а не сам договір. Тільки у
разі, коли зміна окремих положень або
визнання їх недійсними зумовлює зміну
інших положень договору, на вимогу
споживача такі положення підлягають
зміні або договір може бути визнаний
недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Таким чином, суд не врахував, що ст. ст.
18, 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» передбачають різні
взаємовиключні підстави визнання угод
недійсними. Визначення поняття
«несправедливі умови договору»
закріплено в ч. 2 ст. 18 цього
Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Аналізуючи норму ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», можна дійти висновку, що
для кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.
509 ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві. Судом встановлено, що в 25
червня 2011 року між позивачем та
ПП «Грандфінресурс» був укладений
договір №202658, за яким відповідач, як
адміністратор, зобов'язався вчинити
від імені позивача та за його рахунок
юридичні дії, спрямовані на придбання
автомобіля вартістю 250 тис. грн на
умовах діяльності Програми «Альянс
Україна». Даючи правову оцінку
зазначеній угоді, суди вважали, що дії
відповідача є недобросовісними, а
укладений договір вводить в оману
позивача і порушує його права. Між тим
зміст рішення місцевого суду свідчить
про те, що при розгляді справи цим судом
не були враховані правові висновки
Верховного Суду України у справі №6-40
цс 13 і внаслідок цього суд прийшов до
передчасного висновку про нікчемність
спірного правочину. При цьому місцевим
судом не встановлено і не зазначено в
ухваленому рішенні, які саме пункти
угоди вводять в оману позивача, які
пункти правочину є несправедливими по
відношенню до ОСОБА_2, та яка діяльність
відповідача є недобросовісною.
Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
також не врахував правових висновків
Верховного Суду України та не
перевірив доводів апеляційної скарги
щодо помилкової правової оцінки умов
спірного правочину і сам припустився
цих же помилок.З цих підстав
постановлені у справі ухвали
підлягають скасуванню з направленням
справи до місцевого суду на новий
судовий розгляд.Керуючись ст. ст. 336, 342,
345 ЦПК України колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справу х в а л и л а : Касаційну скаргу
Дудушко Марини Миколаївни в інтересах
та за довіреністю приватного
підприємства «Грандфінресурс»
задовольнити частково. Рішення
Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від
07 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 11
жовтня 2013 року, скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції. Ухвала оскарженню не
підлягає. Головуючий:
Макарчук М.А. Судді:

Маляренко А.В.

Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Нагорняк В.А