Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0604/2-2329/12
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Глобал
Юніверсал Логістік Лімітед» про
визнання наказу щодо вирахування
коштів із заробітної плати - недійсним,
стягнення коштів та відшкодування
моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2-
представника ОСОБА_1 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 15 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з названим позовом. В
обґрунтування вимог зазначав, що з
03.09.2010 року по 01.08.2011 року працював
водієм в ТОВ «Ренесанс Логістік
Сістем» та був звільнений з роботи за
власним бажанням відповідно до ст.38
КЗпП України. Відповідач за квітень 2011
року із його заробітної плати,
відповідно до наказу №35/1 від 30 квітня
2011 року, вирахував кошти за перевитрату
палива. А тому просив визнати
зазначений наказ недійсним, стягнути з
ТОВ «Ренесанс Логістік Сістем» 2241
гривень незаконно вирахуваних з його
заробітної плати та стягнути на його
користь 20 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 15 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ
«Глобал Юніверсал Логістік Лімітед»
судові витрати на оплату правової
допомоги у сумі 2500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1 в повному обсязі. Зазначає, що
суд незаконно застосував строки,
передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України,
оскільки в позові були поставлені
вимоги щодо виплати незаконно
вирахуваної заробітної плати на
підставі відповідного наказу, а тому
суд повинен був застосовувати
положення ч.2 ст.233 КЗпП України. Також
вважає, що зазначеним наказом не
встановлюються будь-які факти,
пов»язані з трудовим законодавством,
зокрема стягнення за порушення
трудової дисципліни, а тільки
вираховується частина заробітної
плати, тобто вирішується питання про
оплату праці, а тому кошти в сумі 2241
грн. відповідно до спірного наказу є
заробітною платою, позов про стягнення
якої не обмежений будь-яким строком.
Окрім того вважає, що судом
безпідставно стягнуто з позивача
витрати на оплату правової допомоги,
оскільки судом встановлено
незаконність дій відповідача.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах
з ТОВ «Ренесанс Логістік Сістем»,
правонаступником якого є ТОВ „Глобал
Юніверсал Лоджистік Лімітед" з 3
вересня 2010 року по 1 серпня 2011 року та
працював водієм на автомобілі Сканія
НОМЕР_1 та н/п НОМЕР_2, звільнений з
роботи за власним бажанням на підставі
ст.38 КЗпП України /а.с.4-5,19,23,34/.

3 вересня 2010 року між позивачем та
роботодавцем укладено договір про
повну матеріальну відповідальність,
відповідно до якого працівник бере на
себе повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
схоронності матеріальних цінностей,
переданих йому на зберігання
роботодавцем /а.с.5/.

Наказом директора ТОВ «Ренесанс
Логістік Сістем» №35/1 від 30 квітня 2011
року вирахувано із зарплати позивача в
двократному розмірі вартість палива у
зв"язку з його перевитратою за квітень
2011 року понад встановлені норми /а.с.6,20/.
Цим наказом встановлено перевитрату
позивачем палива за квітень 2011 року в
розмірі 125л., що становить його вартість
в двократному розмірі з ПДВ -
2241грн./а.с.29,61/.

Норми витрат палива з 1 квітня 2011 року
встановлені наказом директора №28 від
23.03.2011 року згідно додатку №11 /а.с.21-22/.

Актом про відмову поставити підпис на
аркуші ознайомлення з наказом від 30
квітня 2011 року підтверджується, що
ОСОБА_1 того ж дня був ознайомлений з
наказом № 35/1 від 30.04.2011 року, проте
відмовився ставити підпис на
аркуші-ознайомлення /а.с.33/.

Суд першої інстанції у своєму рішенні
дійшов висновку, що при прийнятті
спірного наказу відповідачем не
з"ясовано протиправність дій
(бездіяльності) працівника, наявність
причинного зв"язку між протиправною
поведінкою і заподіяною шкодою,
причина спричинення шкоди, обставини,
за яких заподіяна шкода товариству,
ступінь вини працівника та його
матеріальне становище. Матеріали
справи також не містять пояснень
працівника, актів і доповідних записок
службових осіб, матеріалів перевірок,
які б підтверджували заподіяння
товариству шкоди.

Висновки суду є правильними і
ґрунтуються на доказах, які надані
сторонами, на які вони посилались як на
підставу своїх вимог і заперечень
відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК
України.

Відповідач рішення суду не оскаржував,
а тому колегія суддів вважає, що він
погодився з його висновками.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку
про те, що позивачем не надано доказів
поважності причин пропуску
тримісячного строку з дня, коли позивач
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, тому у позові
необхідно відмовити у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що
у разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 4 постанови від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
встановлені статтями 228, 233 КЗпП України
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не звертався до суду з
клопотанням про поновлення строків,
вважаючи, що існує спір про порушення
відповідачем законодавства про оплату
праці, коли працівник має право
звернутись до суду з позовом без
обмеження будь-яким строком.

Суд першої інстанції у своєму рішенні
надав правильну оцінку існуючим
правовідносинам та дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
предмет спору стосується визнання
недійсним наказу про вирахування із
заробітної плати позивача вартості
пального, а не обставин належної
працівникові заробітної плати, на
отримання якої він має право згідно з
умовами трудового договору, а тому суд
правильно вважав, що вимоги про
стягнення утриманої заробітної плати є
похідними від основних вимог.

Стягнення моральної шкоди також є
похідною вимогою від основної.

Відповідно до роз"яснень, які містяться
у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31.03.1995 року „Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" до вимог
про відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством застосовується
тримісячний строк позовної давності
(ст.233 КЗпП України).

А тому, оскільки позивач пропустив
строк звернення до суду за основними
вимогами, то як наслідок такий строк
пропущено і щодо похідних вимог.

Поряд з тим колегія суддів не
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо стягнення з позивача на
користь відповідача витрат за надання
правової допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Встановлено, що вимоги позивача
правомірні, позов обґрунтований,
відтак відсутні підстави для
присудження з нього на користь
відповідача судових витрат.

За наведених обставин рішення суду
першої інстанції необхідно змінити,
виключити з резолютивної частини
рішення посилання на стягнення з
ОСОБА_1 судових витрат по оплаті
правової допомоги у сумі 2500грн.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314,
316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 15 травня 2014 року змінити в
частині стягнення судових витрат.

Виключити з резолютивної частини
рішення посилання на стягнення з
ОСОБА_1 судових витрат по оплаті
правової допомоги у сумі 2500грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді