Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1138/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді :
Авраменко Т.М.

суддів:
Суржика М.М., Суровицької Л.В.,

при секретарі :
Крисановій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
виконавчого комітету Кіровоградської
міської ради на рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 06
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради, треті
особи: служба у справах дітей
Кіровоградської міської ради,
комунальний заклад «Дитячий будинок
«Наш дім» про визнання незаконним та
скасування рішення, звільнення від
обов'язків опікуна та призначення
нового опікуна.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н
О В И Л А:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради, треті
особи: служба у справах дітей
Кіровоградської міської ради,
комунальний заклад «Дитячий будинок
«Наш дім» про визнання незаконним та
скасування рішення, звільнення від
обов'язків опікуна та призначення
нового опікуна.

Зазначала, що з січня 2000 року по 02
червня 2007 року її син ОСОБА_3 та ОСОБА_4
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася
донька ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_4 її син
помер. Під час хвороби матері ОСОБА_5 та
після її смерті, онука проживала у неї.

Наприкінці жовтня 2011 року онуку ОСОБА_5
самовільно забрала її бабуся ОСОБА_7,
мати покійної матері ОСОБА_5.

14 листопада 2011 року та 06 грудня 2011 року
вона звернулася з заявою до
Кіровоградської міської ради щодо
призначення її опікуном над
малолітньою онукою ОСОБА_5, яка
залишилася без батьківського
піклування, проте у встановленні опіки
їй було відмовлено, а 14 грудня 2011 року
рішенням виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради №1222 від 14
грудня 2011 року «Про влаштування
дитини» ОСОБА_5, як дитину-сироту було
влаштовано до комунального закладу
«Дитячий будинок «Наш дім».

На повторне звернення про призначення
опікуном над онукою рішенням виконкому
Кіровоградської міської ради № 542 від 27
вересня 2013 року їй знову було
відмовлено.

Просила визнати незаконним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
№ 542 від 27 вересня 2013 року «Про відмову
в призначенні опікуном над малолітньою
дитиною», звільнити комунальний заклад
«Дитячий будинок «Наш дім» від
обов'язків опікуна малолітньої ОСОБА_5
та встановити опіку над малолітньою
ОСОБА_5, призначивши її опікуном .

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 06 березня 2014 року
позов задоволено. Визнано незаконним
та скасовано рішення виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
№ 542 від 27 вересня 2013 року «Про відмову
в призначенні опікуном над малолітньою
дитиною», звільнено комунальний заклад
«Дитячий будинок «Наш дім» від
обов'язків опікуна малолітньої ОСОБА_5
та призначено ОСОБА_2 опікуном над
малолітньої ОСОБА_5 Суд дійшов
висновку, що при наявності бабусі
дитина повинна проживати з нею, а не в
дитячому будинку.

В апеляційній скарзі виконавчий
комітет просить скасувати рішення суду
першої інстанції, ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Зазначає, що
посилання позивача на незаконність
рішення виконавчого комітету є
безпідставним, оскільки позивач не
надав суду доказів прийняття цього
рішення з порушенням вимог Конституції
та законів України. Судом не враховано,
що у дитини з позивачем недоброзичливі
стосунки, вона категорично не бажає
проживати з позивачем і не спілкується
з нею, тому примусова передача дитини
під опіку бабусі суперечить інтересам
дитини, порушує її права на власні
погляди та є здійсненням над нею
психологічного і фізичного насилля.
Суд перевищив свої повноваження та
вирішив питання про звільнення від
опіки та призначення опікуна, яке
відноситься до компетенції органу
опіки та піклування. Подання до суду
про призначення позивача опікуном не
подавалося. Суд першої інстанції не
вірно визначив характер спірних
правовідносин, та розглянув справу за
правилами ЦПК незважаючи на те, що
оскарження рішення суб'єкта владних
повноважень провадиться в порядку
адміністративного судочинства.

В засіданні апеляційного суду
представник виконкому, служби у
справах дітей Кіровоградської міської
ради та опікун представник дитячого
будинку підтримали доводи апеляційної
скарги, оскільки рішення суду ухвалено
всупереч інтересів дитини, яка має
право на власні погляди та переконання,
до яких суд не віднісся з розумінням.

Позивач та її представник
просили відхилити апеляційну скаргу,
оскільки рішення суду відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а рішення суду - скасуванню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позов та передаючи
дитину під опіку позивача, суд
керувався ч.3 ст.5 СК України, якою
встановлено, що держава забезпечує
пріоритет сімейного виховання дитини,
та виходив з того, що рішення
виконавчого комітету про відмову в
призначенні позивача опікуном є
незаконним, однак такий висновок суду
не ґрунтується на вимогах закону та
фактичних обставинах справи.

Матеріалами справи
підтверджується, що ОСОБА_5 народилася
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.51), її батьками є
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.63),
та ОСОБА_4.

Довідкою КРЕП №11
підтверджується, що з 22 липня 2005 року
ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_5 були
зареєстровані та проживали в АДРЕСА_1
(а.с.133-134).

З 01 червня 2011 року ОСОБА_4
перебувала на стаціонарному лікуванні
в обласній туберкульозній лікарні,
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.63,195).

В зв'язку з хворобою матері
ОСОБА_5 тимчасово було влаштовано в
сім'ю позивача, яка є бабусею ОСОБА_5, що
підтверджується листом служби у
справах дітей виконавчого комітету
(а.с.16). Факт тимчасового проживання
ОСОБА_5 з червня по жовтень 2011 року в її
сім'ї позивач не оспорює.

25 жовтня 2011 року рішенням
виконавчого комітету №1051 від 25 жовтня
2011 року ОСОБА_5, яка проживає з бабусею
ОСОБА_7, надано статус дитини-сироти
(а.с.61).

В листопаді 2011 року позивач
ОСОБА_2 звернулася до органу опіки і
піклування, яким є виконавчий комітет
Кіровоградської міської ради, з заявою
про призначення її опікуном над онукою.
В призначенні її опікуном було
відмовлено, оскільки це не відповідає
інтересам дитини. ОСОБА_5 категорично
відмовилася проживати з позивачем, не
захотіла, щоб позивач була її опікуном
(а.с.11-12). ОСОБА_2 було запропоновано
наладити з дитиною особисті
доброзичливі стосунки, а після їх
встановлення подавати заяву про
встановлення опіки.

Рішенням виконавчого комітету
№1222 від 14 грудня 2011 року ОСОБА_5
влаштовано до комунального закладу
«Дитячий будинок «Наш дім»
Кіровоградської міської ради (а.с.10), з 23
грудня 2011 року по цей час дитина
знаходиться на вихованні в зазначеному
закладі (а.с.52).

В липні 2013 року ОСОБА_2 повторно
звернулася із заявою до органу опіки та
піклування про призначення її
опікуном, рішенням виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
№542 від 27 вересня 2013 року відмовлено
позивачу у призначенні її опікуном у
зв'язку з небажанням дитини проживати у
її родині та особистими
недоброзичливими стосунками між ними
(а.с.9).

Зазначене рішення виконкому
прийнято на підставі письмової заяви
ОСОБА_5 про відмову від проживання в
родині позивача, висновку служби у
справах дітей від 11 вересня 2013 року,
довідкою про проведення співбесіди
спеціаліста з дитиною, листа
Кіровоградського міського центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді, з якого вбачається, що при
проведенні психологічного
консультування ОСОБА_5 та під час
бесіди з нею встановлено, що дитина
категорично відмовляється
спілкуватися з ОСОБА_2, не бажає йти з
нею на контакт, а тим більше проживати в
її родині, а тому рекомендовано при
вирішенні опіки над дитиною виходити
із пріоритетності інтересів дитини,
потреби збереження її емоційної
рівноваги та попередження негативних
стресових ситуацій, а стосунки дитини
та бабусі повинні будуватися на
принципах добровільності,
взаємодовіри та доброзичливості,
інформації дитячого будинку про
відсутність заперечень про
встановлення опіки, але тільки за
згодою дитини (а.с.36,37,39, 49, 50,60).

Декларацією прав дитини,
прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, у принципі 6
проголошено, що дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння.

Відповідно до положень ст. 12 ч. І
Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про
права дитини» (ратифікована Україною 27
лютого 1991 р.), держави-учасниці
забезпечують дитині, здатній
сформулювати власні погляди, право
вільно висловлювати ці погляди з усіх
питань, що стосуються дитини, причому
поглядам дитини приділяється належна
увага згідно з її віком і зрілістю.

Статтею 6 Європейської конвенції
про здійснення прав дітей (Страсбург, 25
січня 1996 р.) визначено, що суд надає
дитині можливість висловити свою думку
і приділяє цій думці належну увагу.

Згідно з положеннями ч.1 і ч.2 ст. 171
СК України дитина має право на те, щоб
бути вислуханою батьками, іншими
членами сім'ї, посадовими особами з
питань, що стосуються її особисто, а
також питань сім'ї. Дитина, яка може
висловити свою думку, має бути
вислухана при вирішення між батьками,
іншими особами спору щодо її виховання,
місця проживання, у тому числі про
позбавлення батьківських прав,
поновлення батьківських прав, а також
спору щодо управління її майном.

Місце проживання дитини, яка
досягла десяти років, визначається за
згодою самої дитини (ч.2 ст.160 СК
України). При призначенні опікуна для
малолітньої особи враховується
бажання підопічного (4 ст.63 ЦК України).

Всупереч зазначених норм права
при вирішенні справи про призначення
опікуна суд першої інстанції в
судовому засіданні не вислухав думку
ОСОБА_5, якій ІНФОРМАЦІЯ_6 виповниться 12
років.

В засіданні апеляційного суду
(а.с.138-139) ОСОБА_5 пояснила, що під час
перебування мами в лікарні проживала з
бабусею ОСОБА_2, після смерті мами вона
не захотіла проживати з нею, оскільки
між ними виникли нехороші відносини,
вона не хоче спілкуватися і жити з нею,
проживає в дитячому будинку, їй
подобається там проживати, вона хотіла
б жити з другою бабусею ОСОБА_5 і
просила суд не віддавати її під опіку
ОСОБА_2

В письмових заявах в органи опіки
та піклування, в суд ОСОБА_5, зазначаючи
причини, просила не віддавати її під
опіку ОСОБА_5 та зрозуміти її небажання
жити з позивачем (а.с.39, 146-147).

Представник опікуна дитячого
будинку Папазян К.А. в засіданні
апеляційного суду 09 квітня та 14 травня
2014 року пояснила, що ОСОБА_5 проживає в
дитячому будинку з грудня 2011 року,
дитячий будинок розраховано на 25 дітей,
зараз в будинку 20 дітей, дівчинка
дружелюбна, здібна, добре вчиться, має
свої погляди. В неї склалися хороші
відносини в колективі дитячого
будинку. Вона спілкується з родиною
матері, категорично відмовляється
спілкуватися з родиною батька, бабусею
ОСОБА_2, адміністрація дитячого будинку
приймала заходи для налагодження
доброзичливих відносин між ОСОБА_5 та
позивачем, сприяла їх зустрічам, які
проходили тільки після довгих вмовлянь
ОСОБА_5. За клопотанням ОСОБА_2 в дитячий
будинок приходив психолог, проте
стосунки між ОСОБА_5 та позивачем не
покращилися. ОСОБА_5 стривожена,
переживає і боїться, що її примусово
віддадуть ОСОБА_2 Знаючи характер
ОСОБА_5, особисті стосунки між ОСОБА_5 та
позивачем, вважає, що примусова
передача дитини під опіку позивачу
зашкодить інтересам дитини. ОСОБА_5
може бути передана під опіку тільки за
її згодою після налагодження
нормальних стосунків між дитиною та
бабусею, які на даний час відсутні.

Згідно із ч. 3 ст. 171 СК суд має
право постановити рішення всупереч
думці дитини, якщо цього вимагають її
інтереси. В рішенні суду першої
інстанції відсутній висновок, з яких
підстав суд, призначаючи позивача
опікуном, не врахував письмову заяву
ОСОБА_5 про відсутність її згоди на
передачу під опіку .

Позивач ОСОБА_2 в засіданні
апеляційного суду визнала факт
небажання ОСОБА_5 спілкуватися та
проживати з нею, пояснила, що після
примусової передачі їй онуки відносини
між ними будуть нормальними.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2, позитивно
характеризується, має належні житлові,
побутові, матеріальні умови та може
бути призначена опікуном, разом з тим
оцінюючи докази у справі у їх
сукупності, враховуючи особисті
стосунки, які на даний час склалися між
нею та онукою, колегія суддів приходить
до висновку, що без згоди ОСОБА_5 не
можна в примусовому порядку передати
під опіку позивачу, оскільки це
суперечить її інтересам.

Відповідно до ст.245 СК України
функції опікуна дітей, які постійно
проживають у дитячому закладі,
покладаються на адміністрацію цих
закладів.

Рішенням суду першої інстанції
звільнено комунальний заклад «Дитячий
будинок «Наш дім» від обов'язків
опікуна малолітньої ОСОБА_5 та
призначено ОСОБА_2 опікуном над
малолітньої ОСОБА_5

Обґрунтованими є доводи
апеляційної скарги про те, що
відповідно до ч.3 ст.243 СК України,
ст.ст.61,63,75 ЦК України питання про
встановлення опіки над малолітньою
особою та звільнення від повноважень
опікуна здійснює орган опіки та
піклування, а не суд.

У випадку, передбаченому ч.3 ст.60
ЦК України суд може встановити опіку
над малолітньою особою, якщо при
розгляді справи буде встановлено, що
вона позбавлена батьківського
піклування, і призначає опікуна за
поданням органу опіки та піклування,
яке в матеріалах справи відсутнє.

Доводи апеляційної скарги, що спір
повинен розглядатися в порядку
адміністративного судочинства є
безпідставними, оскільки відповідно до
ст.15 ЦПК України справи, що виникають із
сімейних відносин, розглядаються у
порядку цивільного судочинства.

Оскільки вирішуючи спір, суд
неправильно застосував норми
матеріального права, і його висновки не
відповідають фактичним обставинам
справи, то відповідно до ст.309 ЦПК
України, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись п.2
ч.1 ст.307 , п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 06 березня 2014 року
скасувати.

В позові ОСОБА_2 до виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради,
треті особи: служба у справах дітей
Кіровоградської міської ради,
комунальний заклад «Дитячий будинок
«Наш дім» про визнання незаконним та
скасування рішення, звільнення від
обов'язків опікуна та призначення
нового опікуна відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: