У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Рівненського районного суду від 13
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Городищенської
сільської ради Рівненського району
Рівненської області про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку та визнання права
власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

20 березня 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_1 і
Городищенської сільської ради
Рівненського району Рівненської
області про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку та визнання права власності на
спадкове майно.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка
зазначала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
року її батька ОСОБА_3 відкрилася
спадщина, до якої ввійшла ? частини
будинковолодіння АДРЕСА_1. Відповідно
до ст. 549 ЦК України 1963 року вона
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном батька, про
що свідчить наявність у неї ощадної
книжки. Крім того, укладений 19 вересня
1989 року договір купівлі-продажу
житлового будинку між її батьком
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не відповідає вимогам
п. 19 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих ,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції Української РСР № 1/5 від 19
січня 1976 року. За життя батько
продавати будинок наміру не мав, а
навпаки хотів, щоб після його смерті
вона його успадкувала.

Рішенням Рівненського районного суду
від 13 лютого 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_2 посилалася на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті її
батька ОСОБА_3 відкрилася спадщина на
житловий будинок АДРЕСА_1, на ? частину
житлового будинку в АДРЕСА_2 та на
грошовий вклад. Вона з матір'ю фактично
вступили у володіння спадковим майном,
оскільки проживали зі спадкодавцем та
були зареєстровані у житловому будинку
АДРЕСА_1. Тому необхідності подавати
заяву в нотаріальну контору про
прийняття спадщини не було.

Відповідно до п. 24 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
УРСР від 31 жовтня 1975 року свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям, які прийняли спадщину,
тобто фактично вступили в управління
чи володіння спадковим майном або
подали заяву в нотаріальну контору про
прийняття спадщини. У випадку
фактичного прийняття спадщини
спадкоємцями подається заява не про
прийняття спадщини, а про видачу
свідоцтва про право на спадщину.

Тексти заяв, які знаходяться у
спадковій справі померлого ОСОБА_3,
були надані їй для підпису державним
нотаріусом. Житловий будинок у АДРЕСА_1
там не значиться, оскільки за усною
домовленістю між нею і покійним
батьком свідоцтво про право на
спадщину на нього повинна була
отримати вона, а не його дружина. Мати
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, за життя на
отримання свідоцтва про право на
спадщину щодо ? частини спірного
будинку в АДРЕСА_1 не претендувала.

Висновок місцевого суду про її відмову
від прийняття батькової спадщини є
помилковим, оскільки заяву, що
знаходиться у спадковій справі, вона
подала після спливу шести місяців з дня
відкриття спадщини. 19 жовтня 2013 року
вона подала в Здолбунівську районну
державну нотаріальну контору заяву про
видачу свідоцтва про право на спадщину
батька.

Після смерті матері ОСОБА_3 вона
прийняла спадщину у встановленому
законом порядку.

Договір про продаж батьком спірного
житлового будинку в АДРЕСА_1 датований
19 вересня 1989 року, а датою його
реєстрації є ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що є
порушенням п. 19 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад народних депутатів,
затвердженої наказом Міністра юстиції
УРСР № 1/5 від 19 січня 1976 року. Наказ
радгоспу «Ровенський» № 223 датований 13
листопада 1989 року, тобто вже після, а не
до посвідчення договору
купівлі-продажу, який не
зареєстрований відповідно до вимог ст.
227 ЦК 1963 року.

Висновок суду про волевиявлення сторін
при укладенні оспорюваного договору
купівлі-продажу виходить за межі
пред'явлених позовних вимог.

Покликаючись на ці обставини,
позивачка рішення місцевого суду
вважала незаконним та необґрунтованим
і просила апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідачка рішення місцевого суду
вважала законним та обґрунтованим і
просила апеляційний суд залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
обґрунтовуючи свої вимоги про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
спірного житлового будинку в АДРЕСА_1,
який був укладений 19 вересня 1989 року її
батьком ОСОБА_3 із ОСОБА_4, позивачка
посилалася на те, що батько не мав
наміру продавати зазначений будинок,
договір купівлі-продажу оформлений з
численними порушеннями, а тому вона
після смерті батька цей будинок
успадкувала.

Проте погодитися з такими доводами
позивачки неможливо, оскільки вони не
ґрунтуються на законі та матеріалах
справи.

Судом установлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 19 вересня
1989 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_4
житловий будинок житловою площею 28 кв.
м на АДРЕСА_1, який був розташований на
земельній ділянці площею 0,01 га (а. с. 18).

Наказом радгоспу «Ровенський» № 223 від
13 листопада 1989 року у зв'язку із
продажем цього будинку за покупцем
ОСОБА_4 була закріплена земельна
ділянка площею 0,01 га, яка перед цим
знаходилася в користуванні ОСОБА_3, а
сам договір купівлі-продажу органом
місцевої влади був зареєстрований у
відповідному реєстрі (а. с. 48, 49).

Статтею 548 ЦК України 1963 року, яка була
чинною на час відкриття спадщини
батька позивачки, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 12), було
передбачено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно зі ст. 549 ЦК України 1963 року
визнавалося, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК України 1963 року
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. При цьому він може
заявити, що відмовляється від спадщини
на користь кого-небудь з інших
спадкоємців, закликаних до
спадкоємства за законом або за
заповітом, а також на користь держави
або окремих державних, кооперативних
або інших громадських організацій.
Наступне скасування спадкоємцем такої
заяви не допускається. Вважається, що
відмовився від спадщини також той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчать про прийняття
спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

З матеріалів спадкової справи № 90,
заведеної Здолбунівською державною
нотаріальною конторою щодо майна
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3,
безспірно вбачається, що спадкове
майно після смерті ОСОБА_3, яке
складалося з житлового будинку АДРЕСА_1
та грошового вкладу у Здолбунівському
відділенні Ощадбанку № 6337/09, рахунок №
НОМЕР_1, прийняла лише його дружина
ОСОБА_3, яку тоді на підставі доручення
в нотаріальній конторі представляла її
дочка ОСОБА_2, позивачка у даній справі.
Спірний житловий будинок у АДРЕСА_1 до
складу спадщини не ввійшов, а, отже,
спадкоємцями ОСОБА_3 не спадкувався (а.
с. 67-80).

Крім того, у матеріалах згаданої
спадкової справи міститься
нотаріально посвідчена заява
позивачки від 29 жовтня 1994 року, в якій
вона підтвердила, що у визначений
законом шестимісячний строк спадщини
після смерті батька ОСОБА_3 вона не
прийняла (а. с. 75 зв.).

Із заявою про прийняття батькової
спадщини ОСОБА_2 звернулася в
Здолбунівську нотаріальну контору
лише 31 жовтня 2013 року (а. с. 76).

За свого життя ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу спірного житлового
будинку, який був укладений її
чоловіком із ОСОБА_4, а також сам ОСОБА_3
в установленому законом порядку не
оскаржували.

Посилання ОСОБА_2 у позовній заяві та
апеляційній скарзі на наявність у неї
батькової ощадної книжки, яка була
видана Здолбунівським відділенням
Ощадбанку № 6337/09, рахунок № НОМЕР_1, а
також на постійне проживання разом із
спадкодавцем на час відкриття спадщини
як на докази прийняття нею спадщини
після смерті батька ОСОБА_3, не
заслуговують на увагу, оскільки вклад
вона прийняла не після смерті батька, а
лише після смерті матері ОСОБА_3, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 127).
Визнання ж спадкоємця, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї, передбачено ст. 1268 теперішнього ЦК
України, який набрав чинності лише з 1
січня 2004 року, а тому на спірні
правовідносини ця норма не
поширюється.

Таким чином, у позивачки відсутні
будь-які права на житловий будинок
житловою площею 28 кв. м на АДРЕСА_1.

Сама ОСОБА_2 стороною у договорі
купівлі-продажу цього житлового
будинку, який був укладений її батьком
ОСОБА_3 із ОСОБА_4, не була, а тому за
таких обставин суд першої інстанції,
навівши відповідні мотиви, на
переконання колегії суддів, законно й
обґрунтовано відмовив їй у задоволенні
позову.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
від 13 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: