Заводський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2/487/785/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.05.2014
Заводський районний суд м. Миколаєва в
складі

головуючого судді
Разумовської О. Г.,

при секретарях
Прокопенко Л.В.,

Забродської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
за позовом представника публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт»
до ОСОБА_2, Державної реєстраційної
служби України, треті особи:
адміністрація Заводського району
Миколаївської міської ради,
адміністрація Центрального району
Миколаївської міської ради, Виконавчий
комітет Миколаївської міської ради,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом передачі у власність та
усунення перешкод у здійсненні права
власності,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» про
встановлення нікчемності довіреності,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ
«Дельта Банк», ТОВ «Колекторська
компанія «Вердикт» про визнання
недійсним договору доручення,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ
«Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк» про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами, -

В С Т А Н О В И В:

представник публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» в
особі Мухи П.В. звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, Державної
реєстраційної служби України про
звернення стягнення на предмети
іпотеки за договором іпотеки від 16. 03.
2007, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2 за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,
АДРЕСА_3 рахунок погашення
заборгованості, що виникла за
договором про надання споживчого
кредиту від 13. 03. 2007 № 1, укладеним
між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 на
загальну суму 224162,67 швейцарських
франків (що еквівалентно на день
звернення до суду 1931090, 19 грн.), шляхом
передачі у власність та визнання на них
права власності за іпотекодержателем
ПАТ «Дельта банк» з припиненням права
власності іподекодавця, а також
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом припинення права
користування житловим приміщенням
усіх мешканців, що мешкають
(зареєстровані) в спірних предметах
іпотеки та їх виселення. Також просив
стягнути з відповідача понесений
позивачем судовий збір у розмірі 3441, 00
грн.

Свої позовні вимоги позивач
обгрунтовував тим, що відповідач
порушує умови кредитного договору від
13. 03. 2007 № 1, укладеного між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_2, і укладеного на
його забезпечення іпотечного договору
іпотеки від 16. 03. 2007, та не виконує свої
зобов'язання щодо своєчасного та
повного погашення кредитної
заборгованості.

В добровільному порядку суму
заборгованості за кредитним договором
не погашено, що і стало підставою для
звернення позивача до суду з позовом.

Представник відповідача ОСОБА_2
звернулася до суду з зустрічними
позовами ОСОБА_2 до ТОВ «Колекторська
компанія «Вердикт» про встановлення
нікчемності довіреності, виданої 02. 01.
2013 ТОВ «Колекторська компанія
«Вердикт» на ім'я Мухи Павла
Валерійовича; до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» про
визнання договору доручення від 14. 03. 2012
№ 001, укладеного між ПАТ «Дельта Банк»
ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт»,
недійсним; до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08. 12. 2011, укладений між ПАТ
«УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк»,
недійсним.

Ухвалами суду від 18. 03. 2014 09. 04. 2014 до
участі у справі в якості третіх осіб
було залучено адміністрацію
Заводського району Миколаївської
міської ради, адміністрацію
Центрального району Миколаївської
міської ради, Виконавчий комітет
Миколаївської міської ради.

До судового засідання представник
позивача не з'явився, просив справу
слухати за його відсутності, позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити. Проти задоволення
зустрічних позовів заперечував,
вважаючи їх безпідставними, в їх
задоволенні просив суд відмовити.

Представники відповідачів в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
проти задоволення позову заперечували,
вважаючи його безпідставним,
посилаючись на відсутність підстав для
задоволення вимог позивача. У
задоволенні позову просили суд
відмовити.

Представник служби у справах дітей
адміністрації Заводського району
Миколаївської міської ради проти
задоволення позову не заперечував.

Представник служби у справах дітей
адміністрації Центрального району
Миколаївської міської ради проти
задоволення позову не заперечував.
Вирішення справи віддав на розсуд суду.

Представник виконавчого комітету
Миколаївської міської ради до судового
засідання не з'явився, про час та місце
судового розгляду повідомлявся
завчасно належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 13. 03. 2007 між АКІБ
«Укрсиббанк» (який реорганізовано в
ПАТ «Укрсиббанк» і правонаступником
якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір №
1, за умовами якого банк надав
позичальнику кредит у розмірі 107479
швейцарських франків з кінцевим
терміном повернення до 10. 03. 2027 або
достроково, зі сплатою 9,99 % річних за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості за кредитом.

У якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
ОСОБА_2 передав банку в іпотеку за
договором іпотеки від 16. 03. 2007 належні
йому квартири за адресами: АДРЕСА_1,
АДРЕСА_2, АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
банківський кредит - будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Позивачем зазначене зобов'язання
виконано в повному обсязі, однак
позичальник порушує зобов'язання за
договором по поверненню кредиту,
кредитне зобов'язання вчасно не
виконав, що призвело до виникнення
заборгованості у розмірі 224162,67
швейцарських франків, яка є
неузгодженою, оскільки її розмір
стороною відповідача не визнається, а
позивачем достовірно не доведено.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Крім того, статтею 526 ЦК
України передбачено, що зобов'язання
повинні виконуватися сторонами
належним чином відповідно до умов
договору.

У пункті 2 ст. 1050 ЦК України зазначено,
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

08. 12. 2011 ПАТ «УкрСиббанк» за договором
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08. 12. 2011 передало позивачу
ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, у тому
числі і за договором про надання
споживчого кредиту від 13. 03. 2007 № 1,
укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги),
згідно з ст. 514 вказаного кодексу до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав. Таким чином,
до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право ПАТ
«УкрСиббанк» щодо вимоги з відповідача
ОСОБА_2 про погашення заборгованості за
кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону
України «Про іпотеку», у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки.

З урахуванням положень частини третьої
статті 33, статті 36, частини першої
статті 37 Закону України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним, з урахуванням цим
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі частини
другої статті 16 ЦК має право вимагати
застосування його судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про
іпотеку» у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотеко держатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Такі ж умови відображені і в п. 4.3.
договору іпотеки від 16. 03. 2007, укладеним
між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2.

Згідно з додатковою угодою від 30.
01. 2009 № 1 до договору про надання
споживчого кредиту № 0
позичальник зобов'язаний повертати
кредит та сплачувати плату за кредит
шляхом щомісячної сплати ануїтетних
платежів, які складають 1560
швейцарських франків до 25-го числа
кожного календарного місяця строку
кредитування (до березня 2027 року).

Таким чином, якщо позичальником не
виконані умови договору з повернення
кредитних коштів, то на дату 01. 08. 2013 у
позичальника ще не виникло
зобов'язання щодо повернення всієї
суми кредиту.

Відповідно до п. п. 11.1., 11.2 договору
про надання споживчого кредиту №
0 банком направляється на адресу
позичальника листом цінним з описом та
повідомленням про вручення або
доставляється кур'єром повідомлення
про дострокове повернення кредиту.
Якщо позичальник не усунув порушення
умов за цим договором протягом 31
календарного дня з дати одержання
такого повідомлення, вважається, що
термін повернення кредиту настав на 32
календарний день з дати одержання
позичальником повідомлення про
дострокове повернення кредиту.

Таким чином, з огляду на вимоги ст. 60 ЦПК
України, позивач мав довести той факт,
що позичальник отримав вимогу про
дострокове повернення кредиту листом
цінним з описом та повідомленням про
вручення або кур'єром, а також довести
той факт, що з того часу вже пройшло 32
календарних дні.

Проте, в порушення зазначених вимог
позивач не направляв відповідачу
ОСОБА_2 вимоги про усунення порушення,
що є порушенням процедури досудового
врегулювання спору.

Лист-повідомлення про звернення
стягнення на предмет іпотеки в разі
невиконання порушеного зобов'язання у
30-денний строк та вимога про
добровільне звільнення приміщення,
передачу ключів та документації від 15.
10. 2013 вих. № 9124921_15.10.2013, копію якого
додано до матеріалів позову, суд не
може приймати у якості належного та
допустимого доказу, оскільки доданий
на підтвердження його відправлення
список (реєстр) згрупованих
рекомендованих відправлень № 10
датований 11. 08. 2013, тобто відправлення
відбулося ще до створення листа.

Вимога про дострокове виконання
кредитного договору навіть у разі
належного його виконання, а якщо вимогу
не буде задоволено, - право звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки
може бути заявлено заставодержателем
лише в чітко визначених законом або
договором випадках, наприклад, при
передачі заставодавцем/іпотекодавцем
предмета застави/іпотеки іншій особі
без згоди заставодержателя, якщо
одержання такої згоди було необхідним
(частина друга статті 586, пункт 2 частини
другої статті 592 ЦК); порушення
обов'язків, установлених іпотечним
договором (частина перша статті 12
Закону України «Про іпотеку»);
порушення споживачем умов договору про
надання споживчого кредиту (частина
десята статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів»). Таких
обставин судом не встановлено.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39- 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Доказів того, що відповідачу ОСОБА_2 та
іншим мешканцям квартир, що предметами
іпотеки надсилалася (та була отримана)
вимога про звільнення житлового
приміщення у добровільному порядку
позивачем не надано, а відтак достатніх
підстав для їх виселення у суду немає,
як і не встановлено підстав для
припинення права користування
мешканцями предметів іпотеки.

Відповідачі, заперечуючи проти
позовних вимог, вказують на їх
необґрунтованість та безпідставність.
Позивач іншого належними та
допустимими доказами не довів, хоча за
ст. 60 ЦПК України це є його обов'язком.

Таким чином, суд дійшов висновку про
безпідставність позову, а тому вимоги
за первісним позовом задоволенню не
підлягають.

Щодо вимог за зустрічними позовами
ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» про
встановлення нікчемності довіреності,
про визнання недійсним договору
доручення слід зазначити таке.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06. 11. 2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», - правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Отже, визнання
правочину недійсним можливе лише з
підстав, передбачених Цивільним
кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Водночас, відповідно до статті 215 ЦК
України необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220,
ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 с. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

З копії доданого до матеріалів позову
договору доручення від 14. 03. 2012 № 001,
зокрема з абз. 6 п. 2.1, вбачається, що ПАТ
«Дельта Банк» уповноважило ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» на
представництво інтересів у місцевих,
апеляційних судах (загальних,
господарських, третейських,
адміністративних) з питань стягнення
простроченої або загальної
заборгованості, дострокового
припинення дії кредитних договорів та
інших питань, пов'язаних з реалізацією
положень кредитного договору, з
процесуальними правами, наданими
позивачу по справі.

Положеннями кредитного договору від 13.
03. 2007 (договору про надання споживчого
кредиту № 0) передбачено, в п. 5. 7.
зокрема, право банку стягнути з
позичальника суму боргу, в тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
забезпечення.

Довіреністю від 02. 01. 2013 ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт»
уповноважило свого представника Муху
П.В. на здійснення повноважень, зокрема
і звернення до суду з позовами.

Таким чином Муха П.В., який діє від імені
ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт»,
уповноважене публічним акціонерним
товариством «Дельта Банк», має
повноважень на ведення справи.

За такого, вимоги за вказаними
зустрічними позовами задоволенню не
підлягають.

Щодо вимог зустрічного позову про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08. 12. 2011, за яким ПАТ
«УкрСиббанк» передало позивачу ПАТ
«Дельта Банк» право вимоги, у тому
числі і за договором про надання
споживчого кредиту від 13. 03. 2007 № 1,
укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2, слід зазначити таке.

Як вже зазначалося вище, одним із
способів захисту порушеного права є
визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України
предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, кщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2.1 оспорюваного
договору купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами сторони договору
підтверджують свій намір,який полягає
у тому, що транзакція передбачена цим
договором є купівлею-продажем
(відступленням), і що до неї
застосовуються положення українського
законодавства, які регулюють
купівлю-продаж (відступлення) прав
вимоги.

Оспорюваний договір сторонами
укладено з дотриманням вимог ст. ст. 631,
638, 640 ЦК України, оскільки в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору та нотаріально його
посвідчили.

Сторони договору мали право на
укладання такого договору, оскільки
відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
А, згідно з вказаного кодексу до нового
кредитора переходять. Таким чином, до.

Таким чином, укладений між сторонами
договір відповідає встановленим в ч. ч.
1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України вимогам.
Оспорюваним правочином правомірно
підтверджено, з дотриманням ст. 514 ЦК
України, що до ПАТ «Дельта Банк» як
нового кредитора перейшло право ПАТ
«УкрСиббанк» як первісного кредитора
щодо вимоги у тому числі і з
відповідача ОСОБА_2 про погашення
заборгованості за кредитним договором
в обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав.

А тому у суду відсутні підстави вважати
його недійсним, через що вимоги
вказаного зустрічного позову
задоволенню не підлягають як
безпідставні та необґрунтовані.

Питання про розподіл судових витрат
судом не вирішувалося, оскільки у
задоволенні позовів відмовлено у
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 208-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
представника публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» до
ОСОБА_2, Державної реєстраційної служби
України, треті особи: адміністрація
Заводського району Миколаївської
міської ради, адміністрація
Центрального району Миколаївської
міської ради, Виконавчий комітет
Миколаївської міської ради, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі у власність та
усунення перешкод у здійсненні права
власності відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт»
про встановлення нікчемності
довіреності відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Колекторська
компанія «Вердикт» про визнання
недійсним договору доручення
відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк» про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10
днів після його проголошення. Рішення
може бути оскаржене до апеляційного
суду Миколаївської області в порядку,
передбаченому ст. ст. 294 - 296 ЦПК України.

Суддя
О.Г. Разумовська