АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/5262/2014
Головуючий у І інстанції - Лісовська
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого судді
Рубан С.М.

суддів
Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі
Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 12 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, про визнання недійсним
кредитного договору та договору
іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 12 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти
апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час і місце
розгляду справи повідомлені належно,
тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і це
було встановлено судом, 01.12.2006 року між
АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником
якого є ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1, був
укладений Договір про надання
споживчого кредиту № 0,
відповідно до умов якого Банк
зобов'язався надати ОСОБА_1, а останній
зобов'язався прийняти, належним чином
використовувати і повернути Банку
кредит (грошові кошти) в іноземній
валюті в сумі 75000, 00 доларів США, що
еквівалентно 378750, 00 грн., в порядку і на
умовах, визначених цим Договором.

Судом встановлено, що 01.12.2006 року, в
забезпечення виконання позичальником
Кредитного договору, між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений
Договір іпотеки № 6038 (нерухомого
майна), посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за № 5442к,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
передав в іпотеку Банку нежилі
приміщення, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 (літера А).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1
посилається на те, що на момент
укладення оспорюваних Договорів від
01.12.2006 року він не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
так як з 1985 року постійно страждає від
тяжкого психічного розладу, регулярно
звертається за стаціонарною
психіатричною допомогою та перебуває
на стаціонарному лікуванні.

Як встановлено при розгляді справи,
позивач ОСОБА_1, дійсно, з 1982 року
спостерігається у лікаря-психіатра
психоневрологічного диспансеру,
неодноразово проходив стаціонарне
лікування у психоневрологічних
лікарнях, що підтверджується медичними
документами, наданими для проведення
судово-психіатричної експертизи.

Для визначення психічного стану ОСОБА_1
на момент укладення оспорюваних
Договорів від 01.12.2006 року судом була
призначена судово-психіатрична
експертиза.

Відповідно до Акту амбулаторної
комісійної судово-психіатричної
експертизи № 837 від 15.10.2013 року (а.с. 225-231,
т.1) наданий наступний висновок: "у
період укладання Договору про надання
споживчого кредиту від 01.12.2006 року та
Договору іпотеки від 01.12.2006 року ОСОБА_1
виявляв ознаки ШИЗОФРЕНІЇ параноїдної
з апатико- дисоціативним дефектом, яка
ускладнена зловживанням алкогольними
напоями, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, у зв"язку з
чим ОСОБА_1 у зазначений період не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними".

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правила статті
225 ЦК України поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

З Акту експертизи вбачається, що на
момент укладення оспорюваних
Договорів ОСОБА_1 виявляв ознаки
ШИЗОФРЕНІЇ параноїдної з
апатико-дисоціативним дефектом, яка
ускладнена зловживанням алкогольними
напоями, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, у зв"язку з
чим ОСОБА_1 у зазначений період не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними". (а.с.225-231).

Однак, в даному Акті не вказано, що на
момент укладення оспорюваних
Договорів ОСОБА_1 не усвідомлював
значення своїх дій в повному обсязі, не
міг ними керувати.

Даний факт також був підтверджений в
суді першої інстанції показами
експерта ОСОБА_6 (лікаря-доповідача при
проведенні вищевказаної експертизи),
який зазначив, що для проведення
експертизи у експертів було достатньо
вихідних даних і при проведенні
експертизи ними було проаналізовано
всі медичні документи, надані судом,
інші письмові докази, матеріали справи,
оглянуто ОСОБА_1 Експерт пояснив, що
стан ОСОБА_1, наявний у нього діагноз
суттєво впливав на здатність позивача
усвідомлювати значення своїх дій,
останній не мав на момент укладення
Договорів необхідного обсягу
дієздатності. Також зазначив, що в
період з квітня 2003 року по травень 2008
року ОСОБА_1 за медичною допомогою не
звертався, будь-яка медична
документація за той період відсутня, а
тому висновки експертами були зроблені
у динаміці перебігу психічного
захворювання позивача.

Приватний нотаріус ОСОБА_3 у своєму
листі від 05.04.2013 року (а.с.176 т.1) вказує на
те, що Договір іпотеки був посвідчений
з дотриманням вимог діючого
законодавства, сумнівів щодо
дієздатності ОСОБА_1 на момент
посвідчення Договору у нього не
виникало.

Допитаний судом першої інстанції
свідок ОСОБА_5 показав, що він
познайомився з ОСОБА_1 у 1982 році,
приблизно у 1985-1986 роках вони помітили
його неадекватну поведінку, але зовні
він нормальна людина, лише восени та
весною у нього буває криза. Протягом 2006-
2007 років він ОСОБА_1 не бачив, а тому
нічого не міг сказати щодо його стану
здоров"я у цей період.

Крім цього, матеріалами справи
встановлено, що в період з 2003 року по 2008
рік ОСОБА_1 за медичною допомогою до
лікарів-психіатрів не звертався,
будь-яка документація з цього приводу
відсутня, що свідчить про те, що його
стан здоров"я на момент укладення
оспорюваних Договорів не був
проблемним.

Крім того, з письмових матеріалів
справи вбачається, що до січня 2013 року
позивач ОСОБА_1 регулярно і в повному
обсязі сплачував грошові кошти в
рахунок погашення кредиту за
оспорюваним Договором, що
підтверджується відповідними
квитанціями (а.с.32-90, т.1, а.с.116, т.1), а тому
повністю розумів та усвідомлював свій
обов'язок щодо виконання зобов'язань за
кредитним договором.

Також, протягом 2011-2013 років позивач
ОСОБА_1 періодично особисто звертався
до Банку з різними заявами, що також
свідчить про те, що він розумів
значення укладених Договорів та
наслідки їх невиконання.

В суді апеляційної інстанції експерт
ОСОБА_6 (лікар-доповідач при проведенні
комісійної судово-психіатричної
експертизи 15 жовтня 2013 року) пояснив, що
у період часу до якого відноситься
укладення договору споживчого кредиту
та іпотеки 01.12.2006 року у ОСОБА_1 не
описано таких психічних розладів, які б
позбавляли його здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

В Постанові Верховного суду України
від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12
вказано, що підставою для визнання
правочину недійсним по ст. 225 ЦК України
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.

З доказів наданих суду, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_1 в момент
укладення оспорюваних Договорів,
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а лише стверджено, що
його хвороба істотно впливала на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, що само по
собі не є підставою для визнання
укладених Договорів від 01.12.2006 року
недійсними з підстав, передбачених ч. 1
ст. 225 ЦК України, а тому підстав для
визнання оспорюваних Договору про
надання споживчого кредиту та Договору
іпотеки від 01.12.2006 року недійсними
немає.

Доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду суду першої
інстанції, висновків суду не
спростовують і не впливають на
правильність ухваленого у справі
рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 12 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: