Справа №
Провадження № 2/621/248/14
РІШЕННЯ

іменем України

06.05.2014 року
м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської
області в складі:

головуючого судді
- Бережної Н.М.,

за участю секретаря судового засідання
- Друпової А.О.,

представників -
адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Змієві
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики, третя особа - ОСОБА_5
та позовною заявою третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
визнання правочину недійсним та
встановлення факту,

встановив:

14.01.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу
за договором позики, в якому просив
стягнути з відповідача суму боргу за
договором позики в розмірі 184000 грн.,
інфляційні втрати в розмірі 920 грн., 3%
річних за прострочення повернення
позики у розмірі 226 грн. 84 коп., судові
витрати в сумі 1973 грн. 26 коп.

19.03.2014 року ОСОБА_3 звернувся з
уточненим позовом, в якому просив
стягнути з відповідача ОСОБА_4 суму
боргу за договором позики в розмірі 175800
грн., інфляційні втрати в сумі 2478 грн. 78
коп. та 3% річних за прострочення
повернення боргу в сумі 1285 грн. 98 коп.,
судові витрати 1954 грн. 70 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог
вказав, що між ним та відповідачем
ОСОБА_4 01.05.2013 року був укладений в
простій письмовій формі договір позики
на суму 184000 грн. зі строком повернення
боргу 01.01.2013 року. В грудні 2013 року
відповідач повернув позивачу 8200 грн. з
суми боргу.

Після закінчення зазначеного строку
відповідач суми позики ОСОБА_3 не
повернув, а також ухиляється від
повернення боргу і на цей час.

Отже, відповідач має сплатити позивачу
суму боргу 175 800 грн.

Окрім основної суми боргу відповідач
повинен сплатити також, згідно ч. 2 ст. 625
ЦК України: суму з урахуванням індексу
інфляції, 3% річних від простроченої
суми.

31.03.2014 року третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет позову
ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, вказуючи на те, що 16.11.1985 року
між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб,
який фактично припинився в 2012 році. На
протязі 2012 року їх відносини
погіршувались, вони не вели спільного
господарства та бюджету, разом не
проживали, а наприкінці квітня 2013 року
ОСОБА_5 з колишнім чоловіком дуже
посварилися і він виїхав з їхнього
будинку. 13.01.2014 року рішенням
Зміївського районного суду
Харківської області шлюб між ними було
розірвано. 07.02.2014 року ОСОБА_5 помилково
отримала поштову кореспонденцію на
ім'я відповідача - ОСОБА_4, з якої
дізналась, що в Зміївському районному
суді перебуває цивільна справа за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, її колишнього
чоловіка, про стягнення заборгованості
по розписці. Оскільки, договір позики є
правочином не тільки щодо отримання у
власність грошових коштів, але й
правочином щодо розпорядження майном,
яка є спільною сумісною власністю
подружжя, в частині повернення
(передачі) позикодавцю у власність
грошових коштів у розмірі попередньо
отриманої від нього позики, тому
правовідносини щодо укладення
договору позики регулюються, в тому
числі ст. 65 СК України. ОСОБА_5 вказує, що
вона не тільки не давала ні письмової,
ні навіть усної згоди на укладання
договору позики між відповідачами,
хоча формально ще була дружиною ОСОБА_4,
вона навіть не здогадувалась про
укладання такого договору, який
виходить за межі дрібного побутового
правочину. Разом з тим, враховуючи, що
договір позики укладений 01.05.2013 року,
коли шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 юридично не
був розірваний, а фактично шлюбні
відносини були припинені, він має
правові наслідки для ОСОБА_5

24.04.2014 року третя особа ОСОБА_5
звернулася з уточненою позовною
заявою, в якій просила визнати
недійсним договір позики, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 01.05.2013 року
щодо неї та встановити факт того, що
ОСОБА_4 отримав за договором позики
кошти не на задоволення потреб сім'ї, а
на інші потреби, що він не використовув
одержані кошти за вказаним договором
позики на потреби сім'ї, вказуючи на те,
що ухвалою Зміївського районного суду
Харківської області по цій справі був
накладений арешт та заборона на
будівельні матеріали у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно
до вимог Сімейного законодавства
стягнення може бути накладено на майно,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, якщо судом установлено, що
договір був укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї і одержане
за договором використано на її потреби.
ОСОБА_5 вказує, що із спільного майна
подружжя, вартість якого могла б
задовольнити грошові претензії ОСОБА_3
у них з ОСОБА_4 є лише вказаний будинок,
який був побудований під час їхнього
шлюбу за спільні кошти та спільними
зусиллями. В разі не встановлення в
судовому порядку факту, що ОСОБА_4 за
договором позики отримав кошти не на
задоволення потреб сім'ї, на інші
потреби, що він використав одержані
кошти за договором позики не на потреби
своєї сім'ї може в майбутньому стати
підставою для стягнення боргу на
користь ОСОБА_3 за рахунок належної
третій особі частки у спільній
сумісній власності подружжя - будинку.
Враховуючи, що ОСОБА_5 не знала про
укладання між відповідачами договору
позики, і не надавала ОСОБА_4 згоди на
укладання такого договору, ніякої
потреби у їхній сім'ї в отриманні
позики не було, ОСОБА_4 отриману позику
не витрачав на потреби сім'ї, просила
встановити даний факт додатково до
визнання договору позики недійсним.

Позивач та його представник ОСОБА_1 в
судовому засіданні, підтвердили
фактичні обставини справи, викладені у
позовній заяві. Проти позову третьої
особи ОСОБА_5 заперечували.
Стверджували про те, що ОСОБА_5 не була
присутня при укладенні договору
позики, вона не давала своєї письмової
згоди на укладення вказаного договору,
тому не може відповідати за особистими
зобов'язаннями ОСОБА_4

Відповідач за первісним позовом та за
позовом третьої особи ОСОБА_4 у судове
засідання не з'явився, про розгляд
справи був повідомлений належним
чином, заперечень проти позовів не
надав.

Третя особа ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити в повному
обсязі, вказуючи на те, що в разі не
встановлення в судовому порядку факту,
що ОСОБА_4 за договором позики, який був
укладений з ОСОБА_3 отримав кошти не на
задоволення потреб сім'ї, а на інші
потреби, може в майбутньому стати
підставою для стягнення боргу на
користь ОСОБА_3 за рахунок належної
третій особі частки у спільній
сумісній власності подружжя - будинку.
Проти первісного позову заперечували,
посилаючи на обставини, вказані у
письмових запереченнях.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні у справі докази,
вважає, що позовні вимоги за первісним
позовом підлягають задоволенню в
повному обсязі, а у задоволенні позову
третьої особи слід відмовити, виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_5
взяв у ОСОБА_3 01.05.2013 року в борг 184000 грн.
та зобов'язувався повернути гроші до
01.01.2014 року, про що надав власноруч
написану розписку (а.с. 6).

В грудні 2013 року відповідач повернув
позивачу 8200 грн. з суми боргу, про що
свідчить розписка позивача ОСОБА_3 про
отримання частини боргу (а.с. 47).

Однак, до теперішнього часу взяті на
себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав,
гроші ОСОБА_3 не повернув. Вказаний факт
підтверджується наявністю у позивача
боргової розписки власноручно
написаної відповідачем, що відповідно
до вимог ст. 545 ЦК України, свідчить про
невиконання зобов'язання боржником.

Таким чином, між сторонами був
укладений договір позики, оскільки
згідно зі ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір був укладений в простій
письмовій формі, про що свідчить
розписка.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Отже, суд приходить до висновку, що між
сторонами діє невиконане грошове
зобов'язання, де боржник ОСОБА_4 має
повернути суму боргу у розмірі 175 800 грн.
ОСОБА_3 Як слідує із умов договору
грошове зобов'язання повинно бути
виконане 01.01.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, з відповідача ОСОБА_4 слід
стягнути основну суму боргу в розмірі
175800 грн.

Окрім основної суми боргу відповідач
повинен сплатити, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК
України: суму з урахуванням індексу
інфляції, 3% річних від простроченої
суми.

Таким чином, вимоги позивача ОСОБА_3 по
стягненню з боржника 1285,98 грн. (175800 грн. *
3% : 365 днів * 89) та 2478,78 грн. (175800 грн. * 101,41% -
175800 грн.) підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України з відповідача ОСОБА_4 на
користь позивача належить стягнути
судовий збір у розмірі 1954 грн. 70 коп.

Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_5 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Єдиною підставою для визнання договору
позики недійсним ОСОБА_5 зазначено
відсутність її письмової згоди на
укладення ОСОБА_4 договору щодо позики
значної суми грошей.

Змістом права спільної сумісної
власності, як і будь-якого права
власності, є право володіння,
користування та розпорядження
спільною річчю (статті 63 і 65 СК).

Право кожного зі співвласників на
володіння, користування та
розпорядження спільною річчю
кореспондує обов'язку кожного з них
погоджувати свою поведінку, пов'язану з
володінням, користуванням та
розпорядженням нею, з іншим
співвласником, тобто кожен
співвласник, у тому числі й подружжя,
при здійсненні права спільної сумісної
власності зобов'язаний займати не
тільки пасивну (не перешкоджати одне
одному в здійсненні правомочностей,
пов'язаних з цією власністю), а й
активну позицію, змістом якої, є право
та обов'язок кожного з подружжя
узгоджувати свою поведінку щодо
володіння, користування та
розпорядження спільним майном з другим
із подружжя.

Порядок розпорядження спільним майном
подружжя врегульовано у спеціальному
законодавчому акті, яким є Сімейний
Кодекс України. Відповідно до ч. 3 ст. 65
СК України для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

У ст. 65 СК України закріплено нову
оціночну категорію "цінне майно", хоча і
не надається її визначення або
загальних критеріїв, які б дали змогу в
разі спору віднести те чи інше майно
подружжя до цінного майна. Виходячи із
суми грошових коштів, які були передані
ОСОБА_4, та з урахуванням, що у ч. 1 ст. 31
ЦК України правочин вважається дрібним
побутовим, якщо він задовольняє
побутові потреби особи, відповідає її
фізичному, духовному чи соціальному
розвитку та стосується предмета, який
має невисоку вартість, то договором
стосовно цінного майна можна вважати
договір, який виходить за межі дрібного
побутового правочину.

Законодавець, виходячи із положень ч. 2
ст. 65 СК України, та зазначаючи, що при
укладенні договорів одним із подружжя,
вважається, що він діє за згодою
другого подружжя, передбачає підвищену
охорону прав іншого із
подружжя-співвласника майна, вимагаючи
дотримання письмової форми на надання
згоди на укладення договору стосовно
цінного майна.

У даному випадку згода другого з
подружжя на укладення договору
стосовно цінного майна є одностороннім
правочином на який поширюється дія
відповідних вимог ЦК України щодо
наслідків недодержання форми
правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Ні у ЦК України, ні у СК України прямо не
передбачено такого наслідку
недотримання простої письмової форми
щодо згоди другого з подружжя відносно
укладеного договору стосовно цінного
майна подружжя, як визнання договору
недійсним. Тому лише недодержання
письмової форми згоди другого з
подружжя на укладення договору іншим
із подружжя, не може бути підставою для
визнання договору, укладеного іншим із
подружжя, недійсним.

Більш того, сама ОСОБА_5 зазначила, що
про існуючий договір позики вона
дізналась тільки 07.02.2014року. Стороною
вказаних договорів вона не є, гроші, які
позичив її колишній чоловік, ОСОБА_4
використав не в інтересах сім'ї, а у
своїх власних.

Відсутність письмової згоди другого з
подружжя на укладення договору
стосовно цінного майна може
розглядатися лише у контексті
недобросовісних дій сторін за угодою.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті правочину 203 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

З огляду на положення глави 16 ЦК
України укладений між сторонами
правочин є оспорюваний.

Згідно вимог частин 1-3 ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та особи, які беруть участь у справі
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

За таких обставин у суду немає підстав
визнавати договір позики недійсним.

Статтею 256 ЦПК України визначений
перелік справ про встановлення фактів,
що мають юридичне значення. У судовому
порядку також можуть бути встановлені
інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Як слідує з роз'ясень п. 1 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 5 від
31.03.1995 року «Про судуову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення», судами
розглядаються справи про встановлення
фактів, якщо згідно із законом такі
факти породжують юридичні наслідки,
тобто від них залежить виникнення,
зміна або припинення особистих, чи
майнових прав громадян.

Враховуючи, що правові підстави для
відповідальності ОСОБА_5 за договором
позики, відсутні, у встановленні фактів
того, що її колишній чоловік - ОСОБА_4
отримав за договором позики від 01.05.2013
року кошти не на задоволення потреб
сім'ї, а на інші потреби, що останній не
використовував одержані кошти на
потреби сім'ї, слід відмовити, оскільки
такі факти не породжують юридичні
наслідки, тобто від них не залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих, чи майнових прав ОСОБА_5 за
даним договором.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 536, 612, 614, 625, 629, 1046,
1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 79,
88, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики, третя особа -
ОСОБА_5 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договором позики в
розмірі 175800 (сто сімдесят п'ять тисяч
вісімсот) грн., інфляційні витрати в
сумі 2478 (дві тисячі чотириста сімдесят
вісім) грн. 78 коп. та 3% річних за
прострочення повернення боргу в сумі
1285 (одна тисяча двісті вісімдесят п'ять)
грн. 98 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 1954 (одна
тисяча дев'ятсот п'ятдесят чотири) грн.
70 коп.

У задоволенні позовної заяви третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги на
предмет позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3
про визнання правочину недійсним та
встановлення факту - відмовити в
повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Зміївський районний суд Харківської
області шляхом подання апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: