У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Нагорняка
В.А., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь» в особі Луганської
регіональної філії публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь», ОСОБА_8, треті особи -
ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсним
договору поруки та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Банк «Київська Русь» на рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 29 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 30 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року позивачі звернулися
до суду з позовом, в якому, з
урахуванням уточнень до позовних
вимог, просили визнати недійсним
договір поруки від 02 жовтня 2010 року
укладений між ПАТ «Банк «Київська
Русь» та ОСОБА_6 №52001-84 та стягнути з
ОСОБА_8 на їх користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

В обґрунтування вимог позивачі
посилалися на те, що 02 жовтня 2010 року
між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ
«Глорія» було укладено кредитний
договір №51995-84, відповідно до умов
якого банк надав останньому кредит у
сумі 4 550 977 грн 39 коп. В якості
забезпечення виконання боржником
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між банком та ОСОБА_6 02 жовтня
2010 року було укладено договір поруки №
52001-84.

Однак, оспорюваний договір поруки
ОСОБА_6 не укладав, оскільки не
підписував його. Крім того, ОСОБА_7
посилалася на те, вона не давала своєї
згоди на укладення чоловіком вказаного
договору поруки, а така згода мала б
бути, оскільки вказаний правочин
виходить за межі дрібного побутового.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 29 серпня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 30 жовтня 2013 року, позов задоволено
частково.

Визнано недійсним договір поруки
№52001-84 від 02 жовтня 2010 року,
укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк
«Київська Русь».

Стягнуто з ПАТ «Банк «Київська Русь» на
користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування
витрат, пов'язаних з проведенням
експертизи 2 387 грн 88 коп. В решті
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк
«Київська Русь» порушує питання про
скасування оскаржуваних рішень суду,
із ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
про визнання недійсним договору
поруки, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_11 з 20
жовтня 2010 року до 21 квітня 2011 року
працював у відділенні Луганської
регіональної дирекції АБ «Київська
Русь» на посаді директора відділення.

02 грудня 2010 року між АБ «Банк «Київська
Русь» та ТОВ «Глорія» в особі
генерального директора ОСОБА_10 було
укладено кредитний договір № 51995-84,
відповідно до якого банк відкрив
позичальнику відновлювальну відкличну
кредитну лінію та в її межах надав
кредитні кошти у сумі 5 000 000 грн, що
змінюється відповідно до графіка
зменшення ліміту кредитування,
наведеного в додатку № 1 до договору із
встановленим строком кредитної лінії з
02 грудня 2010 року до 30 листопада 2011 року
включно зі сплатою 22 % річних та у
випадку невиконання позичальником п.
6.1.12 договору 25 % річних та з фіксованою
платою за подання кредиту - 25 000 грн.

В забезпечення виконання умов
кредитного договору, 02 грудня 2010 року
між АБ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_6
було укладено договір поруки № 52001-84,
відповідно до якого останній поручився
перед банком за виконання зобов'язань
за кредитним договором на відкриття
відновлювальної кредитної лінії.

Згідно із висновком експерта повторної
комісійної комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 5432/02-№5433/03 від 21 грудня 2013
року підписи від імені ОСОБА_6, що
розташовані у договорі поруки № 52001-84
від 02 грудня 2010 року з обох сторін у
рядку «Поручитель» та з оборотної
сторони в графі «Поручитель», виконані
однією особою, але не ОСОБА_6, а іншою
особою.

Задовольняючи позов частково та
визнаючи недійсним договір поруки, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
керувався вимогами ст. ст. 203, 215 ЦК
України, ст. 65 СК України, та виходив з
того, що ОСОБА_6 договір поруки не
підписував, а тому не було його
волевиявлення на укладення договору
поруки, а також його дружина не
надавала згоду на укладення вказаного
договору.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені з порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України
відповідач може заперечувати проти
позову, посилаючись на незаконність
вимог позивача, їх необґрунтованість,
відсутність у позивача права на
звернення до суду або наявність
перешкод для відкриття провадження у
справі.

Під час судового розгляду предметом
доказування є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
таких фактів, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України
суд постановляє ухвалу про залишення
заяви без розгляду, якщо спір між тими
самими сторонами, про той самий предмет
і з тих самих підстав розглядається в
іншому суді.

Заперечуючи проти позову, представник
ПАТ «Банк «Київська Русь» - Потапенко
О.О. посилався на те, що у провадженні
Жовтневого районного суду м. Луганська
знаходиться справа № 2/3292/12, в якій
розглядається зустрічний позов ОСОБА_6
про визнання недійсним договору поруки
№ 52001-854 від 02 грудня 2010 року, який
подано 19 січня 2012 року, та в межах цієї
справи було призначено експертизу,
згідно з якою встановлено, що підписи в
графі «Поручитель» в договорі поруки
виконані ОСОБА_6, внаслідок чого
порушував питання про залишення позову
без розгляду (т. 1 а.с. 38).

З матеріалів справи вбачається, що в
провадженні Жовтневого районного суду
м. Луганська перебуває цивільна справа
за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» до
ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про стягнення
заборгованості, зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ПАТ «Банк «Київська Русь» про
визнання договору поруки недійсним,
треті особи - ОСОБА_9, ОСОБА_10, який
подано 19 січня 2012 року (т. 1 а.с. 39-40).

Згідно копії зустрічної позовної
заяви, поданої 19 січня 2012 року до
Жовтневого районного суду м. Луганська,
підставою позову про визнання
недійсним договору поруки було те, що
вказаний договір ОСОБА_6 не
підписувався (т.1 а.с. 41-43).

Відповідно до листів Жовтневого
районного суду м. Луганська від 26
грудня 2012 року № 2-3292/12 та від 22 травня
2013 року ухвалою Жовтневого районного
суду м. Луганська від 01 жовтня 2012 року
провадження у справі за позовом ПАТ
«Банк «Київська Русь» до ОСОБА_6,
ОСОБА_10, ОСОБА_9 про стягнення
заборгованості зупинено до вирішення
справи Ленінським районним судом м.
Луганська (т. 1 а.с. 118, 204).

До Ленінського районного суду м.
Луганська із позовом про визнання
недійсним договору поруки ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 звернулися 07 вересня 2012 року (т. 1
а.с. 2-5).

В порушення вимог ст. ст. 10, 179, 213, 214 ЦПК
України, суд першої інстанції,
розглядаючи позов ОСОБА_6 про визнання
договору поруки недійсним з підстав
того, що він його не підписував, на
вказані факти уваги не звернув,
належним чином їх не встановив, не
дослідив заперечення представника
відповідача та наявні у справі докази
щодо перебування у провадженні іншого
суду спору між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк
«Київська Русь» про визнання договору
поруки недійсним з підстав того, що він
не підписувався позивачем, тобто
укладений поза волею сторони
правочину, як наслідок, у передбаченому
процесуальним законодавством порядку,
не постановив відповідну ухвалу.

Крім цього не можна погодитися і з
висновками суду про наявність підстав
для застосування до спірних
правовідносин положень ст. 65 СК України
та, як наслідок, визнання недійсним
договору поруки з підстав відсутності
згоди одного із подружжя на його
укладення.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із загальних засад цивільного
законодавства, зокрема, є свобода
договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3
ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладені договору,
виборі контрагента та визначені умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Із ст. 554 ЦК України виходить, що хоча
поручитель і пов'язаний із боржником
певними зобов'язальними відносинами,
він є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Положення ст. 65 СК України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються саме розпорядження майном,
що є у спільній сумісній власності
подружжя.

Відповідно до ст. 553 ЦК України
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Така порука є
способом забезпечення виконання
зобов'язання (як правило, грошового), а
не правочином щодо розпорядження
майном, належним подружжю; договір
поруки не створює обов'язків для
будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором, а тому до таких
правовідносин норми ст. 65 СК України не
застосовуються.

При цьому, як зазначено у п. 19 договору
поруки від 02 грудня 2010 року поручитель
гарантував, що на укладення цього
договору є всі належні повноваження
керівника (уповноваженого
представника поручителя) та дозволи
компетентних органів управління
поручителя, згода дружини поручителя -
фізичної особи, котрий перебуває у
зареєстрованому шлюбі або проживає
сім'єю без реєстрації шлюбу і
підписання цього договору не призведе
до порушення установчих документів
поручителя чи будь-якого положення
чинного законодавства України
стосовно поручителя.

За таких обставин, суд першої інстанції
не вірно визначився із
правовідносинами сторін, не застосував
норми матеріального права, що їх
регулюють, не надав оцінку усім
доказам, зібраним у справі, та дійшов
помилкового висновку про те, що зміст
оспорюваного договору поруки
суперечить ЦК України та СК України.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315
ЦПК України, не перевірив доводів
апеляційної скарги, в ухвалі не
зазначив конкретні обставини й факти,
що спростовують такі доводи, і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, ухвалені у справі
рішення суду в частині визнання
недійсним договору поруки не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування в цій частині з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

В частині позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди
правильність рішень суду першої та
апеляційної інстанцій не
перевіряється, оскільки вони сторонами
не оскаржувалися.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 29 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 30 жовтня 2013 року в частині
позовних вимог про визнання недійсним
договору поруки скасувати, справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 29
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 30 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.І. Наумчук

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

В.А. Нагорняк

Д.О. Остапчук