Головуючий суду 1 інстанції - Мицик
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 2/1210/4558/2012
Провадження № 22ц/782/1654/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Максюта І.О., Авалян Н.М.,

при секретарі: Туренко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Краснодонського міськрайонного суду
Луганської області від 01 серпня 2012 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до виконавчого комітету
Краснодонської міської ради
Луганської області, Краснодонської
міської ради Луганської області та
Державного агентства автомобільних
доріг України (Укравтодор) про
стягнення шкоди спричиненої здоров'ю,
надання житлового будинку в екологічно
чистому місці та забезпечення
обстеження та лікування за кордоном, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2001 року позивач звернулася до
суду з позовом до виконавчого комітету
Краснодонської міської ради про
відшкодування моральної шкоди та обмін
будинку.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

У процесі розгляду справи позивачка
позовні вимоги неодноразово
уточнювала.

Так позивачка зазначала, що їй на праві
власності належить будинок АДРЕСА_1.
Указана вулиця міста використовується
як автомагістраль М04
"Київ-Луганськ-Ізварине" з 1998 року.
Автомобілі, що цілодобово проїжджають
цією вулицею, у тому числі й
великовантажні транспортні засоби,
забруднюють навколишнє природне
середовище, руйнують її будинок, що
призвело до того, що вона та члени її
родини почали хворіти. Позивач змушена
була звільнитися з роботи та постійно
займатися лікуванням дитини. Позивачка
та члени її сім'ї неодноразово
скаржилися до органів влади на
негативний вплив від використання
дороги по їхній вулиці як
автомагістралі. Після проведення
дослідження повітря на АДРЕСА_1 у
травні 2002 року Державною
санітарно-епідеміологічною службою в
Луганській області, головним
санітарним лікарем Луганської області
постановлено припинити використання
вищевказаної вулиці як автомагістралі,
оскільки рівень забруднення повітря на
цій вулиці перевищував установлені
законодавством норми й міг негативно
впливати на здоров'я мешканців.

Посилаючись на те, що внаслідок
забруднення повітря викидами
автомобільного транспорту встановлено
значне перевищення рівнів
максимальної концентрації шкідливих
для здоров'я людини речовин, позивачка
просила суд зобов'язати відповідача
надати їй житловий будинок в
екологічно чистому місті, а саме у с.
Пирятине Полтавської області; у зв'язку
із спричиненням тяжкої шкоди здоров'ю
її сина, від експлуатації проїзної
частини вулиці, у якості автотраси,
забезпечити його обстеження та
лікування за кордоном, а саме в
Швейцарській клініці; у зв'язку із
спричиненням тяжкої шкоди здоров'ю
членам сім'ї, що потребують постійного
лікування, стягнути шкоду, спричинену
здоров'ю у розмірі 40 000 євро, винести
рішення про заборону руху транзитного
транспорту по АДРЕСА_1 та передати
матеріали, що стосуються протиправного
використання проїзної частини вулиці,
як автотраси, до прокуратури для
вирішення питання про притягнення
винних осіб до відповідальності на
підставі ст.ст.1173-1175 ЦК України

У травні 2012 року позивачка остаточно
уточнила свої позовні вимоги до
відповідача - виконкому Краснодонської
міської ради, обґрунтовуючи їх також
тим, що на виконання Постанови Кабінету
Міністрів України №455 від 06.05.98р.
українською державною корпорацією
Укравтодор на адресу облавтодорів було
надіслано листи про обновлення
технічних паспортів по автомобільних
дорогах державного значення та
акцентовано увагу на те, що маршрути в
межах областей магістральних та
регіональних доріг повинні проходити
за межами населених пунктів. Відділ
архітектури містобудівництва
Краснодонського міськвиконкому, не
дивлячись на те, що генеральним планом
м. Краснодону передбачено будівництво
об'їзної дороги в Північно-східній
частині міста Краснодона визначив
проходження магістральної дороги
державного значення М-04
«Київ-Луганськ-Ізварине» по вулиці
приватного сектору, в тому числі по вул.
Червоноармійська, таким чином
проігнорував вищевказану Постанову
Кабінету Міністрів України та вказівку
Укравтодору. В порушення державних
санітарних правил планування та
будівництва, на вулицю
Червоноармійська було дислоковано
весь вантажний та транзитний транспорт
та вулиця стала використовуватися як
магістральна дорога 2 категорії
державного значення
«Київ-Луганськ-Ізварине», не дивлячись
на те, що вона не поєднується ні з
однією з магістральних вулиць. З цього
часу безперервно через вулицю рухався
потік вантажного та транзитного
транспорту, будинок руйнувався,
інтенсивно забруднювалася присадибна
ділянка, від пилу та чаду почали
задихатися та хворіти всі члени її
сім'ї: батька постійно забирали до
лікарні з приводу хвороб, викликаних
токсичним отруєнням важкими металами,
син також постійно хворів, хронічне
отруєння важкими металами, викликане
проходженням під вікнами будинку
траси, потягло як наслідок і інші
захворювання. На даний час син потребує
поглибленого обстеження та лікування в
зарубіжних клініках, оскільки
лікування у вітчизняних медичних
установах не дає необхідного ефекту, а
лише полегшує стан. (т.2 а.с. 1-3)

Тому позивачка остаточно просила:

зобов'язати відповідача провести обмін
будинку, що належить їй, на будинок в
іншому екологічно чистому місці;

забезпечити обстеження та лікування її
сина за кордоном;

стягнути на її користь 40 000 євро на
відшкодування моральної шкоди;

заборонити рух транзитного транспорту
по АДРЕСА_1;

передати матеріали до прокуратури для
вирішення питання про притягнення
винних осіб до відповідальності.

В процесі судового розгляду ухвалою
суду від 13 червня 2012 року до участі у
справі, у якості співвідповідача, було
залучено Державне агентство
автомобільних доріг України
(Укравтодор), а ухвалою суду від 1 серпня
2012 року у якості співвідповідача була
залучена Краснодонська міська рада
Луганської області.

Останнім рішенням
Краснодонського міськрайонного суду
Луганської області від 01 серпня 2012 року
у задоволенні позовних вимог позивачки
було відмовлено у повному обсязі.

Також було постановлено окрему ухвалу.

На вказане рішення та окрему ухвалу
позивачкою та відповідачем Виконкомом
Краснодонської міської ради
Луганської області подані апеляційні
скарги.

В апеляційній скарзі позивачка просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, які
мають значення для справи, що призвело
до неправильного вирішення спору, а
також на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, суд, не зважаючи на її
клопотання не витребував інформації
від органу місцевого самоврядування
стосовно прийняття рішення щодо
використання АДРЕСА_1 для проїзду
транзитного транспорту та не дослідив
ці обставини. Крім того, відмовляючи у
задоволені її вимог, щодо стягнення
шкоди, яка спричинена членам її сім'ї,
суд не врахував наявну в матеріалах
справи медичну документацію, яка
свідчить про тяжкі наслідки впливу
використання вулиці як дороги на
здоров'я членів її сім'ї та
необхідність їх постійного лікування,
а також обстеження та лікування її сина
за кордоном.

Відповідач Виконком Краснодонської
міської ради Луганської області в
своїй апеляційній скарзі просить
скасувати окрему ухвалу суду, оскільки
вважає, що вона не відповідає
обставинам справи та суперечить
чинному законодавству, так як суд, у
порушення вимог ст.211 ЦПК України, не
встановив, який саме закон було
порушено и ким, крім того суд
безпідставно посилався на ті
обставини, що рух транспорту по АДРЕСА_1
негативно вплинув на стан здоров'я
мешканців вулиці, оскільки ці
обставини у судовому засіданні
доведені не були.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 30 липня 2013 року апеляційні
скарги апелянтів відхилено, рішення
суду та окрема ухвала залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ ухвала
апеляційного суду Луганської області
від 30 липня 2013 року в частині позовних
вимог ОСОБА_2 про відшкодування шкоди
скасовано, справу передано в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, в решті рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду залишені без змін.

Таким чином, апеляційним судом
Луганської області перевіряється
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
позивачки щодо відшкодування завданої
їй моральної шкоди, тобто у визначеній
касаційною інстанцією частині.

Заслухавши доповідача, осіб, які
прийняли участь у розгляді справи,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до
наступного.

Відповідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно із ст.ст. 213 ,214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, котрі
були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися позивачем вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону
рішення суду першої інстанції у
перевіряємій частині у повній мірі не
відповідає.

В силу ст.124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

У відповідності із
вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.
10 ЦПК України обставини цивільних
справ встановлюються судом за
принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність та
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів. Жоден доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, посилаючись на
рішення Європейського Суду з прав
людини від 21 липня 2011 року у справі
«ОСОБА_2 проти України», а також на
положення Конвенції по захист прав
людини і основоположних свобод та
вимоги Закону України «Про охорону
атмосферного повітря», виходив із того,
що стосовно позивачки допущено
неправомірні дії та бездіяльність з
боку Краснодонської міської ради, як
власника АДРЕСА_1 та дороги, що
проходить по ній та виконавчим
комітетом Краснодонської міської ради,
як виконавчим органом Краснодонської
міської ради, при прийнятті у 1998 році
рішення про скерування руху транспорту
на АДРЕСА_1 не було підготовлене
відповідне техніко-економічне
обґрунтування, яке б надавало оцінку
можливості дотримання встановлених
екологічних норм та можливість
зацікавленим сторонам, в тому числі і
позивачці, чий будинок знаходиться на
цій вулиці, представити свої думки щодо
цього рішення, а також не були
здійснені відповідні заходи щодо
відвернення і зменшення забруднення
атмосферного повітря і зниження шуму
транспортними та іншими пересувними
засобами і установками, визначені в ст.
ст. 17, 21 Закону України «Про охорону
атмосферного повітря», що призвело до
негативних наслідків для позивачки та
завдало їй моральної шкоди, яка їй
відшкодована у сумі 104180,31 гр. на
підставі рішення Європейського суду з
прав людини від 21 липня 2011 року, крім
того, позивачкою не надано доказів, що
місцевість, в якій проживає вона та
члени її сім'ї, визнана у встановленому
законом порядку зоною надзвичайної
екологічної ситуації. Тому підстав для
стягнення на її користь відшкодування
моральної шкоди не вбачається.

Судова колегія вважає, що таких
висновків суд дійшов помилково.

Статтею 56 Конституції
України передбачено, що кожен має
право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

За загальними правилами, встановленими
ст.1166 ЦК України, для відшкодування
шкоди необхідно: наявність самої шкоди,
неправомірність дій (бездіяльності)
особи, що її заподіяла, за умови, що її
дії були неправомірними, між ними і
шкодою є безпосередній причинний
зв'язок та є вина зазначеної особи.

Особливості
відшкодування шкоди, завданої
незаконною бездіяльністю органів
державної влади або органами місцевого
самоврядування, передбачені ст.1173 ЦК
України. Така шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
відшкодовується державою або органом
місцевого самоврядування незалежно
від вини цих органів.

Стаття 1173 ЦК України
передбачає спеціальні підстави і умови
відповідності при завданні фізичній
або юридичній особі шкоди у
позадоговірних правовідносинах, які
відрізняють її від інших норм, що
містять загальні правила
позадоговірної (деліктної)
відповідальності у цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий).

До суб'єктів
відповідальності за цією нормою
належать створені відповідно до
Конституції України, Конституції
Автономної Республіки Крим і правових
актів Верховної Ради України,
Президента України, Кабінету Міністрів
України, Верховної Ради і Ради
Міністрів Автономної Республіки Крим
органи державної влади і управління,
які реалізують надані державою функції
та повноваження у сфері управління, а
також органи місцевого самоврядування,
створені на підставі Конституції
України, Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», виконавчі
органи вказаних державних органів.

Сферою застосування
зазначеної норми є правовідносини із
заподіяння шкоди фізичній чи юридичній
особі у зв'язку з прийняттям
зазначеними суб'єктами незаконних
рішень, вчинення ними незаконних дій чи
неправомірної бездіяльності при
здійсненні ними своїх владних
повноважень, визначених Конституцією
і законодавством України.

Згідно із ч.1 ст.74 Закону
«Про місцеве самоврядування в Україні»
органи та посадові особи місцевого
самоврядування несуть
відповідальність за свою діяльність
перед територіальною громадою,
державою, юридичними і фізичними
особами.

Шкода, заподіяна юридичним і фізичним
особам в результаті неправомірних
рішень, дій або бездіяльності органів
місцевого самоврядування,
відшкодовується за рахунок коштів
місцевого бюджету, а в результаті
неправомірних рішень, дій або
бездіяльності посадових осіб
місцевого самоврядування за рахунок їх
власних коштів у порядку,
встановленому законом (ч. 1 ст. 77 цього
Закону).

Стаття 1 вищевказаного Закону України
до органів місцевого самоврядування
відносить органи, які відповідно до
Конституції України та цього Закону
створюються сільськими, селищними,
міськими, районними в містах (у разі їх
створення) радами для здійснення
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування у межах,
визначених цим та іншими законами.

Отже, юридичною підставою
для відповідальності органів
місцевого самоврядування, яка
передбачена вищеназваними нормами
матеріально права та Закону України, є
заподіяння шкоди юридичним чи фізичним
особам у результаті прийняття
незаконних рішень, вчинення
неправомірних дій або бездіяльності
при здійсненні ними виконавчих функцій
і повноважень місцевого
самоврядування, передбачених Законом
та іншими законами, а необхідними
елементами такої відповідальності є:
шкода, протиправна поведінка та
причинний зв'язок між шкодою і
протиправною поведінкою.

Таким чином, підставою для
відповідальності згідно з вимогами
ст.1173 Цивільного Кодексу та ст.77
вищезазначеного Закону України є така
протиправна бездіяльність органу
місцевого самоврядування, яка є
безпосередньою причиною заподіяння
шкоди особі.

Судом правильно встановлено, що
стосовно позивачки допущено
неправомірні дії та бездіяльність з
боку Краснодонської міської ради, як
власника АДРЕСА_1 та дороги, що
проходить по ній та виконавчим
комітетом Краснодонської міської ради,
як виконавчим органом Краснодонської
міської ради, при прийнятті у 1998 році
рішення про скерування руху транспорту
на АДРЕСА_1 не було підготовлене
відповідне техніко-економічне
обґрунтування, яке б надавало оцінку
можливості дотримання встановлених
екологічних норм та можливість
зацікавленим сторонам, в тому числі і
позивачці, чий будинок знаходиться на
цій вуліці, представити свої думки щодо
цього рішення, а також не були
здійснені відповідні заходи щодо
відвернення і зменшення забруднення
атмосферного повітря і зниження шуму
транспортними та іншими пересувними
засобами і установками, визначені в ст.
ст. 17, 21 Закону України «Про охорону
атмосферного повітря», що призвело до
негативних наслідків для позивачки та
членів її сім'ї через погіршення
стану здоров'я, чим завдано їй
моральної шкоди.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи.

В цій частині рішення суду ніким не
оскаржується.

Разом з тим, суд помилково дійшов
висновку, що завдана позивачці
моральна шкода відшкодована їй у сумі
104180,31 гр. державою на підставі рішення
Європейського суду з прав людини від 21
липня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачкою у даній справі у числі
іншої шкоди, було заявлено вимоги про
відшкодування завданої моральної
шкоди у розмірі 40000 євро завданої
через вказані неправомірні дії.

Про ці позовні вимоги позивачкою було
підтверджено у судовому засіданні і в
апеляційній інстанції під час розгляду
справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
після звернення позивачки у 2001 році до
суду з вказаним позовом, рішенням
Краснодонського міського суду
Луганської області від 18 січня 2002 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 10 червня 2002 року, у задоволенні
вказаного позову позивачці у цій
справі відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 21
липня 2003 року в задоволенні касаційної
скарги відмовлено, рішення
Краснодонського міського суду
Луганської області від 18 січня 2002 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 10 червня 2002 року залишено
без змін.

У жовтні 2009 року позивачка звернулася
до Європейського суду з прав людини із
заявою про те, що під час вирішення
справи в судах першої, апеляційної та
касаційної інстанцій Україною
порушено Конвенцію про захист прав
людини і основоположних свобод ,
ратифіковану Законом України від 17
липня 1997 року № 475/97-ВР, а саме: п. 1 ст. 6 і
ст. 13 несправедливість провадження у її
справі та ст. 8 щодо неспроможності
органів влади організувати належний
екологічний контроль шкідливого
впливу внаслідок забруднення повітря
викидами автомобільного транспорту в
контексті використання АДРЕСА_1, як
автомагістралі.

21 липня 2011 року Європейський Суд з прав
людини ухвалив рішення у справі за
заявою позивачки № 38182/03, яким
установлено наявність порушення ст. 8
Конвенції у зв'язку з недотриманням
справедливого балансу між інтересами
заявниці та інтересами суспільства,
оскільки держава не змогла довести, що
до використання дороги по АДРЕСА_1 в
якості автомагістралі було здійснено
адекватне екологічне дослідження
наслідків такого використання та в
подальшому було здійснено належну
екологічну політику. Крім того,
заявниця не мала ефективної можливості
впливати на процес прийняття рішень
щодо використання вулиці, на якій вона
проживає, як автомагістралі, включно з
оскарженням у незалежному органі.

Європейский Суд також зазначив, що
заявниця повинна була зазнати
моральної шкоди, яку не може бути
відшкодовано шляхом самої лише
констатації порушення.

Здійснюючи оцінку на засадах
справедливості, Суд ухвалив рішення
щодо справедливої сатисфакції
відповідно до ст. 41, п. 2 ст. 44 Конвенції,
присудивши позивачці 10 тис. євро на
відшкодування моральної шкоди, які
держава-відповідач повинна сплатити
заявниці впродовж трьох місяців від
дня, коли це рішення стане остаточним.

Рішення Європейського суду з прав
людини від 21 липня 2011 року набуло
статусу остаточного 21 жовтня 2011 року.

Відповідно до ст. ст. 2, 10 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» та п. 1 ст. 46 Конвенції рішення
Європейського суду з прав людини є
обов'язковими для виконання.

Порядок виконання рішення
Європейського суду з прав людини, яке
набуло статусу остаточного,
визначається Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» (далі
- Закон України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»),
Законом України «Про виконавче
провадження», іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» виконання рішення
Європейського суду з прав людини
включає в себе: а) виплату стягувачеві
відшкодування та вжиття додаткових
заходів індивідуального характеру; б)
вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» з метою забезпечення
відновлення порушених прав стягувача,
крім виплати відшкодування, вживаються
додаткові заходи індивідуального
характеру: а) відновлення настільки,
наскільки це можливо, попереднього
юридичного стану, який стягувач мав до
порушення Конвенції і протоколів до
неї (restituto in integrum); б) інші заходи,
передбачені у рішенні Європейського
суду з прав людини.

Виконання рішення, крім виплати
відшкодування, полягає також у вжитті
державою додаткових заходів
індивідуального характеру, зокрема
відновлення настільки, наскільки це
можливо, попереднього юридичного
стану, який стягувач мав до порушення
Конвенції (restitutio in integrum).

Відновлення попереднього юридичного
стану стягувача здійснюється, зокрема,
шляхом: а) повторного розгляду справи
судом, включаючи відновлення
провадження у справі; б) повторного
розгляду справи адміністративним
органом.

Комітет міністрів Ради Європи у
Рекомендаціях N R (2000) 2 державам-членам
«Щодо повторного розгляду або
поновлення провадження у певних
справах на національному рівні після
прийняття рішень Європейським судом з
прав людини» наголошує на тому, що
компетентним органам
держави-відповідача слід самим
вирішувати, які заходи, зважаючи на
наявні в національній правовій системі
засоби, є найбільш відповідними для
досягнення restitutio in integrum, та
звертається, виходячи з цих
міркувань, до договірних сторін з
рекомендацією забезпечити на
національному рівні адекватні
можливості досягнення, наскільки це
можливо, restitutio in integrum.

Закликає Договірні Сторони, зокрема, до
перегляду своїх національних правових
систем з метою забезпечення адекватних
можливостей повторного розгляду
справи, включаючи поновлення
провадження, у випадках, коли Суд
визнав порушення Конвенції, особливо:
1) коли потерпіла сторона і далі зазнає
значних негативних наслідків рішення,
ухваленого на національному рівні, -
наслідків, щодо яких справедлива
сатисфакція не була адекватним
засобом захисту і які не можна
виправити інакше ніж через повторний
розгляд або поновлення провадження; 2)
коли рішення Суду спонукає до висновку,
що оскаржене рішення національного
суду суперечить Конвенції по суті, або
в основі визнаного порушення лежали
суттєві процедурні помилки чи
недоліки, які ставлять під серйозний
сумнів результат оскарженого
провадження на національному рівні.

Постановою Верховного Суду
України від 09 квітня 2012 року рішення
Краснодонського міського суду
Луганської області від 18 січня 2002 року,
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 10 червня 2002 року, та ухвалу
Верховного Суду України від 21 липня 2003
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, приймаючи постанову у цій справі,
Верховний Суд України виходив з того,
що рішенням Європейського суду з прав
людини встановлено порушення
національними судами ст. 8 Конвенції у
зв'язку з недотриманням справедливого
балансу між інтересами заявниці та
інтересами суспільства, оскільки,
по-перше, держава не змогла довести, що
до використання АДРЕСА_1 в якості
автомагістралі було здійснено
адекватне екологічне дослідження
наслідків такого використання та в
подальшому було здійснено належну
екологічну політику, а по-друге,
заявниця не мала ефективної можливості
впливати на процес прийняття рішень
щодо використання вулиці, на якій вона
проживає, як автомагістралі, включно з
оскарженням у незалежному органі.

Отже вказаними рішеннями Верховного
Суду України та Європейського суду
підтверджено наявність моральної
шкоди, завданої позивачці
неправомірними діями відповідача
Краснодонської міської ради, якою було
у 1998 році прийнято рішення з
недотриманням справедливого балансу
між інтересами заявниці та інтересами
суспільства.

При новому розгляді судом першої
інстанції і було прийнято оскаржуване
рішення.

При цьому судом першої інстанції при
прийнятті оскаржуваного рішення були
врахована висновки Верховного суду
України, щодо наявності факту
завдання позивачці моральної шкоди,
які у даному випадку є обов'язковими
для застосування.

Отже, при наявності доведення факту
завдання позивачці моральної шкоди,
суд помилково дійшов висновку про
відсутність підстав для її
задоволення.

Висновки суду про те що
позивачкою не надано доказів, що
місцевість, в якій проживає вона та
члени її сім'ї, визнана у встановленому
законом порядку зоною надзвичайної
екологічної ситуації, є
безпідставними, оскільки ця обставина
у даному випадку не має юридичного
значення для відшкодування позивачці
моральної шкоди, оскільки факт
завдання моральної шкоди позивачці
внаслідок неправомірних дій органу
місцевого самоврядування доведений, і
саме з цих підстав позивачка вимагає
відшкодування їй моральної шкоди.

Отже, висновки суду в цій частині не
відповідають обставинам справи, а тому
є підставі для задоволення позову,
однак судова колегія вважає, що розмір
моральної шкоди позивачкою зазначено
без врахування вимог ст.. 23 ЦК України,
яка передбачає, що розмір моральної
шкоди визначається у грошовому виразі
з урахуванням принципу
справедливості, розумності та
виваженості.

Таким чином, з урахуванням вказаних
вимог закону судова колегія вважає
необхідним визначити розмір моральної
шкоди, яка підлягає відшкодуванню
позивачці, у сумі 50000 гривень.

Цю шкоду позивачці має відшкодувати
відповідач Краснодонська міська рада,
оскільки саме її неправомірними діями
при прийнятті у 1998 році рішення про
скерування руху транспорту на АДРЕСА_1
було завдано позивачці моральної
шкоди.

Та обставина, що позивачці державою
відшкодовано моральну шкоду на
виконання рішення Європейського суду,
не є підставою для звільнення
відповідача Краснодонської міської
ради від відшкодування моральної
шкоди завданої безпосередньо її діями
та рішенням, оскільки держава не
відповідає за цього відповідача, він
несе самостійну відповідальність, крім
того, стягнута рішенням Європейського
суду моральна шкода не є
відшкодуванням позивачці моральної
шкоди, завданої вказаними
неправомірними діями та рішенням
цього відповідача.

Моральна шкода, стягнута з держави на
користь позивачки Європейським судом є
справедливою сатисфакцією за
встановлене порушення відносно
позивачки п.8 названої Конвенції,

За положеннями ст. 8 Конвенції кожен
має право на повагу до свого приватного
і сімейного життя, до свого житла і
кореспонденції. Органи державної влади
не можуть втручатись у здійснення
цього права, за винятком випадків, коли
втручання здійснюється згідно із
законом і є необхідним у
демократичному суспільстві в
інтересах національної та громадської
безпеки чи економічного добробуту
країни, для запобігання заворушенням
чи злочинам, для захисту здоров'я чи
моралі або для захисту прав і свобод
інших осіб.

Отже, відшкодування моральної шкоди на
підставі рішення Європейського суду не
є тотожним відшкодуванню моральної
шкоди завданої конкретною особою
конкретними діями.

Тому з урахуванням викладеного суд
першої інстанції помилково дійшов до
висновку про відмову у задоволенні
цієї частини позовних вимог стосовно
відповідача Краснодонської міської
ради.

Що стосується рішення суду про
відмову у відшкодуванні позивачці
моральної шкоди відповідачами
виконавчим комітетом Краснодонської
міської ради та Державним агентством
автомобільних доріг України
(Укравтодор), то в цій частині, судовоа
колегія вважає, що підстав для
покладення на цих відповідачів такого
обов'язку не вбачається, оскільки
відсутні докази неправомірності їх
дій, бездіяльності або рішень, які б
завдали позивачці моральної шкоди. Їх
дії та рішення є похідними від рішення
відповідача Краснодонської міської
ради.

Таким чином, судова колегія вважає, що
судом першої інстанції у вказаній
частині неправильно застосовано норми
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору у цій частині. .

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення
підлягає зміні зі скасуванням його у
вказаній частині та з прийняттям
нового рішення з урахуванням
викладеного про часткове задоволення
цієї частини позову.

Керуючись ст.. 303,307,309,313,314,316 ЦПК України,
судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині
стягнення моральної шкоди -
задовольнити частково.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 01 серпня 2012 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
виконавчого комітету Краснодонської
міської ради Луганської області,
Краснодонської міської ради
Луганської області та Державного
агентства автомобільних доріг України
(Укравтодор) про стягнення шкоди
спричиненої здоров'ю, надання
житлового будинку в екологічно чистому
місці та забезпечення обстеження та
лікування за кордоном, в частині
відмови в стягненні моральної шкоди -
скасувати, та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди
задовольнити частково. Стягнути з
Краснодонської міської ради
Луганської області на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в розмірі 50000 грн.
(п'ятдесят тисяч).

Це рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий :

Судді: