АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.,

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», третя
особа: Голотюк Андрія  Валерійович,
про визнання наказу про звільнення
незаконним та про поновлення на
роботі, за апеляційною скаргою
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 05 березня 2014
року, -

встановила:

22.11. 2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
працював у відповідача на посаді
провідника пасажирських вагонів
безстроково з 06.08.1994 року. Наказом
(розпорядженням) начальника Вагонної
дільниці від 04 листопада 2009 р. №2115/ос
його було звільнено з роботи з 15.07.2009
р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за
прогул без поважних причин. Вважаючи
своє звільнення незаконним, ОСОБА_1
просив визнати вказаний наказ
незаконним та поновити його на роботі
в Київському резерві провідників
пасажирських вагонів та ЛНП (цех2) на
посаді провідника пасажирського
вагону з 15.07.2009 р.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 березня 2014 року
позов задоволено. Наказ
(розпорядження) начальника Вагонної
дільниці ст. Київ-Пасажирський
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» від 04 листопада 2009 року
№2115/ос про звільнення ОСОБА_1 15 липня
2009 року з посади провідника
пасажирського вагону визнано
незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на
посаді провідника пасажирського
вагону Вагонної дільниці ст.
Київ-Пасажирський Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» з 15 липня
2009 року. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» Хімчак Т.В. просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що відповідно
до акту , складеного 03.08.2009 р. ,
провідник пасажирський вагонів
ОСОБА_1 без поважних причин не
з'являвся на робочому місці з 15.07.2009 р.
Задовольняючи позов, суд першої
інстанції не врахував того факту, що
підприємство не було обізнано про
перебування позивача під слідством та
обрання йому міри запобіжного заходу
у вигляді тримання під вартою. Жодних
документів, підтверджуючих, що
позивач знаходився в місцях
позбавлення волі, на адресу
відповідача не надходило. Судом не
враховано, що профспілковий комітет
надав згоду на звільнення ОСОБА_1 за п.4
ст.40 КЗпП України. Покази свідка
ОСОБА_5, який на момент неявки позивача
на роботу був його безпосереднім
начальником, про те, що він повідомив
керівництво про затримання позивача
за підозрою у вчиненні злочину та
його утримання під вартою, не
підтверджені жодними письмовими
доказами.

В судовому засіданні представник
відповідача Осьмак А.В. апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_7
просили апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, наказом
(розпорядженням) №2115/ос начальника
Вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» Голотюк
А.В. від 04 листопада 2009 року ОСОБА_1
звільнено з посади провідника
пасажирського вагона за прогул без
поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП
України.

Підставою для звільнення зазначено:
акти від 03.08.2009 р., 14.10.2009 р., згода
профкому, витяг з протоколу №146 від
02.11.2009 р. (а.с.8).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 15
липня 2009 року був затриманий у
зв'язку з порушенням відносно нього
кримінальної справи за ознаками
злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК
України, та з того часу по 26 вересня
2013 року перебував під вартою у
Київському слідчому ізоляторі №13
Державного департаменту України по
виконанню покарань в м. Києві та
Київській області. Працівники
Шевченківського РУГУ МВС України в м.
Києві повідомили відповідача про
причину неявки позивача на роботу,
про що підтвердив в судовому
засіданні свідок ОСОБА_5 Доказів того,
що відповідач намагався з'ясувати
місцезнаходження позивача та причини
його неявки суду надано не було.
Копії листів від 06 серпня та 11
вересня 2009 року без відповідного
підтвердження їх відправлення не є
належними доказами на підтвердження
вказаної обставини.

Враховуючи, що позивач був відсутній
на роботі з поважних причин, суд
перешої інстанції дійшов висновку про
незаконність наказу про його
звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки останній
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

За змістом п. 4 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня)
без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, даних в п.24
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.92 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст.40
КЗпП, суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_1 перебував в
Київському слідчому ізоляторі з 15
липня 2009 року по 26 вересня 2013 р.,
звідки звільнений на підставі ст.202
КПК України, ст.20 Закону України «Про
попереднє ув'язнення», ст.29
Конституції України, по закінченні
строку дії ухвали Шевченківського
районного суду м. Києва від 27.08.2013
року.

Про факт обізнаності відповідача про
перебування позивача під слідством
та обрання йому міри запобіжного
заходу у виді тримання під вартою
підтверджено показами свідка ОСОБА_5

Відсутність рапортів або доповідних
записок про затримання ОСОБА_1 за
підозрою у вчиненні злочину не є
доказом, що спростовують покази
вказаного свідка та доводять факт
необізнаності відповідача про
причини неявки позивача на роботу.

Враховуючи обставини справи,
поважність причин відсутності на
роботі позивача, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
незаконність його звільнення за п. 4
ст.40 КЗпП України.

Суд першої інстанції дав належну
оцінку доводам відповідача щодо
з'ясування причин відсутності
працівника на робочому місці.

Доводи апеляційної скарги про
законність проведеного відповідачем
звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України, за наявності актів від 03.08.2009
р. 10.09.2009 р., 14.10.2009 р. про те, що ОСОБА_1
не з'являється на роботі з 15.07.2009 р. з
невідомих причин, а також згоди
профспілкового комітету на
звільнення останнього за п.4 ст.40 КЗпП
України колегією суддів відхиляються,
оскільки останні спростовуються
наявними в матеріалах справи доказами
поважності причин відсутності
позивача на роботі з 15 липня 2009 року по
26 вересня 2013 року.

Оскільки судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а
ухвалене рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця»
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги.

Головуючий суддя:

Судді:

Справа №22-ц/796/6430/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Кравець Д.І.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.