УХВАЛА

іменем україни

14 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Гончара В.П.,Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до дочірнього підприємства
«Нафком-Агро» про визнання договорів
оренди земельних ділянок недійсними,
за касаційною скаргою дочірнього
підприємства «Нафком-Агро» на рішення
Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 21 лютого 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 23 квітня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом до дочірнього
підприємства «Нафком-Агро» (далі - ДП
«Нафком-Агро»), мотивуючи свої вимоги
тим, що 18 липня 2008 року між нею та
відповідачем укладені договори оренди
належних їй земельних ділянок площею
4,97 га та 0,48 га, розташованих на
території Ічнянської міської ради
Чернігівської області, строком на п'ять
років кожен, які зареєстровані в
Ічнянському районному відділі
Чернігівської регіональної філії
центру Державного земельного кадастру
10 січня 2009 року. Позивач вважає, що при
укладенні договорів сторони не досягли
згоди з усіх істотних умов договору,
передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», а саме умов
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, тому просила
визнати зазначені договори оренди
земельних ділянок недійсними.

Рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 21
лютого 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 23 квітня 2013
року, позов задоволено. Визнано
недійсними договори оренди земельних
ділянок площею 4,97 га та 0,48 га,
розташованих на території Ічнянської
міської ради Чернігівської області, що
належать ОСОБА_6 на підставі державних
актів на право власності на земельні
ділянки серії ЧН № 170060 від 27 червня 2003
року, серії ЧН № 170097 від 27
червня 2003 року, зареєстрованих в
Ічнянському районному відділі
Чернігівської регіональної філії
центру державного земельного кадастру
10 січня 2009 року за № 07 та
№ 08.

У касаційній скарзі дочірнє
підприємство «Нафком-Агро» просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи скарг та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що на момент реєстрації оспорювані
договори не містили такої істотної
умови, як умови передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, що є
підставою для визнання договорів
оренди недійсними.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що 18 липня 2008 року
між ОСОБА_6 та ДП «Нафком-Агро»
укладений договір оренди земельної
ділянки площею 4,97 га, розташованої в м.
Ічня Чернігівської області, що
належить ОСОБА_6 згідно державного акта
на право власності на земельну ділянку
серії ЧН № 170060, виданого 27 червня 2003
року на підставі розпорядження
Ічнянської районної державної
адміністрації Чернігівської області
від 11 березня 2003 року № 92, та підписаний
акт приймання-передачі вказаної
земельної ділянки.

Того ж дня сторонами укладений договір
оренди земельної ділянки площею 0,48 га,
розташованої в м. Ічня Чернігівської
області, що належить ОСОБА_6 згідно
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЧН № 170097,
виданого 27 червня 2003 року на підставі
розпорядження Ічнянської районної
державної адміністрації Чернігівської
області від 11 березня 2003 року № 92, та
підписаний акт приймання-передачі
вказаної земельної ділянки.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття
позовної давності, згідно якої це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Спростовуючи доводи апеляційної
скарги ДП «Нафком-Агро» про
необхідність застосування до спірних
правовідносин строку загальної
позовної апеляційний суд вказував на
те, що ч. 5 ст. 261 ЦК України початок
перебігу строку позовної давності за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання починається із спливом
строку його виконання. Враховуючи, що
договори оренди землі укладались
сторонами строком на п'ять років, а
ОСОБА_6 з даним позовом звернулася до
суду в січні 2013 року, тобто до
припинення указаних договорів, строк
позовної давності нею не пропущено.

При цьому, судом не враховано, що
виходячи з підстав і предмету позову
початок перебігу строку позовної
давності мав визначатися відповідно до
ч. 1 ст. 261 ЦК України, а не ч. 5 ст. 261 ЦК
України, оскільки встановлені
останньою правила обчислення строку
стосуються захисту порушеного права у
випадку невиконання зобов'язання.
Однак ОСОБА_6 звернулася до суду з
позовом про визнання недійсними
договорів оренди земельних ділянок,
визнання їх недійсними з підстав
невиконання зобов'язань не пов'язувала.

Судами також встановлено, що спірні
договори оренди зареєстровані у
Ічнянському районному відділі
Чернігівської регіональної філії
центру державного земельного кадастру
10 січня 2009 року, про що у державному
реєстрі земель вчинено відповідні
записи.

На час виникнення спірних
правовідносин був чинним Порядок
державної реєстрації договорів оренди
землі, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 25
грудня 1998 року № 2073, яким передбачено,
що державна реєстрація договорів
оренди земельної ділянки є певною
процедурою, яка займає визначений
проміжок часу. Тобто підписання
договору оренди та його державна
реєстрація можуть не збігатися у часі.

Отже, до спірних правовідносин
необхідно застосовувати закон, що діяв
на час укладення договорів, оскільки
своїм підписом сторони узгодили
істотні умови договорів відповідно до
закону, чинного на час їх підписання.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Не можна погодитися також із висновком
апеляційного суду про те, що договір
оренди земельної ділянки є укладеним з
моменту реєстрації з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», яка діяла на час
укладення спірних договорів оренди (18
липня 2008 року), істотними умовами
договору оренди землі були: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
ст. ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Згідно зі ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.
Ніхто не може відповідати за діяння,
які на час їх вчинення не визнавалися
законом як правопорушення.

Суди попередніх інстанцій, визнаючи
недійсними договори оренди земельних
ділянок, не з'ясували, яка редакція ст. 15
Закону України «Про оренду землі» була
чинна на дату укладення оспорюваних
договорів оренди (18 липня 2008 року).

Також судами залишено поза увагою
вимоги ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК
України про те, що в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, і не встановлено, чи
дійсно порушуються права позивачів у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди зазначених умов, їх істотності,
а також судом не з'ясовано, в чому саме
полягає порушення законних прав
позивача.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, яка,
відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Нафком-Агро»
задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 21
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від
23 квітня 2013 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.П.
Гончар Т.П. Дербенцева І.К. Парінова В.О.
Савченко