АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3544/14
Справа №626/357/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Даниленко В.М.,
Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 18
листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи: Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області,
Харківська міська рада Харківської
області про поновлення порушеного
права , -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з вказаним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що
йому на праві власності належить
земельна ділянка, розташована по
АДРЕСА_1 Протягом останніх двох років
відповідач ОСОБА_2 на сусідній
земельній ділянці здійснює самочинне
будівництво з порушенням будівельних
норм та правил та за відсутні
документів, які надають йому дозвіл на
виконання будівельних робіт.

Позивач зазначив, що фактично
зведення будинку проводиться з
розміщенням зовнішньої стіни будівлі
на його земельній ділянці, конструкція
знаходиться на його земельній ділянці
приблизно на 0,3-0,4 м. Нахил даху
здійснено під кутом до земельної
ділянки і таким чином відбувається
залиття домоволодіння атмосферними
опадами, яке являється небезпечним,
негативно впливає на навколишнє
середовище та зумовлює залиття
домоволодіння. Відповідачем порушені
межі земельної ділянки.

Протягом розгляду справи, ОСОБА_3
уточнив позовні вимоги, просив у
відповідності до висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
зобов'язати відповідача знести за його
рахунок незаконно зведені будівлі
літньої кухні літ. «Ф» та гаражу літ.
«У».

Заочним рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 18
листопада 2013 року ОСОБА_3 поновлено
порушене право власності. Зобов'язано
ОСОБА_2 знести за його рахунок
незаконно зведені будівлі: літньої
кухні літ. «Ф», гаража літ. «У» по
АДРЕСА_2, що порушають межі
домоволодіння по АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4487
грив.50 коп.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2
звернувся на це рішення з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням не його
незаконність та необґрунтованість,
просив скасувати вказане рішення та
постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів свої
апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив про
те, що суд першої інстанції
постановляючи рішення про знесення
незаконно зведених літньої кухні літ.
«Ф» та гаража літ. «У» по АДРЕСА_2, не
взяв до уваги того факту, що вказані
будівлі були перебудовані та
прибудовані відповідачем в 90-х роках
минулого століття, та узаконені
рішенням виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради м. Харкова
від 22.12.1999 року. Крім того, висновок
експертизи, який було покладено в
основу оскаржуваного рішення, має
великі розбіжності з матеріалами
справи щодо меж суміжних земельних
ділянок. Відповідно до акту про право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
4645004 від 01.04.2009 року площа належної
позивачу земельної ділянки складає 632
кв.м., при цьому експертизою
встановлено, реальна площа цієї
ділянки ще більша і становить 640 кв.м.,
проте, а ні судом, а ні вказаним
висновком чітко та достовірно не
встановлено за рахунок чого відбулось
збільшення вказаної площі. За таких
обставин, обставина того, що саме
Відповідач порушив межу між його та
Позивача домоволодіннями, матеріалами
справи недоведена.

Судова колегія, вислухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, районний суд виходив з
того, що відповідач самовільно
побудував літню кухню та гараж з
порушенням вимог земельного
законодавства.

Однак, погодитися з таким
висновком суду не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи та судом не
правильно застосовані норми
матеріального права і тому суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне на підставі п.п. 3 і 4 ст. 309 ЦПК
України, рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову із наступних
підстав.

Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 120 ЗК України
якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на
ці об'єкти до набувача переходить
право користування земельною ділянкою,
на якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що
були у попереднього
землекористувача. У разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю
або споруду кількома особами
право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого
будинку, будівлі або споруди.

Якщо до вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Відповідно до пункту 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», у справах за позовом учасників
спільної власності на землю про
встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, на якій розташовані належні
їм жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, суд з'ясовує і враховує
можливість нормального користування
будинком і здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.
В разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

У пункті 21 вказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
зазначено, що виходячи з того, що
порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, суд
відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги
цю угоду при вирішенні спорів як між
ними самими, так і за участю осіб, котрі
пізніше придбали відповідну частку в
спільній власності на землю або на
жилий будинок і для яких зазначена
угода також є обов'язковою. Це правило
стосується тих випадків, коли жилий
будинок було поділено в натурі. Суд
може не визнати угоду про порядок
користування земельною ділянкою, коли
дійде висновку, що угода явно ущемляє
законні права когось зі співвласників,
позбавляє його можливості належно
користуватися своєю частиною будинку,
фактично виключає його з числа
користувачів спільної земельної
ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам.

Судом встановлено, що у 2007 році
ОСОБА_3 придбав у власність
домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку від 01
квітня 2009 року позивачу належить
земельна ділянка загальною площею 0,0632
га, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно рішення Московського
РВК м. Харкова від 30.11.1954 року за
володінням АДРЕСА_1 зареєстрована
площа земельної ділянки 612 кв.м.

Згідно з договором на право забудови
участку землі, що складений 14.01.1939 року
між ОСОБА_4 (на той час забудовник) та
житловим управлінням Сталінського
району м. Харкова було надано під
забудову «участкок» землі по АДРЕСА_2
площею 632,50 кв.м.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 13.02.1940 року ОСОБА_4
продав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 35 частини права
забудови з недобудованим будинком по
АДРЕСА_2 Розмір земельної ділянки
складав 632,50 кв.м.

Рішенням виконкому Московської
райради депутатів трудящих м. Харкова
від. 30.11.1954 року за № 830 за земельною
ділянкою АДРЕСА_2 зареєстрована площа
618 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету
Фрунзенської районної ради м. Харкова
від 22.12.1999 року були узаконені
самовільно перебудовані ОСОБА_2 літня
кухня літ. Б та самовільно прибудований
гараж в домоволодінні по АДРЕСА_2

Відповідно до вказаного рішення,
ОСОБА_2 були зареєстровані вказані
перебудови та добудови у КП «ХМБТІ»,
про що свідчить технічний паспорт від
17.11.2005 року.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 9816
від 07.03.2013 року проведеної ХНДІСЕ ім.
Бокаріуса, фактична площа земельної
ділянки АДРЕСА_2 складає 654 кв.м., що на 36
метрів більше, фактична площа
земельної ділянки АДРЕСА_1 складає 640
кв.м., що на 28 більше. Експертизою не
встановлено причин та обставин
збільшення площі домоволодіння ОСОБА_3
і в зв'язку з чим відбулося незаконне
зміщення межі між вказаними
домоволодіннями в сторону ділянки
відповідача.

Частина 3 ст. 376 Цивільного кодексу
України передбачає, що право власності
на нерухоме майно, збудоване на
земельній ділянці, яка не надавалась
для цієї мети особі, що здійснила таке
будівництво, у власність або у
користування, без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту
(самочинне будівництво) може бути
визнане у судовому порядку виключно за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно і за згодою
особи, якій належить на праві власності
дана земельна ділянка.

Згідно до змісту пп.1 п. «б» ч. 1 ст. 31
закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21 травня
1997 року прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів у
порядку, встановленому законодавством,
відноситься до відання виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад.

Відповідно до ст. 30 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
ст. 18 Закону України «Про основи
містобудування» будівництво об'єктів
містобудування незалежно від форм
власності здійснюється з дозволу
відповідних рад, які можуть делегувати
це право відповідним виконавчим
органам, закінчені будівництвом
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія приходить до
висновку, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що у 1954 році за
домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1
була закріплена земельна ділянка саме
розміром 632 кв.м. і були встановлені
межеві знаки. Крім цього, матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження того, що побудовані
відповідачем ОСОБА_2 літня кухня та
гараж є самовільно збудованими,
оскільки рішенням виконавчого
комітету Фрунзенської районної ради м.
Харкова від 22.12.1999 року були узаконені
самовільно перебудовані ОСОБА_2 літня
кухня літ. Б та самовільно прибудований
гараж в домоволодінні по АДРЕСА_2 При
цьому вказане будівництво було
погоджено з власником домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті
особи: Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області, Харківська міська
рада Харківської області про
поновлення порушеного права
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.3 і 4 ст. 309,
312,313,317 ЦПК України, судова колегія
судової палати, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 18
листопада 2013 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи:
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області, Харківська міська
рада Харківської області про
поновлення порушеного права відмовити.

Рішення набирає законної сили
після проголошення але протягом 20 днів
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий - суддя -

Судді -