Справа № 462/8276/13
Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/3735/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
позивача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 03 квітня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 03 квітня 2014 року
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третя особа: Управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області в особі
Залізничного районного відділу УДМС
України у Львівській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням у
житловому будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вважає, що виселення ОСОБА_4 порушує
його конституційні права, зокрема,
право на житло, адже у відповідача
немає іншого житлового приміщення для
проживання. Вказує, що відповідно до
довідки ЛКП «Сигнівка» від 15.01.2014 року
ОСОБА_4 зареєстрований у будинку
АДРЕСА_1 ще з 21.11.1977 року, а ОСОБА_2 - з 1984
року, чого суд першої інстанції не взяв
до уваги і необґрунтовано дійшов до
висновку про відсутність відповідача в
даній квартирі понад 20 років. Крім того,
акти ЛКП свідчать про те, що ОСОБА_4 не
проживав у будинку АДРЕСА_1 три місяці
підряд, а не понад 19 років. Апелянт
також зазначає, що надані суду
позивачем квитанції про оплату
комунальних послуг виписані і оплачені
батьком відповідача - ОСОБА_6, а не
позивачем.

Звертає увагу на те, що позивач
пропустила строк позовної давності та
не ставила питання про його
продовження. Посилається на те, що
ОСОБА_2 стала власником житла у 2004 році
і з того часу жодним способом не
намагалась у передбаченому законом
порядку встановити факт відсутності
проживання та користування ОСОБА_4
спірним житлом.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що відповідачем не
надано суду доказів, які б свідчили про
те, що останній не проживав у житловому
будинку АДРЕСА_1 з поважних причин, які
б давали суду підстави продовжити
пропущений строк.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачка,
уточнивши позовні вимоги, просила
визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням
на підставі ст.405 ЦК України(а.с.22-23).

Районним судом встановлено, що
позивачу ОСОБА_2 належить на праві
приватної власності будинок АДРЕСА_1,
загальною площею 59,6 кв.м., яке вона
набула на підставі договору дарування
від 18.11.2004 року, укладеного між нею та її
дідом ОСОБА_6.

Згідно довідки ЛКП «Сигнівка» від
25.01.2014 року в будинку АДРЕСА_1
зареєстровані три особи: позивач, її
малолітній син ОСОБА_7 та відповідач.

Статтею 47 Конституції України
закріплено право кожного громадянина
України на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК з врахуванням
положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Нормами ст. 64 ЖК передбачено, що до
членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Колишній власник спірного будинку
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, був
батьком відповідача ОСОБА_4, а позивач
є племінницею останнього, а відтак
відповідач не є членом сім'ї позивача в
розумінні ст. 64 ЖК України.

Відтак, колегія суддів вважає
помилковим застосування судом першої
інстанції до спірних правовідносин
ст.405 ЦК України та визнання ОСОБА_4
втратившим право на користування жилим
приміщенням на підставі цієї норми
права, оскільки відповідач не є членом
сім'ї ОСОБА_2

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
оскаржуване рішення слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 03 квітня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4, третя особа: Управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області в особі
Залізничного районного відділу УДМС
України у Львівській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: