У Х В А Л А

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання угоди купівлі-продажу дійсним
та визнання права власності на будинок,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Новотроїцького районного суду
Херсонської області від 10 жовтня 2006
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 20 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
угоди купівлі-продажу дійсною та
визнання права власності на будинок.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 05
липня 2006 року придбала у відповідача
житловий будинок АДРЕСА_1 за ціною 5 000
грн, які в той же день передала
відповідачу, про що останній склав
розписку й зобов'язався протягом
місяця посвідчити договір нотаріально.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ухиляється
від нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу жилого
будинку, ОСОБА_1 просила позов
задовольнити, визнати укладений між
нею та відповідачем договір
купівлі-продажу будинку - дійсним та
визнати за нею право власності на
спірний будинок.

Рішенням Новотроїцького районного
суду Херсонської області від 10
жовтня 2006 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 20 листопада 2013 року, позов
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним;
визнано за ОСОБА_1 право власності
на будинок з господарськими будівлями
і спорудами, який знаходиться по
АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що між сторонами було
укладено договір купівлі-продажу
будинку, умови якого виконані у повному
обсязі, зокрема сплачена повна
вартість будинку та майно передано
позивачу, проте такий договір не було
посвідчено нотаріально.

Погодитися з такими висновками судів
не можна, оскільки вони не узгоджуються
з фактичними обставинами справи та
суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

За правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України у
випадку, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу
від 05 липня 2007 року, укладеного у
простій письмовій формі з ОСОБА_2,
придбала за 5 000 грн житловий будинок
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено,
що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України №20 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» норма частини
другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

У зв'язку з цим, не будучи укладеним,
договір не може бути визнаний судом
дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Однак, задовольняючи позов, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 05 липня
2006 року, укладений у простій письмовій
формі, нотаріально не посвідчений та не
зареєстрований у встановленому
законом порядку.

У силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України
такий договір не може вважатись
укладеним, у зв'язку з чим не може
визнаватись дійсним у судовому порядку
на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

За таких обставин, відсутні й правові
підстави для визнання за позивачем
права власності на нерухоме майно, що є
предметом вказаного правочину.

На порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суди на зазначені вище
положення закону уваги не звернули,
належним чином не встановили усіх
обставин, які мають значення для справи
та не в повній мірі визначилися із
характером правовідносин, які склалися
між сторонами та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню й дійшли
передчасного висновку щодо
задоволення позовних вимог у повному
обсязі на підставі ст. ст. 220, 328, 655 ЦК
України.

Крім того, поза увагою судів обох
інстанцій, залишився той факт, що
відповідач ОСОБА_2 згідно свідоцтва про
смерть помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до
укладення спірного договору та до
звернення позивача до суду з даним
позовом, належним чином не з'ясували,
кому належав спірний будинок й хто має
право на його відчуження, внаслідок
чого не вирішили питання про склад
осіб, які братимуть участь у справі.

Зазначені обставини мають визначальне
значення для правильного вирішення
справи, а тому ухвалення судами рішень
без їх з'ясування є помилковим.

Ураховуючи, що ухвалені у справі судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, вони підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Новотроїцького районного суду
Херсонської області від 10 жовтня 2006
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 20 листопада
2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко