Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2069/14
Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

04 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В..

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 14 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ спільного сумісного майна
подружжя,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання особистою приватною
власністю квартири, набутої під час
шлюбу

В С Т А Н О В
И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя.

В позові зазначала, що 06.11.1999 р. вона
уклала шлюб з ОСОБА_3 У червні 2000 р. ними
за спільні кошти була придбана
двокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_1, у якій вони проживали разом та
вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1
у шлюбі у них народився син ОСОБА_4 У
зв'язку з неможливістю продовжувати
сімейне життя, у 2007р. вони з ОСОБА_3
розлучились. На цей час право власності
на спірну квартиру зареєстроване за
ОСОБА_3 Строк позовної давності на
звернення до суду з даним позовом
вважає не пропущеним, оскільки про
порушення свого права вона дізналась
лише 02.07.2013 p. з листа МКП «Основаніє»
про те, що її позбавлено права
користування зазначеним житлом
заочним рішенням Шевченківського
районного суду м.Запоріжжя від 22.10.2012 р.
Посилаючись на викладені обставини,
просила суд визнати за нею право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, на 1/2 частину вищевказаної
квартири просила визнати право
власності за ОСОБА_3

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
визнання особистою приватною
власністю квартири, набутої під час
шлюбу. В зустрічному позові зазначав,
що під час шлюбу з ОСОБА_2 09.06.2000 р. була
придбана квартира АДРЕСА_1. Зазначена
квартира є його особистою приватною
власністю, оскільки придбана за кошти,
які належали йому особисто. На час
придбання квартири з ОСОБА_2 вони
проживали у шлюбі 7 місяців. За вказаний
час вони не набули спільних коштів для
придбання квартири. Квартира АДРЕСА_1
придбана ним за особисті кошти,
виручені в розмірі 19620 грн. від продажу
07.06.2000р. квартири АДРЕСА_5, що належала
йому на праві спільної сумісної
власності з бабусею ОСОБА_5 Ці кошти
він через день вклав у купівлю спірної
квартири. Посилаючись на викладені
обставини, просив суд визнати вказану
спірну квартиру його особистою
приватною власністю.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 14 березня 2014 у
задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на незаконність,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати, та ухвалити
нове рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 надані заперечення на
апеляційну скаргу, в яких він
спростовує доводи апеляційної скарги,
яку просить відхилити з залишенням без
змін оскарженого рішення.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_2
та її представник, будучи належно та
своєчасно повідомленими про час та
місце судового засідання, що
підтверджується рекомендованими
поштовими повідомленнями про вручення
повісток, не з'явилися. З клопотаннями
про відкладення судового засідання з
повідомленням про поважність причин
неявки до апеляційного суду не
звернулися. Судова колегія ухвалила
про можливість розглядати справу за
відсутності вказаних осіб.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3 та його представника адвоката
ОСОБА_6, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини і відповідні
правовідносини.

Сторони перебували у шлюбі з 06.11.1999р. по
10.05.2007р.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
№155 на право власності на житло,
виданого виконкомом Жовтневої райради
24.01.1995р., зареєстрованого 02.03.1995р. на
праві спільної сумісної власності
належала АДРЕСА_5 за 38896грн.

07.06.2000р. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за нотаріально
посвідченим договором було продано
належну їм на праві спільної сумісної
власності АДРЕСА_5 за 38896грн.

09.06.200р. ОСОБА_3 уклав нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу,
за яким придбав спірну квартиру
АДРЕСА_1 за 18639грн.

З матеріалів справи вбачається, що суд
з дотриманням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК
України виконав вимоги цивільного
судочинства і вирішив справу згідно з
законом, вирішивши питання наявності
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, суті
правовідносин, що випливають із
встановлених обставин, правильно
застосував правові норми до цих
правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову у первісному
позові та задоволення зустрічних
позовних вимог.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка
є речі (майно), придбані нею (ним) за
кошти, які належали їй (йому) особисто.
Законодавець має на увазі кошти, які
були набуті до шлюбу, або одержані під
час шлюбу за реалізоване майно, яке
належало подружжю до шлюбу, одержані за
договором дарування, одержані в
порядку спадкування. Рівність прав і
обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в
себе також їх рівність у майнових
відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу України
та Цивільного кодексу України. Основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

Отже, указаною нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Суд першої інстанції вирішуючи справу
дотримався вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, дав оцінку відповідності
обставин справи наведеним нормам
матеріального права.

Згідно положень норм матеріального
права про презумпцію спільної сумісної
власності на майно, набутого подружжям
за час шлюбу, обов'язок доведення
обставини придбання спірного майна за
особисті кошти ОСОБА_3 виконано.

В якості належних та допустимих
доказів судом першої інстанції
обґрунтовано взято до уваги
нотаріально посвідчений договір. за
яким 07.06.2000р. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було
продано належну їм з 1995р. на праві
спільної сумісної власності АДРЕСА_5 за
38896грн., а спірну квартиру придбано
09.06.2000р. за 18639грн.

З урахуванням тієї обставини, що
договір купівлі-продажу спірної
квартири укладений під час дії КпШС
України, суд першої інстанції
проаналізував відповідність
зустрічних позовних вимог нормам
тогочасного законодавства, зокрема
ст.ст.22,24 КпШС України та взяв до уваги
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України №16 від 12.06.1998р.
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України». яке
діяло на вказаний час.

Так, у п.9 цієї постанови вказувалося:
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна. Якщо
котрийсь із подружжя зробив вкладення
у придбання спільного майна за рахунок
майна, яке належало йому до одруження
або було одержане ним під час шлюбу в
дар, у порядку спадкування, надбане за
кошти, що належали йому до шлюбу, або
іншого роздільного майна, то ці
вкладення (в тому числі вартість майна
до визнання його спільною сумісною
власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають
враховуватися при визначенні часток
подружжя у спільній сумісній власності
(ст. 28 КпШС).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 1995р. мав
роздільне майно на праві приватної
спільної сумісної власності у вигляді
АДРЕСА_5, яку продав пазом зі
співвласницею ОСОБА_5 за 38896грн., а
спірну квартиру придбано 09.06.2000р. за
18639грн. Таким чином, частки, яка могла б
враховуватися, як спільне майно
подружжя у придбаній спірній квартирі
немає.

Висновок рішення суду відповідає
роз'ясненням п.п.22, 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», де сказано:
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

Доводи апеляційної скарги про
позичання ОСОБА_2 08.06.2000р. за усною
домовленістю 8500грн. у своєї матері, що
апелянт вважає підставою для поділу
спірної квартири, як спільного майна
подружжя, не знайшли свого
підтвердження.

Ці доводи апеляційної скарги
повторюють підстави позовної заяви
ОСОБА_2, які були ретельно розглянуто
під час провадження справи судом
першої інстанції та дістали належної
правової оцінки.

Надана ОСОБА_2 боргова розписка на
8500грн. від себе особисто на ім'я її
матері обґрунтовано не прийнята судом,
оскільки не доводить отримання цих
коштів в інтересах сім'ї та на
придбання спірного майна.

Такі доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки рішення суду,
оскільки суперечать вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України, які зобов'язують позивача
на засадах змагальності доводити свої
вимоги переконливими, належними та
припустимими доказами. Належних та
переконливих доказів своїх вимог
ОСОБА_2 не надала, а робити висновки на
припущеннях прямо заборонено ч. 4 ст. 60
ЦПК України, яка визначає, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд не встановив наявності іншого
джерела коштів на придбання спірної
квартири, ніж підтверджена належним
чином обставина продажу ОСОБА_3
належного йому майна на праві спільної
власності з ОСОБА_5 з 1995р. - АДРЕСА_5, яка
продана за 38896грн., а належна йому
половина цих коштів відповідає
вартості спірної квартири, яка
придбана 09.06.2000р. за 18639грн.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 14 березня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: