У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«БТА Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа:
орган опіки та піклування
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, про
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року позивач - публічне
акціонерне товариство «БТА БАНК»
звернувся до суду з позовом, в якому, на
підставі умов кредитного договору та
договору іпотеки, ч. 1 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», ст.ст. 7, 11 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» просив виселити ОСОБА_5,
ОСОБА_6 разом з неповнолітньою дочкою
ОСОБА_7 та інших осіб, які зареєстровані
та проживають у житловому будинку, за
адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 12 червня 2007
року та 12 березня 2008 року відкрите
акціонерне товариство «БТА БАНК», яке
змінило своє найменування на публічне
акціонерне товариство «БТА БАНК»
(далі ПАТ «БТА БАНК» або банк), та
ОСОБА_5 уклали кредитні договори,
згідно умов яких банк надав ОСОБА_5 у
строкове платне користування (кредит)
грошові кошти у розмірі 317 000 доларів
США, зі строком кредитування починаючи
з 12 червня 2007 року по 12 червня 2017 року
включно, а також 757 500 грн. зі строком
кредитування починаючи з 12 березня 2008
року по 12 березня 2018 року. ОСОБА_5
зобов'язався своєчасно повернути кошти
та сплачувати банку проценти за
користування ними у розмірі 15% річних
по валютному кредиту та 19% річних по
кредиту у національній валюті, а також
виконувати належним чином інші умови
кредитних договорів. В рахунок
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитними договорами між банком та
ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки
від 12 червня 2007 року.

ОСОБА_5 не виконував взяті на себе
зобов'язання: не здійснював своєчасне
погашення кредиту та процентів за
користуванню ним, не сплачував пеню за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань щодо сплати кредитів та
процентів, у зв'язку з чим, 29 вересня 2009
року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 вчинені виконавчі написи
про звернення стягнення з ОСОБА_5 на
користь ПАТ «БТА БАНК» предмету
іпотеки - будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В ході виконавчого провадження по
зверненню стягнення на предмет іпотеки
за виконавчими документами, відкритого
державним виконавцем ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ у Київській
області Власюком А.П. складено акт від 13
грудня 2012 року про опис та арешт
іпотечного майна.

Згідно будинкової книги, наданої
ОСОБА_5 ВДВС Києво-Святошинського РУЮ 25
грудня 2012 року, за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстровані неповнолітня ОСОБА_7 та
її матір ОСОБА_6, а отже ОСОБА_5 здійснив
реєстрацію осіб в будинку, що є
предметом іпотеки, без згоди на це
позивача ПАТ «БТА БАНК», чим порушив
умови іпотечного договору, зокрема п.
4.2.5., згідно якого іпотекодавець
повинен негайно надавати
іпотекодержателю відомості про
будь-які зміни, які вже відбулися або
відбуваються з предметом іпотеки, у
тому числі про посягання на нього
третіх осіб; п. 4.2.7., згідно
якого іпотекодавець повинен негайно
повідомляти іпотекодержателя про
зміну документів, які стосуються
предмету іпотеки.

Будинок на момент його передачі в
іпотеку позивачу був особистою
власністю відповідача ОСОБА_5 та
належав йому на праві власності на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого на підставі
рішення виконкому Соф. Борщагівської
сільської ради від 5 липня 2005 року. Прав
неповнолітніх дітей, членів сім'ї
ОСОБА_5, на користування будинком не
було.

Проживання в будинку вказаних
мешканців позбавляє позивача, як
іпотекодержателя вільно та у повній
мірі здійснювати свої права
користування та розпорядження
нерухомістю. У зв'язку із чим, банком
було висунуто вимогу відповідачам,
протягом одного місяця з дня отримання
вимоги добровільно звільнити
приміщення та знятися з реєстраційного
обліку у ньому, в тому числі
забезпечити зняття з реєстрації
малолітнього відповідача. Вимогу про
звільнення будинку відповідачі
отримали 5 березня 2013 року. Разом з тим,
станом на день подання позову, вимоги
банку не виконали.

Посилаючись на вказані обставини
банк звернувся до суду з відповідним
позовом про виселення відповідачів з
будинку, який є предметом іпотеки.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області
від 7 жовтня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 грудня 2013 року апеляційну
скаргу позивача задоволено. Рішення
суду першої інстанції скасовано з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову. Виселено ОСОБА_5,
ОСОБА_6, разом з малолітньою дочкою
ОСОБА_7, які зареєстровані та
проживають у житловому будинку
АДРЕСА_1.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, не
погоджуючись з даним рішенням суду
апеляційної інстанції подали
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить його
скасувати із залишенням в силі рішення
місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того, що
на момент укладення 12 червня 2007 року
договору іпотеки між ПАТ «БТА
БАНК» та ОСОБА_5, ОСОБА_6 була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1,
тобто мала право користування даним
будинком. Частиною 2 ст. 156 ЖК України
визначено, що за згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.
Позивачем не доведено того, що
відповідачка ОСОБА_6 була обтяжена
зобов'язаннями, що випливали з договору
іпотеки, укладеного між ПАТ «БТА БАНК»
та ОСОБА_5 Крім того, суд послався на те,
що спірний житловий будинок не був
придбаний відповідачем за рахунок
кредитних коштів, а тому відповідно до
ч.2 ст. 109 ЖК України відсутні правові
підстави виселяти відповідачів з нього
без надання іншого житлового
приміщення. Позивач в позові не
зазначає, в яке саме житлове приміщення
має бути виселені відповідачі.

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що відповідно
до ст. 40 Закону України «Про іпотеку»
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору, всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з отримання цієї вимоги.
Якщо мешканці не звільняють житловий
будинок або житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду. Особи, які
проживають у зазначених приміщеннях на
умовах договору найму (оренди) не
підлягають виселенню, якщо: договір
найму (оренди) був укладений до моменту
укладення іпотечного договору і про
наявність такого договору було
доведено до відома іпотекодержателя
або такий договір був зареєстрований у
встановленому законом порядку, договір
найму (оренди) був укладений після
укладення іпотечного договору за
згодою іпотекодержателя. Вимогу про
звільнення будинку відповідачі
отримали 5 березня 2013 року, разом з тим
її не виконали, будинок не звільнили.

З урахуванням наведеного суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що місцевий суд, відмовляючи у
задоволенні позову помилково послався
на ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 109 ЖК України,
оскільки наявність зареєстрованих
осіб у спірному будинку, який є
предметом іпотеки порушує права банку
та перешкоджає іпотекодержателю
здійснити стягнення на предмет
іпотеки. За таких обставин, позов банку
про виселення відповідачів підлягає
задоволенню.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені судами
без належного з'ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів, з
огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального права
рішення місцевого та апеляційного
судів не відповідають.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Частина 2 ст. 109 ЖК України визначає, що
громадянам, яких виселяють з жилих
приміщень, одночасно надається інше
постійне жиле приміщення, за винятком
виселення громадян при зверненні
стягнення на жилі приміщення, що були
придбані ними за рахунок кредиту
(позики) банку чи іншої особи,
повернення якого забезпечене іпотекою
відповідного жилого приміщення.
Постійне жиле приміщення, що надається
особі, яку виселяють, повинно бути
зазначено в рішенні суду.

Разом з тим, судами попередніх
інстанцій не перевірено обставин
придбання спірного будинку, зокрема чи
був він придбаний ОСОБА_5 за
рахунок отриманих у позивача кредитів,
повернення яких було забезпечено
іпотекою.

Не надано належної оцінки посиланням
відповідача на те, що даний житловий
будинок не був придбаний ним за рахунок
кредитних коштів, а тому відповідно до
ч.2 ст. 109 ЖК України відсутні правові
підстави для виселення його мешканців
без надання іншого постійного
житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову
банку про виселення з посиланням на
вказану норму суд першої інстанції
належним чином не мотивував свої
висновки, а суд апеляційної інстанції,
скасовуючи постановлене ним рішення та
задовольняючи позов доводів сторони
відповідача щодо застосування
положень даної норми не спростував,
доказів, на які він посилався не
перевірив.

В порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України, суди попередніх інстанцій не
з'ясували характер та суть заявлених
позивачем вимог, норми права, якими
вони регулюються; не зазначили, чи мали
місце обставини, якими позивач
обґрунтовував свої вимоги, а
відповідач свої заперечення на них; не
дали належної правової оцінки зібраним
у справі доказам.

Суди в порушення ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України належним чином не дослідили і
не встановили факту надсилання банком
повідомлення про виселення усім
особам, які проживають у спірному
будинку та отримання такого, як того
вимагає ч. 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку».

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України, їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області
від 7 жовтня 2013 року, рішення
апеляційного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. Судді
Висоцька В.С. Гримич М.К. Умнова О.В.
Фаловська І.М.