Новоазовський районний суд Донецької
головуючого судді
П'ятигорській О.В., Нуйкіній В.М.,
представника позивача адвоката
представника відповідача адвоката
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Новоазовську цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
визнання втратившим право
користування жилим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом, змінивши в подальшому
підставу позову, зазначивши в
обґрунтування своїх позовних вимог
Позивачка ОСОБА_1 на підставі свідоцтва
№ 135 від 30.10.1989 року про право особистої
власності на домоволодіння,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є його
Зазначене домоволодіння побудовано за
її, позивача, кошти. На цей час у будинку
зареєстровані: вона, позивач ОСОБА_1, її
донька ОСОБА_5, її син (відповідач)
ОСОБА_1 Зараз в домоволодінні проживає
вона та її донька ОСОБА_5
Відповідач одружений, після укладення
шлюбу, починаючи з 2002 року, жив разом з
дружиною окремо, а в червні 2011 року
звернувся до позивачки з проханням
пожити у неї зі своєю дружиною та
дитиною. Позивачка погодилася, тільки
просила, щоб був порядок і тиша.
Відразу після переїзду сина і його
сім'ї у них почалися словесні сварки і
скандали. Дружина сина поводилася
агресивно по відношенню до позивача і
до її дочки ОСОБА_6. Через деякий час, її
син став агресивно відноситися і до
неї. Грубив і погрожував їй, нецензурно
виражався на її адресу. 04.07.2011 року о 20:00
години у них з відповідачем виник
словесний конфлікт. Він розмовляв
грубо, ображав її, відмовлявся впускати
її до будинку. Їй довелося викликати
міліцію. За ці дії її син ОСОБА_1 був
притягнутий до адміністративної
відповідальності 11.07.2011 року
Новоазовським районним судом
Донецької області за ст.173-2 ч.1 КУпАП.
Відтоді відповідач постійно
відноситься до позивачки жахливо і між
ними неприязні стосунки. Відповідач
відноситься до позивачки як до чужої
людини, а не як до матері. У позивачки
склалося враження, що відповідач і його
дружина намагаються вижити позивачку
та її дочку з будинку.
31 липня 2013 року позивач зібрала речі
відповідача та відвезла їх до його
Вважає, що відповідачем порушуються її
права, а саме: явна неповага до неї як до
матері, до своєї сестри та до
навколишніх сусідів, оскільки вони усі
чують, як він постійно свариться з
позивачкою, ображає та перешкоджає
нормальному життю позивачки та її
Просила з посиланням на статті 71, 72, 116,
157 ЖК Української РСР суд винести
рішення про визнання втратившим право
користування жилим приміщенням,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1 її
сина ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач та її
представник адвокат ОСОБА_2 підтримали
позовні вимоги та просили їх
задовольнити. Представник позивача
додала, що у позивачки з відповідачем
склалися складні стосунки за момент їх
спільного проживання. Дружина
відповідача так само погрожувала
позивачці і третій особі, вони вели
аморальний спосіб життя (розпивали
спиртні напої, голосно слухали музику).
У 2013 році позивачка зібрала речі
відповідача і перевезла їх до тещі, з
31.07.2013 року відповідач в будинку
позивачки не проживає.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, пояснивши
наступне. В будинку матері він проживає
з народження. Зареєстрований в будинку
з 1995 року, тобто з моменту отримання
паспорту. У 2002 році він одружився та з
дружиною спочатку проживав у матері в
спірному будинку, потім у тещі,
оскільки у них з батьками були добрі
стосунки. До 2011 року вони періодично
жили у спірному будинку, оскільки
знімали квартиру, де було холодно і
вони жили з батьками. Починаючи з 2011
року у них з сестрою ОСОБА_5 виник
конфлікт, його притягали до
адміністративної відповідальності.
Дільничний до них приїжджав один раз, а
потім коли вони побили його дружину,
вона викликала міліцію, надалі, коли
дружина була вагітна, вони нас вигнали
з будинку. Спиртне він не вживає, іноді
може випити трохи пива, офіційно
працює. Коли батько помер, він
допомагав на городі. На весілля батьки
пообіцяли купити квартиру, але потім
мати відмовилася. Будинок будував
батько, він працював на заводі. Батько
ніколи не говорив про розділ майна, у
нас була хороша сім'я. Просив у позові
відмовити.

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначила,
що відповідач позов не визнає, оскільки
вважає, що у нього є доля у розмірі 1/6
частини у власності цього спірного
будинку і він як власник та член сім'ї
власника житла не може бути виселений
із будинку з підстав, передбачених
статями 71, 72 ЖК Української РСР, а до цих
правовідносин повинна застосовуватися
ст. 405 ЦК України. При цьому термін, на
підставі якого член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом на момент пред'явлення
позову та час розгляду справи не
сплинув. Що стосується застосування до
спірних відносин ст. 116 ЖК Української
РСР, то вона не може бути застосована,
оскільки позивачкою не надано фактів
та об'єктивних доказів систематичного
порушення відповідачем правил
соціалістичного співжиття,
застосування до відповідача заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. При
цьому сварки, між сторонами по справі
виникали на побутовому ґрунті, у
зв'язку з чим не утворюють склад
порушення передбачений ст. 116 ЖК
Української РСР. Слід зазначити, що
відповідач по справі не наркоман, не
п'яниця, працює, має сім'ю, також просить
врахувати, що іншого житла відповідач
не має. Просила відмовити в задоволенні
позову.

Свідок ОСОБА_7, яка є сусідкою позивача,
в судовому засіданні показала
наступне. Відповідач одружений біля 10
років, після весілля одразу з дружиною
пішов на квартиру, на весілля батьки їм
подарували гроші на квартиру, але вони
її не купили. Приблизно 2 роки потому
вони переїхали до будинку позивачки, і
у них був великий скандал, подробиць
вона не знає. По господарству
відповідач ніколи не допомагав. Знала
покійного батька відповідача. Земельна
ділянка, на який стоїть спірний
будинок, стоїть на землі діда
позивачки. На момент смерті чоловіка
позивачки відповідач з ними у будинку
не проживав. Сестру відповідач
постійно ображав.

Суд, вислухавши сторони, їх
представників, допитавши свідка,
дослідивши письмові докази по справі,
вважає позовні вимоги ОСОБА_1 з
врахуванням позиції представника
відповідача по справі ОСОБА_3 такими, що
не підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що на підставі свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 30.10.1989 року (а.с.8) та технічного
паспорту (а.с.61-63) позивач є власником
житлового будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається із свідоцтва про
народження (а.с.32) ОСОБА_1, відповідача
по справі, його батьками є ОСОБА_4,
позивач по справі та ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

Згідно інформаційної довідки зі
Спадкового реєстру Новоазовської
державної нотаріальної контори
заведена спадкова справа після
померлого ОСОБА_8 (а.с.70-74).

Згідно паспорту (а.с.29) та довідки
Виноградненської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області (а.с.7) відповідач ОСОБА_1
зареєстрований та проживає за спірною
адресою: АДРЕСА_1.

З копії постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи від
10.07.2011 року (а.с.9) вбачається, що за
заявою ОСОБА_1 у відношенні
відповідача в порушенні кримінальної
справи за ст. 296 КК України відмовлено
на підставі ст. 6 п. 2 КПК України.

З копії постанови Новоазовського
районного суду Донецької області від
11.07.2011 року (а.с.85) вбачається, ОСОБА_1
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, а
саме: за вчинення психологічного
насильства в сім'ї (висловлювання
нецензурною лайкою на адресу матері), у
вигляді штрафу на користь держави в
розмірі 51 грн.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку. При тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців (ст.
71 ЖК Української РСР).

Застосування цих статей стосується
збереження жилого приміщення за
тимчасово відсутніми наймачами житла в
державному житловому фонді. Збереження
права користування в разі тимчасової
відсутності фізичної особи
передбачене також і щодо приватного
житлового фонду.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України»

при вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 Житлового кодексу
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Прийшовши до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог суд виходив
з того, що позивачем невірно
застосовані норми ЖК Української РСР
(статті 71,72) щодо члена сім'ї власника
житлового приміщення, оскільки спір
підлягав вирішенню відповідно до
статті 405 ЦК України. При цьому, термін
на підставі якого член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом на момент пред'явлення
позову та час розгляду справи не
сплинув. Що стосується застосування до
спірних відносин ст. 116 ЖК Української
РСР, то суд вважає слушними, доводи
представника відповідача ОСОБА_3,
оскільки в матеріалах справи відсутні
і позивачка в судовому засіданні не
надала доказів, які б підтверджували
факти застосування до відповідача
заходів запобігання й громадського
впливу, і що вони не досягли результату.

При цьому суд вважає, що правила ст. 116
ЖК Української РСР про виселення за
неможливістю сумісного проживання не
поширюються на учасників спільної
власності на жилі приміщення, оскільки
судом встановлено, що на спірний
будинок заведена спадкова справа після
померлого батька відповідача. У таких
випадках захист прав учасника спільної
власності може здійснюватись іншими
способами, передбаченими ст. 16 ЦК
України, наприклад, припинення дії, яка
порушує право або відшкодування
моральної шкоди.

Таким чином, підстав для визнання
ОСОБА_1 втратившим право користування
житловим приміщенням, розташованим за
адресою: АДРЕСА_1, суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.71, 72, 116, 157 ЖК УРСР, ст.405
ЦК України, ст.ст.10, 57-66, 154, 209, 212-215 ЦПК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про визнання втратившим право
користування жилим приміщенням -
відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Новоазовського
районного суду Донецької області від 13
листопада 2013 року, згідно якої
накладено арешт на домоволодіння,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1
(двадцять шість А), належне на праві
приватної власності ОСОБА_4.

Копію рішення надіслати для виконання
до реєстраційної служби
Новоазовського районного управління
юстиції Донецької області, КП «БТІ
Новоазовського району», відділу ДВС
Новоазовського РУЮ.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду Донецької
області через Новоазовський районний
суд Донецької області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
А.В. Китаєв