Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа - публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
банк Аваль» в особі Вінницької
обласної дирекції, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
торгівельного комплексу, визнання
нерухомості спільним майном подружжя
та визнання права власності на Ѕ
частину спільного майна, за позовом
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль» в особі
Вінницької обласної дирекції до
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу
торгівельного комплексу дійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 30 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 09 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з уточненим згодом позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу
торгівельного комплексу, визнання
нерухомості спільним майном подружжя
та визнання права власності на Ѕ
частину спільного майна.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 1994
року перебувала з відповідачем ОСОБА_2
у фактичних шлюбних відносинах, а
07 лютого 2007 року зареєстрували шлюб.

За час спільного проживання, а саме 01
липня 2003 року, нею та ОСОБА_2 було
придбано нерухоме майно - будівля
автостанції та кіоск, право власності
на яке було оформлено на відповідача.
Для переобладнання вказаних споруд у
торговельний комплекс, нею особисто та
спільно з ОСОБА_2 були взяті кредити у
сумі 5 000 доларів та 80 000 доларів США, які
були вкладені у розвиток спільного
бізнесу, й погашалися спільними
зусиллями.

У січні 2007 року ОСОБА_2 без її згоди
продав спірне майно, яке внаслідок їх
спільних зусиль, значно збільшилося у
своїй вартості, ОСОБА_3

Посилаючись на викладене та уточнивши
позовні вимоги, ОСОБА_1 просила
визнати торгівельний комплекс по
АДРЕСА_1 спільним майном подружжя,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу вказаного майна та
визнати за нею право власності на Ѕ
частину цього комплексу.

Ухвалою Вінницького районного суду
Вінницької області від 06 травня 2008 року
до участі у справі в якості третьої
особи було залучено відкрите
акціонерне товариство «Райффайзен
банк Аваль», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ
«Райффайзен банк Аваль») в особі
Вінницької обласної дирекції, яке
самостійно заявило позов до ОСОБА_2,
ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу торгівельного
комплексу, укладеного 26 січня 2007 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсним,
посилаючись на те, що вказаний договір
було укладено у повній відповідності
із вимогами закону. Також зазначало, що
спірний торгівельний комплекс у
забезпечення належного виконання
кредитних зобов'язань ОСОБА_3 було
передано в іпотеку банку, на даний час у
рахунок погашення кредитної
заборгованості за виконавчим написом
нотаріуса звернуто стягнення на
вказане майно.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 30 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 09 грудня 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено; позов ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» залишено без
розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалені у справі судові рішення у
частині відмови у задоволенні її
позовних вимог скасувати і ухвалити у
цій частині нове рішення, яким позов
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст.324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судом установлено, що 01 липня 2003 року
ОСОБА_2 придбав у ВАТ «Вінницьке
обласне підприємство автобусних
станцій 105999» будівлю автостанції
площею 84, 4 кв. м та кіоск площею 3,9 кв. м,
що розташовані по АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконавчого
комітету Вінницької селищної ради від
31 серпня 2005 року ОСОБА_2 видано
свідоцтво про право власності на об'єкт
в цілому - торгівельний комплекс літ
«А» та кіоск літ «Б».

26 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу,
згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3
купив вказаний торгівельний комплекс.

07 лютого 2007 року позивач (прізвище до
шлюбу ОСОБА_1) уклала шлюб із ОСОБА_2

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 09 квітня
2008 року, встановлено факт проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1994 року однією сім'єю
без реєстрації шлюбу.

Так, нормами діючого на час укладення
спірного договору купівлі-продажу КпШС
України не передбачалося виникнення
права спільної сумісної власності
чоловіка та жінки, які проживають
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року №16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у
редакції, яка була чинною на момент
спірних правовідносин), спори про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1
ст. 17 Закону України «Про власність»,
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року №20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС
України у цих випадках не
застосовуються.

Згідно із ч. 1 ст.17 Закону України «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, ухвалюючи рішення та
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для визнання
будівлі торгівельного комплексу
спільним майном подружжя та визнання
за позивачем права власності на його Ѕ
частину. Позовні вимоги щодо поділу
спірного майна як набутого внаслідок
спільної праці, останньою не
заявлялися.

При встановленні зазначених фактів не
було порушено норм цивільного
процесуального закону, зазначені
висновки суду відповідають обставинам
справи, а також узгоджуються з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, а тому доводи
касаційної скарги в цій частині не
можна визнати підставами для
скасування судових рішень в
касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів та не
дають підстав для висновку, що судами
про розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст.
ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішень.

За таких обставин рішення суду
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права
й підлягають залишенню без змін з
підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 30 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 09 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І.
Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко