Провадження № 6/263/224/2014р.
Справа № 263/4341/14-ц.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Маріуполя в складі
головуючої судді Васильченко О.Г., при
секретарі Дерягіній Д.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Маріуполі справу за поданням
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Маріупольського МУЮ
про встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України громадянина України ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець 06.05.2014р.
звернувся до суду з поданням про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1
Зазначив, що у Жовтневому відділі ДВС
Маріупольського МУЮ у Донецькій
області на виконанні знаходиться
виконавчий лист №2-н-980/11 від 26.08.2011р. про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ЖКП
«Житло-Центр заборгованості за
квартирну плату та за обслуговування
прибудинкової території в сумі 1283 грн.
58 коп. Постановою державного виконавця
від 15.10.2013 року за вищевказаним
виконавчим листом відкрите виконавче
провадження. До теперішнього часу
ОСОБА_1 борг не сплатив, заборгованість
станом на 28.02.2014р. становить 1283 грн. 58
коп. Згідно довідок
контрольно-реєструючих органів, майна,
що належить боржнику та на яке можливо
звернути стягнення не виявлено. Тому,
просять встановити тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України громадянина України ОСОБА_1, а
також розглянути подання у відсутність
державного виконавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК
України, суд негайно розглядає подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Суд, дослідивши надані до
подання матеріали, вважає, що подання
задоволенню не підлягає за наступними
підставами.

Відповідно до ст. 33 Конституції
України, яка є основним законом
України, кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції
України, чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є
частиною національного
законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст. 12
Міжнародного пакту про громадянські та
політичні права, який ратифіковано
Указом Президії Верховної Ради
Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р.
встановлено, що кожна людина має право,
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну, і це право не може бути
об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які
передбачено законом, та які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав та
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, яку
ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97
р. та який є невід'ємною частиною
зазначеної Конвенції, встановлено, що
кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною, на
здійснення цього права не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" - громадянин
України може бути тимчасово обмежений
у праві виїзду за кордон, якщо відносно
нього діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання - до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках.

Відповідно до ст. 8 цього
Закону - у разі відмови громадянину у
виїзді за кордон він може оскаржити цю
дію у судовому порядку.

Однак, стаття 19 ЗУ "Про державну
прикордонну службу України" вказує, що
обмеження права громадян на виїзд з
України належить до виключної
компетенції Адміністрації Державної
прикордонної служби України, а пункт 8
цієї статті покладає на державну
прикордонну службу України обов'язок
запобігання і недопущення в'їзду в
Україну або виїзду з України осіб, яким
згідно з законодавством не дозволено
в'їзд в Україну або яких тимчасово
обмежено в праві виїзду з України.

Тому за таких обставин, суд вважає,
що немає достатніх правових підстав в
обмеженні у праві виїзду за межі
України ОСОБА_1

Одночасно суд зауважує, що
заявником до подання не додані будь -
які підтверджуючі дані про
громадянство боржника, наявність у
нього закордонного паспорту або номер
та серія при його наявність, не вказано
у який спосіб треба встановити
тимчасове обмеження у праві виїзду за
кордон, що є суворою умовою
Адміністрації Державної прикордонної
служби України при виконанні нею
рішень суду про встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України боржника.

Керуючись ст.ст.208-210, 377-1
ЦПК України, ст. 33 Конституції України,
ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права, ч. 2-3
ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод, ст. 11 ЗУ «Про виконавче
провадження», ст. 6 ЗУ «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Маріупольського МУЮ
про встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України громадянина України ОСОБА_1 -
відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 5-денний строк з
дня отримання копії ухвали.

Суддя
О.Г.
Васильченко