Суддя: Грицаюк Н. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2014 року Центрально-Міський
районний суд м. Горлівки Донецької
області в складі:

головуючого - судді Грицаюк
Н. М. .

при секретарі Кобець
О. П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Горлівка Донецької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
про визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 07.06.2006 року між ОСОБА_3 та
відповідачем був укладений кредитний
договір № Е35-06, за яким банк
зобов'язався надати кредит ОСОБА_3 в
розмірі 50000,00 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 16,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 16.06.2011 року. При
укладанні кредитного договору були
порушені вимоги ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», ст.. 628
Цивільного кодексу України, ст.2 Закону
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати»,
Постанови Правління НБУ №337 від 14.08.2003
року, Постанови НБУ №495 від 14.10.2004 року ,
що тягне за собою недійсність
кредитного договору в цілому. Окрім
того, на думку позивача, умови договору
щодо можливості надання кредиту у
готівковій чи безготівковій іноземній
валюті без відкриття поточного рахунку
фізичної особи не додержані . Позивач
посилається, що банк в порушення
діючого законодавства не надав
інформацію щодо ризиків та фактично
уклав договір й видав кредит у валюті,
як банківський продукт не належної
якості. Перед підписанням кредитного
договору банк не повідомив всупереч
вимогам пп. 1 п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» про свою
суб'єктну дієздатність. Позивач
зокрема зазначив, що невідповідність
договору вимогам ч. 2 ст. 638 Цивільного
кодексу України полягає в тому, що для
договорів про надання кредиту які
забезпечені іпотекою існують особливі
істотні умови, які встановлені Законом
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати».

Просить визнати недійсним кредитний
договір № Е 35-06 від 07.06.2006 року,
укладений між Публічним акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк»і ОСОБА_3.

Справу закінчено розглядом без
присутності представників позивача
та відповідача , які в судове засідання
не з'явилися, про дату , час та місце
розгляду повідомлялись належним чином.

Відповідач, надавши письмові
заперечення проти позову, зазначив, що
оспорюваний кредитний договір № Е 35-06
від 07.06.2006 року цілком відповідає
цивільному законодавству, оскільки
укладений на підставі волевиявлення
його сторін та з досягненням згоди з
усіх істотних його умов. Стверджував,
що ОСОБА_3 був ознайомлений і згоден з
умовами кредитування, своїм підписом в
договорі підтвердив факт надання
повної інформації про умови
кредитування, а саме: мету, форми
забезпечення, наявні форми
кредитування, тип відсоткової ставки,
орієнтовану сукупну вартість кредиту
та вартість послуги за оформлення.
Вказівка позивачки на те, що перед
укладенням кредитних договорів її не
було повідомлено ПАТ КБ "ПриватБанк" в
письмовій формі про умови кредитування
не відповідає фактичним обставинам
справи та не грунтується на умовах
законодавства, так як позивачка не є
стороною кредитного договору № Е35-06
від 07.06.2006 року., про визнання недійсним
якого заявляється вимога. Просив суд
відмовити позивачу в задоволені вимог
позивача. Також, представник
відповідача просила застосувати до
пред'явлених позивачем позовних вимог
встановлений ст. 257 ЦК України
загальний трирічний строк позовної
давності.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь
у справі, дослідивши матеріали справи,
прийшов до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підстави своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61
Цивільного процесуального кодексу
України.

Судом встановлено, що між позивачем -
ОСОБА_3 та Закритим акціонерним
товариством Комерційний банк
«ПриватБанк» (на теперішній час
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк») 07
червня 2006 року було укладено Кредитний
договір № Е35-06, відповідно до п. 1.1.
якого банк за наявності вільних
грошових коштів зобов'язався надати
позичальнику кредит у вигляді
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом кредитування 50000 доларів США,
окремими траншами, на підставі
попередньої вимоги згідно п 2.1.2. цього
договору в обмін на зобов'язання
позичальника по поверненню кредиту і
сплаті відсотків згідно графіка
погашення кредиту та відсотків, які
оформляються у вигляді Додатків до
цього договору і є його невід'ємною
частиною, комісії та винагороди, штрафу
і пені в обумовлені даним договором
терміни. Згідно п. 1.3. Кредитного
договору термін повного погашення
кредитної лінії до 20 червня 2011 року
включно.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України. Сторонами при укладанні
кредитного договору № Е 35-06 від 07.06.2006
року було дотримано всіх зазначених
вище вимог.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України
«Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом».

Виходячи із вимог ст. 204 ЦК України,
принципу диспозитивності,
передбаченого ст. 11 ЦПК України, вимог
ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування
недійсності правочину покладається
саме на позивача.

Відповідно до положень ст. 215
ЦК України та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в п.7 постанови
№ 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Такими
підставами є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Виходячи з положень ст.ст.
3,4,11,27, 31 ЦПК України право визначати
предмет і підставу позову, та спосіб
захисту порушеного права належить
позивачеві.

За правилами ст. 204 ЦК
України передбачено презумпція
правомірності правочину.
Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладанні
договорів та визначенні умов з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України
"Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими: для
надання кредиту необхідно передати як
забезпечення повну суму або частину
суми кредиту чи використати її
повністю або частково для покладення
на депозит, або викупу цінних паперів,
або інших фінансових інструментів,
крім випадків, коли споживач одержує за
таким депозитом, такими цінними
паперами чи іншими фінансовими
інструментами таку ж або більшу
відсоткову ставку, як і ставка за його
кредитом; споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача;
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки; встановлюються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки.

Згідно з вимогами ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів" у
разі ненадання інформації,
передбаченої ч.2 ст. 11 цього Закону
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

Проте ні статтею 15 ні статтею 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" не
передбачена відповідальність шляхом
визнання недійсним укладеного
договору за таких обставин.

Як роз'яснено в пункті 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 6
листопада 2009 року, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Істотними умовами
кредитного договору відповідно до
змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є
умови про мету, суму і строк кредиту,
умови і порядок його видачі і
погашення, розмір, порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін.

З тексту укладеного
сторонами кредитного договору
вбачається, що такі умови договором
передбачені і вони були роз'ясненні
позичальнику перед укладенням
договору, що підтверджується підписом
позичальника в кредитному договорі.

Позивачем не надано суду жодного
доказу на підтвердження того факту, що
на момент укладення кредитного
договору ОСОБА_3 не був згоден з умовами
кредитного договору № Е35-06 від 07.06.2006
року, вважав їх відповідно до ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» несправедливими, або
вважав його таким, що не відповідає
закону. Позивач отримав грошові кошти
та певний час сплачував заборгованість
за кредитним договором . Тобто,
посилання позивача на неможливість
виконання кредитного договору на
визначених п.п. 2.1.1., 2.1.2. умовах,
безпідставне.

Отже матеріали справи не містять в собі
переконливих доказів недійсності
правочину.

Таким чином, позивач не
довів суду ні факт умислу в діях
відповідача, ні факт обману щодо умов
договору про надання кредиту, в тому
числі щодо реальної загальної вартості
кредиту та окремих видів виплат.

До того ж, рішенням від 09.09.2011 року
Центрально - Міського суду м. Горлівка в
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_1 до
ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання
недійсними кредитного договору №Е35-06
від 07.06.2006 р, договорів іпотеки, поруки
(справа №2-2135/2011) було відмовлено.
Фактично встановлено факт наявності
кредитних правовідносин між позивачем
та відповідачем. Ухвалою апеляційного
суду Донецької області від 26.01.2012 р.
вказане рішення залишене без змін.

Крім того, 10 липня 2012 року рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівка Донецької області по справі
№ 2-1529/2011 за позовом ПАТ КБ ПРИВАТБАНК
до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, яке
набуло законної сили 14 січня 2013 року (
Ухвала Апеляційного суду Донецької
області) , в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ Е35-06 від 07.06.2006 року звернуто
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки.

06 листопада 2012 року рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівка Донецької області по справі
№ 0551/6363/2012 за позовом ОСОБА_3 До ПАТ КБ
ПРИВАТБАНК про захист права
споживачів, визнання недійсними
кредитного та іпотечного договорів
відмовлено в задоволенні позовних
вимог, і вищезгадані судові рішення
мають преюдиціальне значення при
розгляді судом даного спору..

Закон України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати». регулює порядок
надання банками споживачу повної,
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про сукупну
вартість споживчого кредиту (кредиту
на поточні потреби, кредиту в
інвестиційну діяльність, кредитів
забезпечених іпотекою) з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача, які
пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
у тому числі наданого у формі кредитної
лінії.

Не можуть бути прийняті до уваги
судом посилання позивача на порушення
відповідачем норм Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», як на підставу
для недійсності правочину з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» іпотечним
боргом є основне зобов'язання за
будь-яким правочином, виконання якого
забезпечене іпотекою. Договір про
іпотечний борг вказаним законом
визначено як цивільно-правову угоду,
спрямовану на набуття, зміну або
припинення цивільних прав і обов*язків,
які виникають у кредитодавця та
боржника з приводу іпотечного боргу.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» іпотечний борг
виникає тільки при дотриманні
сторонами договору про іпотечний борг
умов, встановлених цим законом.

Статтею 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» передбачено, що
основні економічні та правові вимоги
виникнення іпотечного боргу мають бути
розкриті до укладання договору про
іпотечний борг. Така інформація
повинна бути оприлюднена
кредитодавцем у письмовій формі і
містити опис грошових зборів і витрат,
пов*язаних з установленням іпотеки;
принципи визначення плати за договором
про іпотечний борг; положення про
інфляційне застереження; порядок
дострокового виконання основного
зобов*язання у разі
неплатоспроможності боржника або
невиконання боржником своїх
зобов'язань за договором про іпотечний
борг та юридичні наслідки цього
невиконання; право боржника
попереджати кредитодавця про можливе
невиконання основного зобов'язання;
реквізити ліцензії та/або свідоцтва
про внесення кредитодавця до
Державного реєстру фінансових установ
чи Державного реєстру банків; інші
умови за рішенням кредитодавця.

На момент розгляду справи
відповідач не надав доказів того, що
вказана інформація була письмово
оприлюднена та надана позивачу.

Інформація, яка повинна бути надана
до моменту укладення однією з сторін є
частиною пропозиції та істотною умовою
договору, оскільки обов'язковість її
оприлюднення прямо передбачена
законом (в даному випадку ст. 2 Закону
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати»).

Однак, не здійснення відповідачем
письмового оприлюднення інформації
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», не може бути
підставою для визнання кредитного
договору недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

Крім того, законодавством України
чітко врегульовані питання щодо
недійсності правочинів (ст. 215-216
Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Частинами 1 3, 5 та 6 статті 203
Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В позовній заяві не вказано
достатніх правових підстав необхідних
для визнання кредитного договору
недійсним.

Обставин, визначених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України при розгляді даної справи
судом не встановлено, а отже і відсутні
підстави для визнання угоди недійсною.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначено, що особами, які беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину.

В Узагальненні Верховного Суду України
"Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 24.11.2008 р. зазначається:

"Якщо під час судового розгляду
встановлено відсутність у позивача
права на задоволення позову про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову. Відповідно до п. 3
ст. 215 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів - а саме, однією зі сторін,
або заінтересованою стороною, тобто
права яких вже були порушені на момент
звернення до суду."

Згідно абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Отже, суд не бере до уваги заяву
представника відповідача щодо
застосування до пред'явлених позивачем
позовних вимог встановленого ст. 257 ЦК
України загального трирічного строку
позовної давності, оскільки
встановлені інші підстави для відмови
в даному позові.

Виходячи з наведеного, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити
повністю.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 203, 215,
627, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 18, 21 Закону
України «Про захист прав споживачів»та
керуючись ст.ст. 10,11, 15, 58-61, 88, 185, 209, 212-217,
224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Приватбанк» про:

- визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року на
підставі ч.2 п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» - відсутності
детального розпису загальної
вартості кредиту;

- визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року на
підставі ч.3 п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» - відсутності дати
видачі кредиту;

- визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року на
підставі Постанови Правління НБУ №
337 від 14.08.2003, Постанови правління
НБУ № 495 від 20.10.2004 р. - відсутності в
договорі банківського (поточного)
рахунку;

- визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року на
підставі п. 4 ч.5 ст.11, ст.. ст.. 18, 19 ЗУ
«Про захист прав споживачів» -
надання банком завідомо
недостовірної інформації про ціну
договору;

- визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року на
підставі ст.. 19 ЗУ «Про захист прав
споживачів», ст.. ст.. 229, 230 ЦК України
- введення споживачів в оману;

- визнання недійсним кредитного
договору № Е35-06 від 07.06.2006 року на
підставі ЗУ «Про захист прав
споживачів», ст.. 2 ЗУ «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргів та
іпотечні сертифікати» - відсутності в
договорі істотних умов передбачених
законом - відмовити в повному
обсязі.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. В
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н. М. Грицаюк