УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Макарчука М.А.,
Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк
Форум») про визнання причин пропуску
строку звернення до суду поважними,
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, який в процесі розгляду
справи був уточнений, до ПАТ «Банк
Форум» про визнання причин пропуску
строку звернення до суду поважними,
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що з 02 вересня 2002 року
відповідно до наказу № 115 була прийнята
на посаду заступника керуючого
Запорізької філії АКБ «Форум» та
працювала у відповідача на різних
посадах, а з грудня 2010 року на посаді
директора Запорізької дирекції
Південно-Східного регіонального
центру з роздрібного бізнесу

27 червня 2012 року їй стало відомо про те,
що вона звільнена із займаної посади у
зв'язку із скороченням штату
працівників на підставі п. 1 ст.
40 КЗпП України.

Вважає, що звільнення із зазначених
підстав є незаконним, оскільки
правління банку належним чином не
повідомило їй про реорганізацію або
ліквідацію Запорізької дирекції
Південно-Східного регіонального
центру з роздрібного бізнесу ПАТ «Банк
Форум», а посада, яку їй було
запропоновано, знаходилась не за
місцем її проживання.

Посилаючись на викладене просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі та визнати причини пропуску
строку для звернення до суду поважними,
визнати наказ № 672к/2 про звільнення від
19 квітня 2012 року незаконним, поновити
її на посаді, стягнути з ПАТ «Банк
Форум» середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 454 309 грн 58
коп. та моральну шкоду 100 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5
задоволено частково, рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 05 грудня 2013 року змінено,
виключено з мотивувальної частини
рішення посилання на ст. 233 КЗпП
України, як на підставу для відмови в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку позовної давності

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, мотивуючи свої доводи
неправильним застосуванням судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_4, виходив із того, що
позивач отримала всі необхідні виплати
при звільненні, тобто була обізнана про
звільнення, проте пропустила строк для
звернення до суду за захистом
порушеного права, встановлений ст. 233
КЗпП України, що є самостійною правовою
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, виключаючи
із мотивувальної частини рішення
посилання на ст. 233 КЗпП України, як на
підставу для відмови в задоволенні
позову у зв'язку з пропуском строку
позовної давності, а в іншій частині
залишаючи рішення місцевого суду без
змін, дійшов обґрунтованого висновку,
що ОСОБА_4 не пропущено строк для
звернення до суду за захистом
порушеного права, встановлений ст. 233
КЗпП України, проте заявлені позовні
вимоги є необґрунтованими, що є
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом апеляційної
інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_5
відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур М.А. Макарчук А.В. Маляренко