Справа № 358/779/13-ц Головуючий у І
інстанції Кіхтенко С.О.Провадження №
22-ц/780/3902/14 Доповідач у 2 інстанції
Сушко Л.П.Категорія 56
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді:
Сушко Л.П.,

суддів:
Суханової Є.Л., Кулішенка Ю,М.,

при секретарі:
Химинець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Богуславського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про повернення сплачених грошових
коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача про
повернення сплачених грошових коштів,
обґрунтовуючи його тим, що він за усною
домовленістю з відповідачем придбав у
останнього автомобіль марки ВАЗ - 2101,
д.н.з. НОМЕР_1 за 8000,00 грн. Через три дні
експлуатації даного автомобіля було
виявлено скриті дефекти. Усунення
даних дефектів коштує 16000,00 грн..
Позивач звернувся до відповідача з
проханням усунути виявлені приховані
дефекти, але відповідач відмовив. Таким
чином, під час продажу автомобіля,
продавець приховав ті обставини, що
автомобіль потребує кузовних робіт, та
ремонту двигуна, добровільно
відповідач відмовляється повернути
кошти чи провести ремонтні роботи. У
зв'язку з цим просив стягнути з
відповідача 8000,00 грн. які він сплатив за
покупку автомобіля та судові витрати в
розмірі 1429,40 грн.

Рішенням Богуславського районного
суду Київської області від 21 серпня 2013
року позов задоволено, стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, 8000,00 грн.
сплачених коштів за придбання товару,
1200,00 грн. витрат за надання правової
допомоги та 229,40 грн. понесених судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 27 січня 2014 року рішення
Богуславського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 квітня 2014 року
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 27 січня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволені позову, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зазначив, що
договір купівлі - продажу
транспортного засобу між ними не
укладався, чим порушено вимоги ст.ст.
203,206, 208 ЦК України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції обґрунтовував свої
висновки тим, що відповідачем було
передано у власність позивача
автомобіль з дефектами. Про такі
дефекти та необхідність проведення
ремонтно-зварювальних робіт кузова,
ремонту двигуна ОСОБА_3 не був
повідомлений і обізнаний про це,
внаслідок чого він позбавлений
можливості використовувати товар за
функціональним призначенням, тому
відповідно до Закону України «Про
захист прав споживачів» зобов'язав
ОСОБА_2 повернути позивачу 8000,00 грн.
сплачених коштів за придбання товару.

Однак, такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_3
автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з. НОМЕР_1.

Власником автомобіля марки ВАЗ 2101 д.н.з.
НОМЕР_1 є ОСОБА_4 (а.с.7). ОСОБА_5 12.06.2007 року
надав доручення на експлуатацію та
розпорядження автомобілем ВАЗ 2101 д.н.з.
НОМЕР_1 ОСОБА_6 з правом
передоручення.(а.с.3) ОСОБА_6 14.05.201 1року
надав доручення на експлуатацію та
розпорядження автомобілем ВАЗ 2101 д.н.з.
НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до 12.06.20017 року
без права передоручення. (а.с.4)

16.04.2013року ОСОБА_2 написав розписку в
якій зазначив, що він продав
автомобіль ОСОБА_3, ні яких претензій не
має.(а.с.8)

Відповідно до Закону України «Про
захист прав споживачів» цей Закон
регулює відносини між споживачами
товарів, робіт і послуг та виробниками
і продавцями товарів, виконавцями
робіт і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також визначає механізм
їх захисту та основи реалізації
державної політики у сфері захисту
прав споживачів.

Згідно п. 18 ст. 1 цього Закону продавець -
суб'єкт господарювання, який згідно з
договором реалізує споживачеві товари
або пропонує їх до реалізації.

Із системного аналізу вказаних норм
випливає, що відносини які виникли між
двома фізичними особами не регулюються
Законом України «Про захист прав
споживачів», а у ОСОБА_2 не можуть
виникнути обов'язки встановлені цим
Законом для продавців товару, оскільки
відсутні докази про те, що він є
суб'єктом господарювання, який згідно
із договором реалізує споживачеві
товари та діяв в якості такого при
передачі автомобіля позивачу.

Тобто, при вирішенні даного спору суд
першої інстанції не звернув уваги на
зазначені положення закону.

Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно із ст.. ст.. 638, 639 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір може
бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови
Кабінету Міністрів України від вересня
1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Документами,
що підтверджують правомірність
придбання транспортних засобів, їх
складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, є засвідчені
підписом відповідної посадової особи,
що скріплений печаткою:
довідка-рахунок за формою згідно з
додатком 1, видана суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери; договори
та угоди, укладені на товарних біржах
на зареєстрованих у Департаменті
Державтоінспекції бланках, договори
купівлі-продажу транспортних засобів,
оформлені в Державтоінспекції, інші
засвідчені в установленому порядку
документи, що встановлюють право
власності на транспортні засоби.

Вказані норми законодавства суд першої
інстанції не врахував, не звернув
уваги, що документів, які б
підтверджували правомірність
придбання позивачем у відповідача
транспортного засобу, наведених у
вказаній постанові, не подано, а надана
ним розписка до таких не відноситься.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про задоволення
позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
рішення суду першої інстанції ухвалено
з порушенням норм матеріального і
процесуального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог відповідно до ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богуславського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
скасувати та ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про повернення сплачених грошових
коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
його проголошення.

Головуючий:

Судді: