У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Кафідової О.В., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Перша
Черкаська державна нотаріальна
контора, про визнання заповіту
недійсним, за касаційною скаргою,
поданою представником ОСОБА_7 - ОСОБА_8,
на рішення апеляційного суду
Черкаської області від 19 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, третя
особа - Перша Черкаська державна
нотаріальна контора, про визнання
заповіту недійсним, мотивуючи свої
вимоги тим, що 24 березня 2008 року її
брат ОСОБА_9 залишив заповіт, який
посвідчено 24 березня 2008 року в Першій
Черкаській державній нотаріальній
конторі, яким заповів належний йому на
праві власності будинок сусідці -
ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

ОСОБА_6 є рідною сестрою ОСОБА_9, інших
родичів у нього не було. У ІНФОРМАЦІЯ_1
році ОСОБА_9 виповнилося 80 років і на
той час стан його здоров'я різко
погіршився. В період посвідчення
оскаржуваного заповіту на користь
ОСОБА_7 заповідач був хворий, тому, на
підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України (правові
наслідки вчинення правочину
дієздатною фізичною особою, яка у
момент його вчинення не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними), ОСОБА_6 просила
задовольнити позов шляхом визнання
вказаного вище заповіту недійсним.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 21 жовтня 2013 року
в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 19 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог. Визнано
недійсним заповіт складений
ОСОБА_9 24 березня 2008 року посвідчений
Першою Черкаською нотаріальною
конторою.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7
- ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуване
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення суду першої інстанції або
направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з їх недоведеності
та необґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
наявності правових підстав для
задоволення заявлених ОСОБА_6 позовних
вимог, зазначив, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини, а
встановлені висновки суду не
відповідають обставинам справи, які
були встановлені під час апеляційного
розгляду.

Проте, з такими висновками судів
повністю погодитися не можна, виходячи
з наступного:

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначені вимоги закону залишилися
поза увагою апеляційного суду, при
цьому, судом не надано належної
правової оцінки зібраним у справі
доказам.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені наступні обставини у
справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_9, який був
рідним братом позивача.

24 березня 2008 року ОСОБА_9 склав заповіт,
відповідно до якого заповів ОСОБА_7
свій будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1

Заповіт посвідчено 24 березня 2008 року в
Першій Черкаській державній
нотаріальній конторі.

Відповідно до акту проведеної
амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 23
лютого 2009 року на момент вчинення
заповіту ОСОБА_9 перебував у стані, який
позбавляв його здатності розуміти
значення своїх дій та керувати ними,
при цьому, у вказаному акті зазначено,
що висновок ґрунтувався на показах
свідків, поясненнях нотаріуса та
дослідженій медичній документації.

15 квітня 2009 року прокурором
Соснівського району м. Черкаси було
порушено кримінальну справу за фактом
підроблення працівниками Черкаського
обласного психоневрологічного
диспансеру медичної картки
амбулаторного хворого ОСОБА_9, за
ознаками складу злочину, передбаченого
ч. 1 ст. 358 КК України.

Прокурор Соснівського району м.
Черкаси при розгляді матеріалів
перевірки за фактом підробки
амбулаторної картки хворого ОСОБА_9
встановив, що 14 лютого 2008 року
працівники Черкаського обласного
психоневрологічного диспансеру,
умисно, в порушення вимог ст. 11 Закону
України «Про психіатричну допомогу» за
відсутності особи, огляд якої
проводився, без обстеження хворого,
внесли до амбулаторної картки
ОСОБА_9, неправдиві відомості про стан
його здоров'я, вказавши, що у ОСОБА_9
встановлено діагноз «судомна деменція
з параноїдальними включеннями», в
подальшому дані відомості використані
при проведенні посмертної
амбулаторної психіатричної експертизи
ОСОБА_9 під час розгляду Соснівським
районним судом позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7
про визнання недійсним заповіту.

Відповідно до положень ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Положення вказаної норми закону
поширюється на правочини, вчинені
особою, за обставин, які свідчать про
тимчасову наявність у неї такого стану,
який призводить до дефектів у
формуванні внутрішньої волі та її
волевиявлення.

Згідно положень ст. 203 ЦК України однією
з умов чинності правочину є дотримання
вимоги закону про те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі, при
цьому ч. 1 ст. 225 ЦК України визначено
умови фактичного стану, які не
дозволяють фізичній особі адекватно
виразити свою волю щодо вчинюваного
правочину.

Для визнання правочину таким, що має
дефекти волі і волевиявлення, а врешті
і недійсним суду необхідно встановити
наявність хоча б одного з двох
факторів, які мали місце в момент
вчинення правочину, а саме: щоб вона не
усвідомлювала значення своїх дій або
не могла керувати своїми діями.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину необхідно
робити на основі доказів, які свідчать
про внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину, при цьому
висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Чинним законодавством передбачено, що
висновок експерта не має наперед
встановленого значення, йому не
надається перевага перед іншими
доказами і, як всі інші докази, він
оцінюється суддею за внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд апеляційної інстанції на вказане
уваги не звернув і, визнаючи спірний
заповіт недійсним та беручи за основу
висновок проведеної у справі
експертизи, відповідно до якого
померлий в момент складення заповіту
був неспроможний розуміти значення
своїх дій та керувати ними, не з'ясував
його відповідність іншим фактичним
даним та матеріалам справи, внаслідок
чого дійшов до передчасних висновків
про те, що ОСОБА_9 на момент складання
заповіту не розумів значення своїх дій
і не міг керувати ними, оскільки
мотивувальна частина експертного
висновку ґрунтується на записах в
амбулаторній карті померлого, які були
зроблені зі слів родичів, за
відсутності померлого та без його
огляду і обстеження, при цьому дані
обставини підтверджуються постановою
про порушення кримінальної справи.

Суд першої інстанції, ухвалюючи у
справі рішення про залишення без
задоволення позовних вимог ОСОБА_6,
віднісся критично до акту № 43
амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 23
лютого 2009 року та не визнав його
достовірним доказом.

На вимогу ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд мав належним чином
перевірити законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, а з врахуванням того що
матеріали справи містять дані про
підробку медичної документації, та
того, що перевірка даного факту має
суттєве значення для правильного
вирішення спору, апеляційний суд мав на
підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
роз'яснити сторонам у справі про
можливість проведення додаткової
(повторної) експертизи у справі. Крім
того, апеляційний суд не був
позбавлений можливості перевірити
думку експерта по даному питанню, чого
зроблено не було.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ приходить до висновку, що
ухвалене у справі судове рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України, воно
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
а справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. ТкачукСудді:О.В.
Кафідова В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська