АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4511/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трещов В. В. Доповідач - Черненкова
Л.А. Категорія 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 26 березня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності, -

В С Т А Н О
В И Л А:

25 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом, за яким
просила визнати за нею право власності
на 1/2 частину 3-х кімнатної квартири
АДРЕСА_1; судові витрати покласти на
відповідача. В обґрунтування своїх
позовних вимог посилалась на те, що 28
липня 1991 року вона уклала шлюб з
відповідачем ОСОБА_2 27 червня 2003 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали квартиру
АДРЕСА_1. за договором купівлі-продажу.
Оскільки сімейні стосунки між
позивачем та відповідачем є складними,
а спірна квартира оформлена на ім'я
відповідача, то позивач бажає оформити
своє законне право власності на набуту
під час шлюбу квартиру.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 26 березня 2014 року
ухвалено: позов задовольнити у повному
обсязі; визнати за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 2640 грн. у якості компенсації
судових втрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3
право власності на 1/4 частини квартири
АДРЕСА_1, судові витрати поділити
порівну між сторонами, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи, не доведеність обставин, що
мають значення для справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

ОСОБА_3 в своїх запереченнях на
апеляційну скаргу, просила апеляційну
скаргу відхилити, рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
26 березня 2014 року залишити без змін, як
законне, обґрунтоване та таке, що
прийнято без порушень норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 липня 1991 року між позивачем та
відповідачем було укладено шлюб. Під
час шлюбу 27 червня 2003 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу.
Відповідно до п. 3 договору
купівлі-продажу вартість квартири
складає 27251,32 гривень, таким чином
вартість 1/2 частини квартири складає 13
625,66 гривень, що підтверджується копією
договору купівлі-продажу від 27.06.2003
року. Право власності на вищезазначену
квартиру зареєстровано на ім'я ОСОБА_2,
що підтверджується копією технічного
паспорту.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що придбана під час шлюбу спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому підлягає розподілу,
кожному по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1
з визнанням права власності позивача
на 12 частину спірної квартири. Оцінюючи
критично, у сукупності з іншими
доказами у справі, доводи відповідача
та його представника в частині того, що
спірну квартиру сторони придбали за
кошти, що належали не лише позивачу та
відповідачу, а й іншим особам, оскільки
ними не надано суду належних та
достатніх доказів цих тверджень, крім
того згідно договору купівлі-продажу
квартири від 27 червня 2003 року покупцем
за цим договором є відповідач, яким і
було сплачено кошти, жодних інших осіб
у договорі зазначено не було.

Судова колегія погоджується з
висновком суду.

Спірні правовідносини між сторонами
виникли щодо поділу майна подружжя.

Суд першої інстанції правильно
зазначив, що правовідносини, що виникли
між сторонами, врегульовано нормами
КпШС України, оскільки спірна квартира,
що є предметом спору, була придбана в 2003
році на час дії вказаного Закону.

Згідно зі ст. 22 КпШС майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 29 КпШС якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу.

За встановленими обставинами у справі
між сторонами відсутня домовленість
або шлюбний договір про те, що спірна
квартира придбана в особисту
власність відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня
2007 року N 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визначається за правилами ст.
28 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, за
положеннями якої у разі поділу майна,
що є спільною сумісною власністю
подружжя їх частки визнаються рівними.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення з боку
дружини або чоловіка, які претендують
на особисту приватну власність майна,
набутого за час шлюбу.

Судова колегія дійшла висновку і це
підтверджується матеріалами справи, що
спірна квартира є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя у
зв'язку з набуттям цього майна за час
зареєстрованого шлюбу.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду першої інстанції не
спростовують та стосуються переоцінки
доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Посилання апелянта на одночасність
продажу квартири (належною на праві
спільної сумісної власності в
результаті приватизації: батькам
апелянта, сторонам у справі та їх
неповнолітній доньці) та придбання
спірної квартири, та на те, що фактично
подружжя гроші за спірну квартиру не
платили - також не є підставою для
зменшення частки позивача у спільному
майні подружжя до 14 частини чи визнання
спірного майна особистою приватною
власністю відповідача, оскільки ці
обставини не спростовують висновків
суду, що спірна квартира є спільною
сумісною власністю подружжя, яка
придбана відповідачем під час
зареєстрованого шлюбу з позивачем і
частки в цьому майні визнаються
рівними.

Крім того, ці обставини спростовуються
договором купівлі-продажу квартири від
27.06.2003 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за № 5687
(а.с.8,9), де зазначено, що продавець
одержав повністю від покупця гроші в
розмірі 27 251,32 грн. від продажу квартири
при підписанні цього договору.
Вказаний договір не оскаржений, має
законну силу.

Відповідно до вимог частини 2 статті 59
ЦПК України, - обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть бути підтверджені іншими
засобами доказування.

Згідно до роз'яснень у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року N 2 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції" ч.4 п. 27 -
виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з
урахуванням положень частини першої
статті 218 ЦК, не може стверджуватися
показаннями свідків наявність
правовідносин, що виникають з
правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

Зменшення частки позивача до 14 частини
обґрунтовувались відповідачем тим, що
від продажу квартири, належної п'яти
особам була придбана спірна квартира,
однак спір виник між подружжям, на ім'я
одного з них, а саме: відповідача
оформлено право власності та інші
особи не уповноважували відповідача в
їх інтересах зменшувати частку
позивача у праві спільної сумісної
власності подружжя, а відповідно і
збільшувати в цій власності частку
відповідача.

Тому судова колегія вважає, що
зменшення частки позивача до 14 частини
за обставинами справи та з підстав,
зазначених відповідачем, - не
відповідає чинному законодавству.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 26 березня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії