Провадження № 2/427/343/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року

Свердловський міський суд Луганської
області у складі:

головуючого судді
Александриної І.О.,

при секретарі
Теплинській О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Свердловська Луганської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого
майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого
майна подружжя. Позовні вимоги
обґрунтовує тим, що в період шлюбу
позивач та відповідач спільно
побудували два збірно-розбірних
павільйони НОМЕР_1 площею 3,6 кв. м та
НОМЕР_2 площею 7,2 кв. м на промтоварному
ринку в смт. Авангард Овідіопольського
району Одеської області, загальна
вартість яких становить 184000 грн.
Вказане майно знаходиться у
користуванні відповідача та він
здійснює у зазначених павільйонах
підприємницьку діяльність. Позивач,
посилаючись на рішення
Конституційного суду України від 19.09.2012
р. у справі за конституційним
зверненням приватного підприємства
«ІКІО» щодо офіційного тлумачення
положення частини першої статті 61
Сімейного кодексу України, вважає, що
спірні павільйони є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Тому просить визнати право спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_2 на
збірно-розбірний павільйони для
торгівлі, поділити сумісно нажите
майно - збірно-розбірний павільйон для
торгівлі загальною площею 7,2 кв. м,
торгове місце НОМЕР_2 та
збірно-розбірний павільйон для
торгівлі загальною площею 3,6 кв. м,
торгове місце НОМЕР_1, розташовані на
території ТОВ «Промтоварний ринок» по
вул.Базовій, 20, в смт.Авангард
Овідіопольського району Одеської
області між нею та відповідачем,
залишивши відповідачеві
збірно-розбірні павільйони для
торгівлі, стягнувши з відповідача на
користь позивача грошові кошти в
розмірі 92000 грн.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали
позовні вимоги, надали пояснення,
аналогічні викладеним в позовній
заяві, наполягали на задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6
в судовому засіданні вказала, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Суд, перевіривши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 27.04.1996 між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб
(свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від
06.07.2010 р.).

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 07.10.2010 року шлюб
між позивачем та відповідачем
розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема, з тексту рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 02.11.2012 р. по
справі №2-265/12, та підтверджується
сторонами по справі, відповідач ОСОБА_2
з 29.05.1997 р. та до цього часу
зареєстрований як фізична
особа-підприємець.

У судовому засіданні сторонами
підтверджено, що спірні павільйони
придбавалися у 2009 році, тобто під час
перебування позивача та відповідача у
шлюбі.

Судом встановлено, що 30.07.2009 р. між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та
ТОВ «Промтоварний ринок» (надалі -
Промринок) укладено договір №?2455 про
надання послуг по здійсненню
торговельної діяльності, предметом
якого є послуги, які Промринок надає
підприємцю та зобов'язання підприємця
здійснювати торгівельну діяльність
згідно законодавства України.
Відповідно до положень п. 2.1
зазначеного договору, Промринок
зобов'язується надати підприємцю в
строкове користування торгове місце
НОМЕР_1 на території торгівельної площі
з АС №1 для встановлення
збірно-розбірного павільйону (далі -
павільйон), площею забудівлі 3,6 кв.м. і
здійснення з нього торговельної
діяльності, забезпечити благоустрій
прилеглої території, освітлення,
прибирання, охорону громадського
порядку та зовнішню охорону павільйону
в період від кінця роботи ринку до
початку наступного робочого дня, не
перешкоджати підприємцю в
користуванні павільйоном та
здійсненні торговельної діяльності.
Згідно положень п. 2.3.1 договору №?2455,
підприємець зобов'язується мати
документи, що підтверджують право
власності на павільйон.

Також, 21.10.2009 р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ
«Промтоварний ринок» (надалі -
Промринок) укладено договір №?2549 про
надання послуг по здійсненню
торговельної діяльності, предметом
якого є послуги, які Промринок надає
підприємцю та зобов'язання підприємця
здійснювати торгівельну діяльність
згідно законодавства України.
Відповідно до положень п. 2.1
зазначеного договору, Промринок
зобов'язується надати підприємцю в
строкове користування торгове місце
НОМЕР_2 на території торгівельної площі
з АС №1 для встановлення
збірно-розбірного павільйону (далі -
павільйон), площею забудівлі 7,2 кв.м. і
здійснення з нього торговельної
діяльності, забезпечити благоустрій
прилеглої території, освітлення,
прибирання, охорону громадського
порядку та зовнішню охорону павільйону
в період від кінця роботи ринку до
початку наступного робочого дня, не
перешкоджати підприємцю в
користуванні павільйоном та
здійсненні торговельної діяльності.
Згідно положень п. 2.3.1 договору №?2549,
підприємець зобов'язується мати
документи, що підтверджують право
власності на павільйон.

З наведеного вище та з позовної заяви
вбачається, що відповідач особисто
здійснює у спірних павільйонах
підприємницьку діяльність з 2009 року. З
положень пунктів 2.3.1 договорів
випливає, що здійснення
підприємницької діяльності на
торгівельних місцях можливе лише у
власних павільйонах. Про це також
свідчать відповіді №798 від 06.08.2011 р., №170
від 12.02.2013 р. на адвокатські запити,
надані ТОВ «Промтоварний ринок».

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50
Цивільного кодексу України, фізична
особа здійснює своє право на
підприємницьку діяльність за умови її
державної реєстрації в порядку,
встановленому законом.

Згідно положень ст. 52 Цивільного
кодексу України, фізична особа -
підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Фізична особа - підприємець,
яка перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

Стаття 57 Сімейного кодексу України
визначає перелік видів особистої
приватної власності одного із подружжя
та підстави її набуття.

Так, відповідно до положень ст. 57
Сімейного кодексу України у редакції,
чинній на час набуття спірного майна,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу
внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного
кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів
норма ст. 60 СК України вважається
правильно застосованою.

Проте, викладені у позові твердження
позивача стосовно того, що спірні
павільйони було збудовано
відповідачем спільно з позивачем, не
підтверджено матеріалами справи. Крім
того, як вбачається зі свідоцтва про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця серії НОМЕР_4 від
13.07.2010 р., позивач з 01.06.2007 р.
зареєстрована як фізична
особа-підприємець, тобто, мала змогу
здійснювати підприємницьку діяльність
у спірних павільйонах самостійно,
проте таку діяльність не здійснювала й
договори з ТОВ «Промтоварний ринок»
укладено не з нею, а з відповідачем.

Отже, майно фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, яке придбане та
використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність,
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Посилання позивача на рішення
Конституційного суду України від 19
вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за
конституційним зверненням приватного
підприємства "ІКІО" щодо офіційного
тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК
України при вирішенні питання відносно
правового режиму майна фізичної особи -
підприємця не спростовує зазначених
висновків, оскільки в цьому рішенні
мова йде виключно про статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя.

Слід також зазначити, що п. 29 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що відповідно до положень статей 57, 61
СК, ст. 52 ЦК майно приватного
підприємства чи фізичної особи -
підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший із
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями ст. ст. 50, 52 ЦК
України, ст. ст. 57, 60, 61 СК України, ст.ст.
209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, п. 29
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого
майна подружжя відмовити повністю.

Повний текст рішення викладений 06
червня 2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий
І.О. Александрина