У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К.,

Фаловської
І.М., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом
Запорізького міжрайонного
екологічного прокурора в інтересах
держави в особі державного
підприємства
«Кам'янсько-Дніпровського лісового
господарства», Запорізького обласного
управління лісового та мисливського
господарства до Енергодарської
міської ради, ОСОБА_3 про визнання
незаконним та скасування рішення
Енергодарської міської ради, визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю та повернення
земельної ділянки, за касаційною
скаргою прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури на рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 31 травня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 17 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Запорізький
міжрайонний екологічний прокурор
звернувся до суду з указаним позовом, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив визнати незаконним та скасувати
рішення Енергодарської міської ради
від 16 червня 2010 року № 249 у частині
надання у приватну власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,12 га по
АДРЕСА_1 для ведення садівництва;
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 934827, виданий ОСОБА_3,
зареєстрований Державним земельним
кадастром 15 липня 2010 року; скасувати у
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі запис № 19
від 15 липня 2010 року; повернути земельну
ділянку площею 0,12 га, ринковою вартістю
1 416 грн, що розташована в
адміністративних межах м. Енергодара,
кадастровий номер :11:053:0069, у
державну власність на користь
державного підприємства
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» (далі - ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство»).

Позовні вимоги
обґрунтовувано тим, що рішенням
Енергодарської міської ради від 16
червня 2010 року № 249 затверджено
громадській організації
Садово-городницькому товариству
«Волна» (далі - ГО СГТ «Волна») проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для ведення садівництва площею
3,71 га, вилучено цю земельну ділянку із
земель ГО СГТ «Волна» та затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельні ділянки
членам ГО СГТ «Волна». Вказаним
рішенням земельну ділянку площею 0,12 га
передано у власність члену ГО СГТ
«Волна» ОСОБА_3 для ведення
садівництва.

Прокурорською
перевіркою встановлено, що спірна
земельна ділянка відповідно до листа
Головного управління Держкомзему у
Запорізькій області № 08-02-12/6601 від 19
грудня 2011 року, матеріалів
лісогосподарського устрою, форм 6-зем,
2-зем належить до земель
лісогосподарського призначення,
знаходиться у постійному користуванні
ДП «Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» та входить до складу
земель ландшафтного заказника
місцевого значення «Іванівський бір» і
відноситься до земель
природно-заповідного фонду.

Рішенням
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 31 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 17 жовтня 2013 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі
прокурор Дніпровської екологічної
прокуратури просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що надана у власність ОСОБА_3
спірна земельна ділянка площею 0,12 га не
належить до земель лісогосподарського
призначення, розташована в межах м.
Енергодара та знаходиться у
комунальній власності Енергодарської
міської ради. Прокурором не доведено,
що вона входить до меж державного
ландшафтного заказника місцевого
значення «Іванівський бір»; у ДП
«Кам'янсько-Дніровське лісове
господарство» відсутні документи, що
посвідчують право користування
спірною земельною ділянкою, тому
рішення Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 прийнято в межах наданих
міській раді повноважень, з
дотриманням вимог чинного
законодавства та не порушує права ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» та інтереси держави.

Із висновками суду першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням
Енергодарської міської ради від 16
червня 2010 року № 249 затверджено ГО СГТ
«Волна» проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
ведення садівництва площею 3,71 га,
вилучено цю земельну ділянку із земель
ГО СГТ «Волна» та затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки членам ГО СГТ
«Волна». Вказаним рішенням земельну
ділянку площею 0,12 га передано у
власність члену ГО СГТ «Волна» ОСОБА_3
для ведення садівництва.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№ 934827, зареєстрований Державним
земельним кадастром 15 липня 2010 року.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до листа відділу
Держкомзему в м. Енергодарі
Запорізької області від 29 квітня 2009
року № 294 щодо розгляду проекту
землеустрою земельна ділянка ГО СГТ
«Волна» (за рахунок якої ОСОБА_3 надана
спірна земельна ділянка) згідно з
матеріалами лісогосподарського устрою
знаходиться у постійному користуванні
ДП «Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» та відноситься до земель
лісогосподарського призначення (а.с.
23-25).

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до складу земель
ландшафтного заказника місцевого
значення «Іванівський бір», створеного
на підставі рішення Запорізької
обласної ради від 27 листопада 1998 року №
10.

Так, згідно з охоронним зобов'язанням
від 21 лютого 2011 року № 430 межі
ландшафтного заказника «Іванівський
бір» накладаються, у тому числі, на
землі кварталу 3 Іванівського
лісництва ДП «Кам'янсько-Дніпровське
лісове господарство» (а.с. 76).

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЗК України (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) до земель
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать, зокрема, землі під об'єктами
природно-заповідного фонду,
історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу
екологічну, оздоровчу, наукову,
естетичну та історико-культурну
цінність, якщо інше не передбачено
законом; землі лісогосподарського
призначення, крім випадків, визначених
цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 Лісового кодексу
України (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
зміна цільового призначення земельних
лісових ділянок з метою їх
використання в цілях, не пов'язаних з
веденням лісового господарства,
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земельних ділянок у власність або
надання у постійне користування
відповідно до Земельного кодексу
України.

Зміна цільового призначення земельних
лісових ділянок здійснюється за
погодженням з органами виконавчої
влади з питань лісового господарства
та з питань охорони навколишнього
природного середовища Автономної
Республіки Крим, територіальними
органами центральних органів
виконавчої влади з питань лісового
господарства та охорони навколишнього
природного середовища.

Проте у порушення зазначених норм
матеріального права погодження про
зміну цільового призначення спірної
земельної ділянки Запорізьке обласне
управління лісового та мисливського
господарства не надавало.

Частинами 1, 2 статті 150 ЗК України (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) передбачено, що
землі природно-заповідного фонду
відносяться до особливо цінних земель
та можуть вилучатися (викуплятися) для
будівництва об'єктів
загальнодержавного значення, доріг,
ліній електропередачі та зв'язку,
трубопроводів, осушувальних і
зрошувальних каналів, геодезичних
пунктів, житла, об'єктів
соціально-культурного призначення,
нафтових і газових свердловин та
виробничих споруд, пов'язаних з їх
експлуатацією, за постановою Кабінету
Міністрів України або за рішенням
відповідної місцевої ради, якщо
питання про вилучення (викуп) земельної
ділянки погоджується Верховною Радою
України.

Отже, законодавством не передбачено
можливість передачі особливо цінних
земель природно-заповідного фонду для
садівництва.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
особливо цінних земель, земель
лісогосподарського призначення, а
також земель водного фонду,
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення підлягають обов'язковій
державній експертизі.

Такий висновок викладений у постанові
Верховного Суду України від 22
травня 2013 року № 6-11цс13, відповідно до
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Крім того, прокурорською перевіркою
встановлено, що затверджений рішенням
Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 ГО СГТ «Волна» проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для ведення садівництва площею
3,71 га державну експертизу
землевпорядної документації не
пройшов.

Висновок судів, що проведення
державної експертизи є необов'язковим,
оскільки прокурором не доведено
належності спірної земельної ділянки
до категорій земель, визначених ст. 9
Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», є помилковим.

Відповідачі зазначені твердження
прокурора не спростували, що є їхнім
обов'язком згідно із ст. ст. 10, 60 ЦПК
України та висновку державної
експертизи не надали.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень
Лісового кодексу України до одержання
в установленому порядку державними
лісогосподарськими підприємствами
державних актів на право постійного
користування земельними лісовими
ділянками, документами, що
підтверджують це право на раніше
надані землі, є планово-картографічні
матеріали лісовпорядкування.

Як убачається з матеріалів справи,
спірна земельна ділянка належить до
земель лісогосподарського призначення
і віднесена до земель ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» відповідно до копій
планово-картографічних матеріалів
лісовпорядкування та висновків
контролюючих органів (а.с. 14-19, 76, 80-82, 236
т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник або землекористувач може
вимагати усунення порушень його прав
на землю.

У порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд
не дав належної правової оцінки
доказам у матеріалах справи в їх
сукупності; не врахував, що відсутність
у лісогосподарського підприємства
правовстановлюючих документів на
право постійного користування землею
не спростовує доводи прокурора про
віднесення земельної ділянки до земель
лісогосподарського призначення,
природно-заповідного та водного фонду
та дійшов передчасного висновку про
відмову в позові.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, у порушення ст. ст. 214, 303, 315
ЦПК України апеляційний суд належним
чином доводи сторін не перевірив, не
спростував їх та дійшов передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 31 травня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 17 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:
Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко

І.М. Фаловська