Номер провадження: 22-ц/785/4095/14
Номер справи місцевого суду: 1512/3004/2012
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Гончаренко В.М.,
Короткова В.Д.

з участю секретаря - Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Одеської міської ради до ОСОБА_3, треті
особи - Київська районна адміністрація
Одеської міської ради, ОСОБА_4,
Інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області про звільнення
самочинно зайнятої земельної ділянки
шляхом знесення самочинно збудованого
об'єкту та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа Одеська міська рада,
Київська районна адміністрація
Одеської міської ради про зобов'язання
встановити межу згідно державних
актів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року, -

встановила:

У лютому 2012 року позивач Одеська міська
рада звернулась до Київського
районного суду м. Одеси з позовом про
звільнення самочинно зайнятої
земельної ділянки шляхом знесення
самочинно збудованого об'єкту і в
обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що з листа Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради від 30 січня 2012 року їм
стало відомо про самовільне зайняття
ОСОБА_3 земельної ділянки загального
користування, шляхом самовільного
будівництва кам'яного паркану за
адресою: АДРЕСА_1. Вказаний самочинно
збудований об'єкт ОСОБА_3 встановила на
земельній ділянці, яка належить до
комунальної власності територіальної
громади м. Одеси та у користування чи у
власність ОСОБА_3 не надавалась.

Позивач посилався на те , що відповідач
здійснюючи самочинне будівництво
кам'яного паркану порушила права
Одеської міської ради, як власника
земельної ділянки.

Позивач просив зобов'язати ОСОБА_3
власними силами і за свій рахунок
привести до попереднього стану
самовільно захоплену земельну ділянку,
шляхом знесення самочинно збудованого
кам'яного паркану, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з
відповідачки судові витрати.

У липні 2012 року третя особа ОСОБА_4,
звернулась до суду з позовом про
зобов'язання встановити межу згідно
державних актів і в обґрунтування
позовних вимог посилалася на те,що на
підставі Державного акту на земельну
ділянку від 14 березня 2005 року вона є
власником земельної ділянки площею 0,0328
га по АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_3 є
власницею суміжної земельної ділянки.
Межею, яка розподіляла їх земельні
ділянки служив старий паркан зроблений
з дерев'яного штахетнику, який ОСОБА_3
запропонувала змінити на новий, взявши
на себе усі витрати по його
виготовленню і єдиною умовою з боку
ОСОБА_4 було те, що новий паркан повинен
пропускати повітря та світло. Проте,
відповідач встановила глухий великий
паркан, що потягло затінення частини її
земельної ділянки вздовж забору та
підвищення вологості на ній. Крім того,
новий паркан був встановлений не по
існуючій межі, а на земельній ділянці
ОСОБА_4, внаслідок чого вона не може
використовувати її для господарювання.

Позивач ОСОБА_4 просила зобов'язати
ОСОБА_3 , за свій рахунок знести паркан,
що розділяє їх земельні ділянки і
відновити межу, що розділяє їх земельні
ділянки, згідно даним
земельно-кадастрової документації та
Державним актам на право власності на
земельну ділянку від 14 березня 2005 року
на ім'я ОСОБА_4 і від 02 лютого 2006 року на
ім'я ОСОБА_3, а також встановити на межі
між їхніми земельними ділянками
паркан, який пропускає повітря та
сонячні промені та стягнути з
відповідача на її користь судові
витрати.

Представник позивача ОМР у судовому
засіданні позовні вимоги
підтримав,просив задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 під час розгляду справи позовні
вимоги ОМР та позовні вимоги третьої
особи ОСОБА_4 не визнавав ,просив
відмовити у задоволенні позовів.

Представник третьої особи Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради у судовому засіданні
позовні вимоги ОМР підтримав у повному
обсязі, вимоги третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_4 залишив
на розсуд суду.

Представники третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_4, позовні
вимоги ОМР підтримали та не
заперечували проти їх задоволення та
просили задовольнити позов ОСОБА_4

Рішення ухвалено у відсутність
представника третьої особи Інспекції
Державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області .

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року позовні
вимоги Одеської міської ради
задоволено .

Зобов'язано ОСОБА_3 власними силами і за
свій рахунок привести до попереднього
стану самовільно захоплену земельну
ділянку, шляхом знесення
самочинно-збудованого кам'яного
паркану, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Одеської
міської ради судові витрати у розмірі
107,30 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення Київського районного
суду м. Одеси від 04.03.2014 року скасувати в
частині задоволення позову ОМР і в цій
частині ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОМР відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази у справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню в частині
задоволення позову Одеської міської
ради з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції
оскаржується в частині задоволення
позову Одеської міської ради.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов Одеської міської ради виходив з
того,що земельна ділянка ,на якій
відповідачем збудований паркан
належить позивачу та зазначена
земельна ділянка відповідачу у
користування чи у власність не
надавалась ,тому була самовільно
захоплена відповідачем та збудований
відповідачем ,без згоди позивача
паркан підлягає знесенню .

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції не можна з
наступного.

З матеріалів справи вбачається ,що
відповідно до рішення виконкому
Одеської міської ради депутатів
трудящих № 547 від 25.04.1952 р. «Про відвід
вільних земельних ділянок під
індивідуальне житлове будівництво»
ОСОБА_6 було виділена земельна ділянка
площею 543 кв.м. по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.75).

17.05.1952 р. між ОСОБА_6 та житловим
управлінням виконкому Одеської
міськради депутатів трудящих був
укладений договір на право будування
будинку та безстрокового користування
земельною ділянкою площею 543 кв.м. в
районі с. Дмитрівка ,запланований
масив (нині ,АДРЕСА_1) (т.1 а.с.77-80).

23.07.1959 р. ОСОБА_7 (спадкоємець
померлого ОСОБА_6) продала ,а ОСОБА_8
придбав незакінчене будівництва
домоволодіння ,що підтверджується
договором купівлі-продажу (т.1 а.с.82-83).

Після придбання ОСОБА_8 незакінченого
будівництва домоволодіння , до ОСОБА_8
перейшло право користування земельною
ділянкою площею 543 кв. м. , та ОСОБА_8
закінчив будування домоволодіння ,а в
1962 році зареєстрував право власності
на домоволодіння по АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою МБТІ від
24.08.1962 р. ( т. 1 а.с.84).

Після смерті померлого 24.05.2001 р. ОСОБА_8
, відповідач ОСОБА_3 отримала свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на
домоволодіння ,розташоване по АДРЕСА_1
(т.1 а.с.19).

В 2006 році відповідачем отримано
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0524 га. ,
розташованої по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.21).

Зменшення площі земельної ділянки з
0,0543 га.,що перебувала у користуванні
ОСОБА_3 до 0,0524 га. відбулося за рахунок
відновлення нормативної ширини
АДРЕСА_1, що підтверджується технічною
документацією (т.2 а.с.32-55).

При виготовленні технічної
документації на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 ,м.Одеси , були встановлені межі
земельної ділянки на місцевості , що
підтверджується каталогами кутів
зовнішніх меж землекористування (т.2
а.с.49-53).

Відповідно до положення п.5
Постанови Верховної Ради Української
РСР « Про порядок введення в дію
Земельного кодексу Української РСР» №
562-XII від 18.12.1990 року , рішення про
надання і вилучення земельних ділянок
до 15 березня 1991 року відповідними
органами в межах їх компетенції,але
не виконані на час введення Земельного
Кодексу ,підлягають виконанню
відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до п.1 «Перехідних
положень» розділу X Земельного
Кодексу України від 25.10.2001 року -
рішення про надання в користування
земельних ділянок,а також про
вилучення (викуп) земель, прийняті
відповідними органами,але не виконані
на момент введення у дію цього Кодексу
,підлягають виконанню відповідно до
вимог цього Кодексу.

Відповідно до п.7 «Перехідних положень»
розділу X Земельного Кодексу України
від 25.10.2001 року , громадяни та юридичні
особи,що одержали у власність , у
тимчасове користування, в тому числі
на умовах оренди, земельні ділянки у
розмірах,що були передбачені раніше
діючим законодавством ,зберігають
права на ці ділянки.

Вищенаведена правова позиція
визначена і в рекомендаціях п.18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ»№ 7 від 16.04.2004
року .

Таким чином з 2001 року , після смерті
батька до відповідача ОСОБА_3
перейшло право постійного
користування земельною ділянкою
загальною площею 543 кв.м. та відповідач
ОСОБА_3 на протязі 13 років
користувалася зазначеною земельною
ділянкою, на якій в 2012 році , відповідач
замість старого паркану ,за згодою
сусідів , за власні кошти , збудувала
новий кам'яний паркан .

Суд першої інстанції не звернув уваги
на вищенаведене та помилково вважав, що
відповідачем самовільно захоплена
земельна ділянка.

Позивачем не надані ,а матеріали справи
не містять докази того, що земельна
ділянка площею 543 кв.м. , розташована за
адресою АДРЕСА_1, яка з 1952 року була
передана у постійне користування
ОСОБА_6 і згодом з 1959 року перейшла у
користування до померлого батька
відповідача ОСОБА_8 і після його смерті
у 2001 році перейшла на праві постійного
користування до відповідача , була
вилучена або наявні будь-які рішення
щодо повернення залишку земельної
ділянки ,що перебувала у постійному
користуванні відповідача , після
отримання відповідачем державного
акту.

Позивачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК
України не надані ,а матеріали справи
не містять докази побудування
відповідачем кам'яного паркану на
земельній ділянці , яка не перебувала у
відповідача у постійному користуванні
з 2001 року.

Доводи апеляційної скарги щодо
приведення до вимог чинного
законодавства та отримання декларації
на початок будування та реконструкції
нерухомого майна , в межах земельної
ділянки ,яка належить відповідачу на
праві приватної власності , не
заслуговують на увагу , оскільки не
стосуються предмету спору.

За таких підстав , відповідно до п.4 ч.1
ст. 309 ЦПК України , апеляційна скарга
ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню в частині
задоволення позову Одеської міської
ради і в цій частині ухваленню нового
рішення про відмову у задоволенні
позову. В решті рішення підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, п.4 ч.1 ст. 309, 316, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2014 року скасувати в
частині задоволення позову Одеської
міської ради до ОСОБА_3 про звільнення
самочинно зайнятої земельної ділянки
шляхом знесення самочинно збудованого
об'єкту і в цій частині ухвалити нове
рішення .

У задоволенні позову Одеської міської
ради до ОСОБА_3 про звільнення
самочинно зайнятої земельної ділянки
шляхом знесення самочинно збудованого
об'єкту відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.А. Калараш

В.М. Гончаренко

В.Д. Коротков