Номер провадження: 22-ц/785/4868/14
Номер справи місцевого суду: 522/6968/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, КП Міське агентство з
приватизації житла, Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції Одеської області про визнання
частково недійсним розпорядження
органу приватизації, частково
недійсним свідоцтва про право
власності, зобов'язати вчинити певні
дії, усунення перешкод у користуванні
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 березня 2014 року, -

встановила:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, КП Міське агентство з
приватизації житла, Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції Одеської області і після
уточнення позовних вимог (а.с.127-128)
остаточно просив:

- визнати частково недійсним
розпорядження органу приватизації №
44550 від 29.06.1994 року, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради про
передачу у власність ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 в частині
передачі у власність веранди площею 24,9
кв.м.,

- визнати частково недійсним та
скасувати свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 в
частині визнання права власності на
веранду площею 24,9 кв.м., виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради,

- зобов'язати Департамент міського
господарства Одеської міської ради
внести зміни до розпорядження органу
приватизації № 44550 від 29.06.1994 року про
передачу у власність квартири АДРЕСА_1 -
виключивши з розпорядження веранду
площею 24,9 кв.м. та визнавши право
власності на квартиру площею 58,2 кв.м.,

- зобов'язати Реєстраційну службу
Одеського міського управління юстиції
Одеської області внести відомості
стосовно квартири АДРЕСА_1 - виключивши
веранду площею 24,9 кв.м. та внести
відомості про право власності на
квартири площею 58,2 кв.м.

- зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 не
перешкоджати йому у користуванні
приміщенням загального користування,
загальною площею 24,9 кв.м., що
розташована в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що на підставі
договору купівлі-продажу від 22 березня
2011 року, зареєстрованого приватним
нотаріусом Одеського міського
територіального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого 15 квітня 2011 року в КП
ОМБТІ та РОН за №18177459 він є власником
квартири АДРЕСА_2

У 1994 році ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4
звернулися до Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради із заявою про
приватизацію квартири, розташованої за
адресою АДРЕСА_1. До своєї заяви вони
додали Довідку про склад сім'ї наймача
ізольованої квартири та займані ними
приміщення. Згідно цієї довідки
ізольована квартира складалася з 2
кімнат житловою площею 38,6 кв.м.; кухні
площею 6,3 кв.м.; ванної площею 2,4 кв.м.;
вбиральні площею 1,3 кв.м.; тамбура
площею 1,6 та 6,2 кв.м., шлюзу площею 1,3
кв.м.; вбудованої шафи площею 0,5 кв.м.,
веранди площею 24,9 кв.м.; загальна площа
квартири 83,1 кв.м.

На підставі цих документів Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради 29 червня 1994 року
видало Розпорядження № 44550 про
приватизацію квартири загальною
площею 83,1 кв.м. та Свідоцтво про право
власності на житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла й на
теперішній час власниками квартири є
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відповідачі по
справі.

З дня приватизації квартири та по
теперішній час до складу ізольованої
квартири АДРЕСА_1 входить приміщення -
веранда - площею 24,9 кв.м., доступ до якої
неможливий іншим власникам та жильцям
будинку АДРЕСА_1, у тому числі і
позивачу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» - до об'єктів приватизації
відносяться квартири багатоквартирних
будинків, де мешкають два та більше
наймачів.

Згідно ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» - власники квартир
багатоквартирних будинків є
власниками допоміжних приміщень дому,
технічного обладнання, елементів
зовнішнього благоустрою.

Згідно Положення «Про порядок передачі
квартир у власність громадянам»,
затвердженого Наказом Державного
комітету України з
житлово-комунального господарства № 56
від 15 вересня 1992 р. (який діяв на час
приватизації квартири ОСОБА_3) - при
оформленні заяви на приватизацію
квартири громадянин бере на
підприємстві, яке обслуговує будинок ,
довідку про склад сім'ї та займаних
приміщеннях. Відомості про займані
наймачем приміщення, їх площу
наводяться згідно інвентаризаційним
матеріалам, які зберігаються у
державному підприємстві по
обслуговуванню будинку.

Будинок АДРЕСА_1 збудований таким
чином, що на кожній лістнічної площадці
розташовані по дві квартири. Вхід в
одну квартиру здійснюється
безпосередньо із лістнічної площадки ,
а вхід у іншу квартиру здійснюється
через веранду загального користування
площею 24,9 кв.м. Таке розташування
квартир є типовим для цього будинку й
воно повторюється на кожному поверсі.
Це доводиться відомостями Технічної
документації - поповерховими планами,
які зберігаються у КП БТ1 та РОН м.Одеси
та які були складені задовго до
приватизації квартири, яка відбулася у
1994 р.

Згідно технічної документації -
поповерхового плану будинку - веранда
площею 24,9 кв.м. є місцем загального
користування й вона навіть не
відокремлена від лістнічної площадки
двірто. Водночас з цим ізольована
квартира АДРЕСА_1 на час приватизації
складалася із приміщень, до яких не
входила веранда площею 24,9 кв.м.

За таких обставин позивач вважав, що
при приватизації квартири ОСОБА_3
надали до КП Міське агентство з
приватизації житла та до Управління
житлово-комунального господарства
спотворені відомості про те, що до
складу ізольованої квартири АДРЕСА_1
входить веранда площею 24,9 кв.м. На
підставі цих спотворених та
недостовірних відомостей було
прийнято незаконне рішення про
приватизацію на користь відповідачів
ОСОБА_4 веранди площею 24,9 кв.м. В
результаті незаконної приватизації
приміщення загального користування -
веранди площею 24,9 кв.м. позивач, як
співвласник позбавлений права
користуватися цим приміщенням, чим
порушуються його права, надані ст.41
Конституції України, а також ст.ст.369, 382
ЦК України.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали
просили у їх задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 19 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, сторони, що
з'явилися, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що
відповідно Свідоцтва про право
власності на житло від 29.06.1994 року та
Свідоцтва про право на спадщину за
законом від 12.10.2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
належить на праві власності квартира
АДРЕСА_1

У 1987 році за ними було закріплено ще
одну кімнату відселеної сім'ї ОСОБА_8.
Таким чином, станом на 1994 рік, під час
приватизації, квартира АДРЕСА_1, яка
перебувала у користуванні сім'ї ОСОБА_4
та згідно даних технічної
інвентаризації, являла собою
двокімнатну квартиру загальною площею
83,1 кв.м., що складалася з кімнати (18,2
кв.м.), кімнати (20,4 кв.м.), кухні (6,3 кв.м.),
ванної кмінати (2,4 кв.м.), коридору (1,6
кв.м., 6,2 кв.м., 1,3 кв.м.), вбудованої шафи
(0,1 кв.м., 0,4 кв.м.), веранди (24,9 кв.м.),
туалету (1,3 кв.м.).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (в редакції, яка діяла на момент
здійснення приватизації) приватизація
державного житлового фонду (далі -
приватизація) - це відчуження квартир
(будинків) та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України. В ч. 2 цієї ж статті
передбачено, що державний житловий
фонд - це житловий фонд місцевих Рад
народних депутатів та житловий фонд,
який знаходиться у повному
господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, організацій, установ.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінню,
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно проживають у
квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15 вересня 1992 року N 56 затверджено
Положення про порядок передачі квартир
(будинків) у власність громадян, яким
передбачено процедуру такої передачі.

Згідно п. 7 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15 вересня 1992 р. N 56 (яке було чинне на
момент проведення приватизації
квартири Відповідачів), загальна площа
квартири (будинку) визначається як сума
площ жилих і підсобних приміщень
квартири (будинку), веранд, вбудованих
шаф, а також площ лоджій, балконів і
терас, які враховуються з
використанням таких коефіцієнтів: для
лоджій - 0,5, для балконів і терас - 0,3.

Також п. 22 Положення передбачено, що
відомості про займані наймачем
приміщення та їх площа наводяться
згідно з інвентаризаційними
матеріалами, які зберігаються у
державному підприємстві по
обслуговуванню житла. При відсутності
інвентаризаційних матеріалів або
невідповідності їх інформації
фактичному стану, що викликано
проведенням ремонту чи реконструкцією
будинку, підприємство по
обслуговуванню житла відновлює їх
через бюро технічної інвентаризації.
Уточнення необхідних для приватизації
квартир (будинків) даних шляхом
обстеження можуть здійснювати
підприємства, на які покладено
обов'язки оформлення документів по
приватизації державного житлового
фонду.

Пунктами 18, 20, 23 цього Положення
встановлено, що громадянин, який виявив
бажання приватизувати займану ним і
членами його сім'ї на умовах найму
квартиру (одноквартирний будинок),
звертається в орган приватизації або
до створеного ним підприємства по
оформленню документів, де одержує
бланк заяви та необхідну консультацію.
При оформленні заяви на приватизацію
квартири (будинку) громадянин бере на
підприємстві, що обслуговує жилий
будинок, довідку про склад сім'ї та
займані приміщення. Оформлена заява на
приватизацію квартири (будинку) з
доданими до неї довідкою про склад
сім'ї та займані приміщення, а також
документом, що підтверджує право на
пільгові умови приватизації, подаються
громадянином до органу приватизації
місцевої державної адміністрації,
виконкому місцевої Ради народних
депутатів, чи державного підприємства,
організації, установи, де вони
реєструються.

Із аналізу матеріалів справи
вбачається, що ця визначена законом
процедура оформлення приватизаційних
документів відповідачами була
дотримана та оформлення документів на
приватизацію спірної частки квартири
органом приватизації було здійснено у
відповідності з вимогами Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду".

Суд першої інстанції не прийняв
твердження позивача про те, що рішення
про приватизацію зазначеної квартири
було прийнято на підставі фіктивних
документів з огляду на те, що ніяких
доказів підтверджуючих це твердження
позивача до суду надано не було, крім
того, ніяких доказів про той факт, що
частина площі квартири АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності
відповідачам була коридором
загального користування та не
перебувала у їх користуванні до
приватизації також надано не було.

Позивачем не було надано до суду жодних
доказів того, що відповідачами
проводяться будь-які ремонтні роботи в
тому числі встановлення стаціонарної
несучої стелі, яка б перегороджала
доступ до місць загального
користування, а коридор загального
користування площею 24,9 кв.м. в будинку
взагалі не існує, що підтверджується
матеріалами технічної інвентаризації.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Цивільне судочинство в Україні
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень (ст. 10 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції вважав, що відсутні підстави
для задоволення позову.

Колегія вважає, що суд правомірно
відмовив в задоволенні позову, однак не
погоджується з підставами якими
керувався суд відмовляючи в
задоволенні позову, в зв'язку з чим
колегія змінює мотивувальну частину
рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач набув
право власності на квартиру АДРЕСА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
22 березня 2011 року.

Оспорюване позивачем свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1 в
частині веранди площею 24,9 кв.м., видане
відповідачам Управлінням
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 29 червня 1994
року не порушувало та не могло порушити
права позивача на час його отримання,
оскільки позивач набув право власності
на квартиру АДРЕСА_2 лише 22 березня 2011
року.

Попередній власник належної позивачу
квартири та інші співвласники квартир
в зазначеному будинку з червня 1994 року
не заявляли вимог про визнання
частково недійсним приватизації
відповідачами квартири. На час
придбання позивачем квартири в будинку
розташованому за адресою: АДРЕСА_1
склався порядок користування між його
співвласниками, який як зазначалося
вище з 1994 року ніким не оспорювався і
позивачу на час придбання квартири
зазначений порядок був відомий.

На підставі наведеного колегія вважає,
що відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги, скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення про задоволення
заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково. Змінити мотивувальну частину
вішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 березня 2014 року. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич