Справа № 423/2277/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року
м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської
області в складі :

головуючого судді
Мазура М.В.,

при секретарі судового засідання
Корабльовій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Луганській
області до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди,

В И Р І Ш И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому зазначає наступне.

Згідно з п. 4 Положення про відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Первомайську
Луганської області, затвердженого
наказом управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Луганській
області № 99 від 17.02.2011 року, відділення
відповідно покладених на нього
завдань: своєчасно та в повному обсязі
відшкодовує працівникові шкоду,
заподіяну внаслідок ушкодження його
здоров'я та контролює порядок
використання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. Листом
начальника відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Первомайську
(далі - відділення Фонду в
м.Первомайську) від 23.09.2013 року
Управління повідомлено про виявлення
переплати щомісячних страхових виплат
по особовій справі ОСОБА_2 у суму 13 881,86
грн.

Як стверджується в позовній заяві,
переплата утворилася внаслідок
неправильного застосування головним
спеціалістом відділу відшкодування
шкоди потерпілим відділення Фонду в
м.Первомайську ОСОБА_1 вимог Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою КМУ від 26.09.2001
року № 1266 (далі - Порядок № 1266), а саме:
невірно визначено середній заробіток
потерпілого за період лютий-липень 1995
року для призначення в 2008 році
страхових виплат потерпілому ОСОБА_2 по
травмі 08.08.1995 року. За твердженням
позивача, переплату виявлено самою
ОСОБА_1 в результаті самоперевірок.

На думку позивача, неправильність
розрахунку полягала в наступному.

По-перше, при призначенні потерпілому
ОСОБА_2 з 15.05.2008 року щомісячної
страхової виплати у зв'язку з
встановленням 20% втрати професійної
працездатності по травмі, що сталася
08.08.1995 року, його середній заробіток за
період з лютого до серпня 1995 року для
призначення страхових виплат у 2008 році
був визначений з порушенням вимог
Порядку, а саме: із розрахункового
періоду було виключено місяць в якому
потерпілий був у відпустці, хоча п. 4
Порядку передбачено, що виключаються з
розрахункового періоду тільки ті
місяці (з першого до першого числа), в
яких застрахована особа не працювала з
поважних причин: тимчасова
непрацездатність, відпустка у зв'язку з
вагітністю та пологами; відпустка по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку та шестирічного віку
за медичним висновком. Перебування у
відпустці не відноситься до поважних
причин, тому цей місяць не виключається
з розрахункового періоду, сума
коефіцієнтів заробітної плати у цьому
випадку ділиться на 6 місяців без
виключення червня 1995 року.

По-друге, винагороду за вислугу років,
яка була нарахована в липні 1995 року за
січень-червень 1995 року, необхідно
включити до кожного місяця в розмірі 1/6
частини від нарахованої в липні та
включити її в заробітну плату з лютого
по квітень та червень 1995 року, в травні
відпрацьовано 10 днів, тому винагороду
за вислугу років необхідно було
включити пропорційно відпрацьованому
часу.

По-третє, пунктом 26 Порядку
передбачено, що робочі органи
виконавчої дирекції фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування мають право
перевіряти обґрунтування видачі
довідок про середню заробітну плату,
достовірність зазначених у них
відомостей шляхом звіряння даних,
зазначених у довідках, з відомостями
про нараховану заробітну плату на
підприємствах, в установах чи
організаціях або з базою даних
персоніфікованого обліку
застрахованих осіб Пенсійного фонду та
базою даних ДПА. В особовій справі
потерпілого ОСОБА_2 знаходиться три
довідки про середню заробітну плату,
які мають розбіжності між собою, що тим
самим тягне за собою не вірне
призначення страхових виплат та не
цільове використання коштів Фонду.

Таким чином, оскільки безпосередні
нарахування потерпілому ОСОБА_2
здійснювались головним спеціалістом
відділу відшкодування шкоди
потерпілим відділення ОСОБА_1, то саме
вона є винною у завданні позивачу
матеріальної шкоди, що полягає у зайвих
грошових витратах.

Вимогу щодо стягнення завданої
матеріальної шкоди в повному обсязі
представник позивача в судовому
засіданні обґрунтовувала посиланням
на п.3 ч.1 ст.134 КПК України, вважаючи, що в
даному випадку є ознаки вчинення
злочину, хоча позивач до
правоохоронних органів з цього приводу
не звертався.

У судовому засіданні представник
позивача надала аналогічні пояснення,
додавши, що складання відповідачем
актів самоперевірки підтверджує її
винуватість у завданні матеріальної
шкоди.

Відповідач у судовому засіданні проти
позову заперечила, пояснивши, що при
призначенні потерпілому ОСОБА_2 з 15.05.2008
року щомісячної страхової виплати вона
правильно визначила розмір середньої
заробітної плати згідно загальної
практики застосування Порядку № 1266, що
існувала на той момент, а акти
самоперевірки вона написала за
вказівкою начальника відділу виплат
відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_3,
хоча і не згодна із запропонованим нею
розрахунком. Другий акт самоперевірки
був написаний нею в період чергової
відпустки.

Вислухавши сторони, допитавши свідків,
дослідивши письмові докази, суд вважає
за необхідне відмовити в задоволенні
позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Межі, порядок і підстави матеріальної
відповідальності працівника
конкретизовані в ст.ст.131-138 КЗпП
України, з яких вбачається, що існує два
види індивідуальної матеріальної
відповідальності працівника - обмежена
й повна.

Як було зазначено вище, позивач вважає,
що винна протиправна поведінка
позивача призвела до зайвих виплат
потерпілому, що, на думку позивача, має
ознаки злочину, а тому є підстави для
повної матеріальної відповідальності
відповідача.

Згідно п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли шкоду завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку. При цьому, як зазначив
представник позивача згідно ч.3 ст.130
КЗпП України матеріальна
відповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

Суд відхиляє посилання представника
позивача зазначені норми, оскільки
положення ч.3 ст.130 КЗпП України можуть
бути застосовані в тих, випадках, коли
уповноважені органи в установленому
кримінально-процесуальним
законодавством порядку встановлять
наявність ознак злочину (при цьому
винна особа може бути звільнена від
кримінальної відповідальності тощо),
але в даному випадку обидві сторони
визнали, що за даним фактом на момент
розгляду справи судом кримінальне
провадження взагалі не було
зареєстровано в Єдиному державному
реєстрі досудових розслідувань, а тому
на даний момент відсутні підстави
вважати, що зазначені вище діяння
відповідача мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку.

Так само, позивачем зазначав і не
доводив існування інших підстав для
притягнення відповідача до повної
матеріальної відповідальності.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, згідно ч.2 ст.133 КЗпП України,
якщо шкоду підприємству, установі,
організації заподіяно зайвими
грошовими виплатами, то обмежену
матеріальну відповідальність несуть
керівники підприємств, установ,
організацій та їх заступники, а також
керівники структурних підрозділів на
підприємствах, в установах,
організаціях та їх заступники. Тоді як
згідно ч.1 ст.133 КЗпП України працівники
можуть нести обмежену матеріальну
відповідальність лише у випадках
зіпсуття або знищення через недбалість
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування.

Таким чином, оскільки відповідач є
головним спеціалістом відділу
відшкодування шкоди потерпілим
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Первомайську
Луганської області, та не є начальником
чи заступником начальника цього
відділення, або його структурного
підрозділу.

Цей висновок узгоджується з нормами
Положення про відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Первомайську
Луганської області, затвердженого
наказом Управління №99 від 17.02.2011 р. Так,
згідно п/п.1 п.8 Положення начальник
відділення «здійснює керівництво
діяльність відділення, несе
персональну відповідальність за
виконання покладених на відділення
завдань та прийняті ним рішення,
визначає ступень відповідальності
заступників начальника відділення,
керівників структурних підрозділів».
Згідно п/п.4 п.8 Положення начальник
відділення «видає у межах своєї
компетенції накази, постанови та
розпорядження, організує та контролює
їх виконання» (а.с.22).

У той же час, згідно посадової
інструкції відділу відшкодування
шкоди потерпілим відділення основними
його завданнями є: « 2.1 Організація під
керівництвом начальника відділу
роботи по обґрунтованому нарахуванню
страхових виплат потерпілим…».

Положенням про відділення чи посадовою
інструкцією не передбачено
повноваження головного спеціаліста
самостійно ухвалювати постанови про
призначення потерпілому щомісячної
страхової виплати.

Так, як вбачається з наданих сторонами
документів вбачається, що всі
постанови, у тому числі постанова про
призначення потерпілому щомісячної
страхової виплати видана саме
начальником відділення, тоді як
відповідач зазначена в цих постановах
як виконавець (а.с.170-174). Крім того, як
вбачається з розрахунку середньої
заробітної плати для призначення
виплат ОСОБА_2 (а.с.175), цей розрахунок
було підписано як відповідачем, так і
начальником відділу відшкодування
шкоди потерпілим, а також затверджено
начальником відділення Фонду. Також у
листку погодження по особовій справі
ОСОБА_2 (а.с.154) є позначка начальника
відділу відшкодування шкоди
потерпілим від 12.08.2008 р. про те, що вона
не має зауважень по заробітній платі.

Суд також відхиляє посилання
представника позивача на те, що
складання актів самоперевірки
відповідачем засвідчує її винуватість
у завданні шкоду, адже, по-перше, чинним
трудовим законодавством не
передбачено такої безумовної підстави
матеріальної відповідальності
працівника, як акт самоперевірки, і
по-друге, як вбачається з пояснень
відповідача, а також допитаних у
судовому засіданні свідків ОСОБА_3
(начальник відділу відшкодування шкоди
потерпілим відділення Фонду в
м.Первомайську) і ОСОБА_4 (начальник
відділення Фонду в м.Первомайську),
відповідач склала зазначені акти за
вказівкою ОСОБА_3, хоча відповідач і не
була згодна з таким розрахунком, до
того ж другий акт самоперевірки був
складений нею в період її чергової
відпустки.

Враховуючи сказане, суд приходить до
висновку про те, що відповідач за
законом не відноситься до категорії
осіб, які можуть бути притягнуті до
матеріальної відповідальності у
випадку заподіяння шкоди зайвими
грошовими виплатами, а тому заявлені
позовні вимоги є безпідставні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Луганській
області до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
шляхом подання апеляційної скарги
через Попаснянський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а для осіб, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні - протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано, або у
разі подання апеляційної скарги - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо рішення не скасоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦПК України
повний текст рішення складено 24.02.2014 р.

Суддя
М.В.Мазур