Головуючий суду 1 інстанції - Шевцов
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 427/9711/13-ц
Провадження № 22ц/782/1893/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Карайван Т.Д., Стахової Н.В.,

при секретарі: Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 01 квітня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення грошових
коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3, в якому послалася,
що вона з 17 лютого 2007 року знаходилася у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
який був розірваний судом 27.06.2013 року,
рішення суду набрало чинності 9.07.2013
року. Від шлюбу мають доньку
ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час розірвання шлюбу
ними було досягнуто домовленості щодо
поділу спільного майна, нажитого за
період шлюбу, згідно якої майно
залишається у повному обсязі
відповідачеві, а він сплачує грошову
компенсацію вартості її частки у сумі
80000 гр. , що було оформлено відповідним
договором та не суперечить діючому
законодавству. Однак після розірвання
шлюбу відповідач відмовляється
виплатити їй вказану суму. Тому
позивачка просить стягнути з
відповідача на її користь 80000 гр., як
вартість її частки у спільній сумісній
власності, набутій під час шлюбу з
відповідачем.

У грудні 2013 року відповідач ОСОБА_3
звернувся до суду з зустрічним позовом,
в якому послався, що дійсно знаходився
з позивачкою у зареєстрованому шлюбі,
під час якого ними було спільно набуто
цілу низку майна, з приводу поділу
якого між ними виник спір. Так, ним
було придбано наступне майно:

Автомобіль ВАЗ 1118, 2007 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1
вартістю 35000 гр.,

Комп'ютер вартістю 6000 гр.,

Меблі для кухні ( 2008 рік) вартістю 1500 гр.,

Умивальник «Галексі» (2011 рік),
вартістю500 гр.,

Водонагрівач ( 2010 рік) вартістю 800 гр.,

DVD модель TS-200 ( 2011 рік) вартістю 500 гр.,

Телевізор (2011 рік) вартістю 5000 гр.,

Вентилятор ( 2007 рік) вартістю 200 гр.,

Супутникове TV -viasat ( 2008 рік) вартістю 1000
гр.,

Межкімнатні двері 5 одиниць ( 2008 рік)
загальною вартістю 500 гр.,

Вікна металопластикові 2 одлиниці ( 2010
рік) загальною вартістю 1500 гр.,

Плитка у ванну кімнату (2008 рік)
загальною вартістю 1000 гр.,

Профнастіл для паркану ( 2011 рік)
загальною вартістю 5000 гр. ,

а всього спільного майна на суму 58500
гр.

Поділити м майно шляхом виплати
позивачці зазначеної нею суми він не
має можливості, оскільки у нього
відсутні кошти для цього, він бажає
поділити майно у натурі. Тому він
просить поділити вказане майно у
натурі, виділивши в рахунок частки
позивачки автомобіль, а в рахунок його
частки - все інше майно, та стягнути з
позивачки різницю у вартості майна у
розмірі 5750 гр.

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 1 квітня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів - відмовлено за
небгрунтованістю.

Зустрічні позовні вимоги задоволено
частково.

У порядку поділу спільного майна
подружжя, визнано за ОСОБА_2 право
власності на автомобіль ВАЗ 1118, 2007
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1 вартістю 35000 гр., НОМЕР_2.

У порядку поділу спільного майна
подружжя, визнано за ОСОБА_3 право
власності на :

Комп'ютер вартістю 6000 гр.,

Меблі для кухні ( 2008 рік) вартістю 1500 гр.,

Умивальник «Галексі» (2011 рік),
вартістю500 гр.,

Водонагрівач ( 2010 рік) вартістю 800 гр.,

DVD модель TS-200 ( 2011 рік) вартістю 500 гр.,

Телевізор (2011 рік) вартістю 5000 гр.,

Вентилятор ( 2007 рік) вартістю 200 гр.,

Супутникове TV -viasat ( 2008 рік) вартістю 1000
гр.,

Межкімнатні двері 5 одиниць ( 2008 рік)
загальною вартістю 500 гр.,

Вікна металопластикові 2 одлиниці ( 2010
рік) загальною вартістю 1500 гр.,

Плитка у ванну кімнату (2008 рік)
загальною вартістю 1000 гр.,

Профнастіл для паркану ( 2011 рік)
загальною вартістю 5000 гр. ,

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
різницю у вартості ? частини спільно
набутого майна у сумі 5452,12 гр.

В іншій частині зустрічних позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка з
рішенням суду не згодна, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону
та обставинам справи, просить
скасувати, задовольниьи її позовні
вимоги, у задоволенні зустчних
позовних вимог відповідача відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до
наступного.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України, в п. 2 постанови «Про судове
рішення у цивільній справі» № 14 від 18
грудня 2009 року, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно ст.2
ЦПК, вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на основу
своїх вимог або заперечень.

Судова колегія вважає, що судом вказані
вимоги закону в повному обсязі
дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог позивачці та задовольняючи
зустрічний позов, суд виходив з того, що
спірне майно є спільним сумісним
майном подружжя, а тому воно підлягає
поділу в натурі за варіантом,
запропонованим відповідачем, що не
порушує прав позивачки, поділ майна
запропонований позивачкою шляхом
сплати їй вартості її частки у грошову
виразі можливий тільки у разі
добровільного поділу самим подружжя,
що відсутнє у даному випадку, оскільки
між сторонами виник спір з приводу
поділу майна, підстав для збільшення
частки позивачки не вбачається.

Таких висновків суд дійшов правильно.

Згідно зі ст.. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.. 60, 61 Сімейного
Кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Згідно зі ст.. 69 Сімейного Кодексу
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного
Кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.. 71 ч. 1 Сімейного Кодексу
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Судом встановлено, що сторони з 17
лютого 2007 року знаходилася у
зареєстрованому шлюбі, який був
розірваний судом 27.06.2013 року, рішення
суду набрало чинності 09.07.2013 року. Від
шлюбу мають доньку ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час знаходження у зареєстрованому
шлюбі, сторонами було спільно набуто
цілу низку майна, у тому числі:

Автомобіль ВАЗ 1118, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю
34835 гр., а також: Комп'ютер, Меблі для
кухні ( 2008 рік), Умивальник «Галексі»
(2011 рік), Водонагрівач ( 2010 рік), DVD
модель TS-200 ( 2011 рік), Телевізор (2011 рік),
Вентилятор ( 2007 рік), Супутникове TV -viasat
( 2008 рік), Межкімнатні двері 5 одиниць (
2008 рік), Вікна металопластикові 2
одиниці ( 2010 рік), Плитка у ванну
кімнату (2008 рік), Профнастіл для
паркану ( 2011 рік), вісього загальною
вартістю 23930,76 гр.

При вирішення справи про розірвання
шлюбу питання поділу вказаного майна
не вирішувалося.

Після розірвання шлюбу між сторонами
виник спір з приводу його поділу., у
зв'язку з чим сторони звернулися за
його вирішенням до суду.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи, дослідженими судом
першої інстанції у встановленому
порядку.

Таким чином, оскільки сторони не
дійшли згоди щодо поділу спірного
майна добровільно, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо поділу його в натурі між сторонами
згідно зазначеному у рішенні варіанту.

Судова колегія вважає, що обраний судом
варіант поділу спірного майна не
суперечить вимогам закону, не порушує
нічиїх прав.

Доводи апелянта про те, що суд не
врахував наявність укладеного між
сторонами договору про варіант поділу
спірного майна шляхом сплати
відповідачем позивачці грошової
компенсації вартості її частки, а тому
відповідач зобов'язаний був виконати
його умови та сплатити їй вартість її
частки, і не вправі був ставити питання
про поділ майна за іншим варіантом, на
увагу не заслуговують.

Відповідно до ст 64 Сімейного Кодексу
України дружина та чоловік мають право
на укладення між собою усіх договорів,
які не заборонені законом, як щодо
майна, що є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Договір про відчуження одним із
подружжя на користь другого з подружжя
своєї частки у праві спільної сумісної
власності подружжя може бути укладений
без виділу цієї частки.

Отже вказаними нормами передбачена
можливість укладення подружжям
договору про поділ спільного сумісного
майна, який у разі укладення його у
встановленому порядку та встановленій
формі, є обов'язковим для виконання.

Однак позивачкою не надано належних
доказів про те, що такий договір між
ними з приводу поділу спірного майна
вказаним нею варіантом , було укладено.

Доводи апелянта про те, що для такого
виду договорів не встановлено певної
обов'язкової форми договорів, отже
наявність його може підтверджуватися
будь-якими письмовими доказами, у тому
числі і розпискою, на увагу не
заслуговують.

Відповідно до ст.. 207ЦК України :

1. Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

2. Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.. 208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
частиною першою статті 206 цього
Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом
встановлена письмова форма.

Відповідно до ст.. 206 ЦК України усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Приписами ст.. 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що :

1. Договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

2. Якщо сторони домовилися укласти
договір у певній формі, він вважається
укладеним з моменту надання йому цієї
форми, навіть якщо законом ця форма для
даного виду договорів не вимагалася.

3. Якщо сторони домовились укласти у
письмовій формі договір, щодо якого
законом не встановлена письмова форма,
такий договір є укладеним з моменту
його підписання сторонами.

4. Якщо сторони домовилися про
нотаріальне посвідчення договору, щодо
якого законом не вимагається
нотаріальне посвідчення, такий договір
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення.

Згідно зі ст.. 204ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами виник спір про поділ майна,
вартість якого перевищує у двадцять і
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, до категорії правочинів, які
можуть укладатися в усній формі
договір про поділ такого майна не
відноситься.

Отже у такому випадку договір про
поділ майна повинен був бути укладений
у письмовій формі.

На підтвердження наявності такого
договору позивачкою надано розписку
відповідача про те, що він
зобов'язується виплатити позивачці
половину вартості спільно нажитого
майна у сумі 80000 гр.

Однак ця розписка не є договором про
поділ майна, оскільки в ній відсутні
істотні умови, зокрема відсутній
перелік майна, його вартість, у ній
міститься тільки підпис відповідача,
підпис позивачки відсутній.

Отже є підстави вважати, що договір
між сторонами про добровільний полід
спірного майна, не укладений, а тому на
нього не поширюються правила щодо
премпції правомірності правочину.

За таких обставин надана позивачкою
розписка може свідчити лише про намір
сторін провести поділ майна
зазначеним у розписці способом і не
дає підстав позивачці вимагати її
виконання.

Отже суд правильно дійшов висновку
щодо вирішення питання про поділ
майна в натурі незалежно від змісту
вказаної розписки.

Доводи апелянта про те, що суд не взяв
до уваги вартість майна, визначену нею
раніше за домовленістю з відповідачем,
а керувався висновком спеціаліста, на
увагу не заслуговують.

Пленум Верховного Суду України у
постанові №11 від 21.12.2007 року « Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» у п. 22.
Роз'яснив, що вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з
дійсної його вартості на час розгляду
справи.

Як вбачається з матеріалів справи
судом було взято вартість спірного
майна, виходячи з висновку спеціаліста,
який є у справі, у зв'язку з тим, що
сторони не дійшли згоди під час
розгляду справи стосовно його
вартості.

Доводи апелянта про те, що суд
помилково дійшов висновку про
необхідність поділу майна саме в
натурі, не погодившись з варіантом
поділу шляхом виплати відповідачем
вартості частки майна належного
позивачці, з залишенням всього майна
відповідачеві, на увагу не
заслуговують.

Як вже зазначено, згідно зі ст.. 71
Сімейного Кодексу України:

1. Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

2. Неподільні речі присуджуються одному
з подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

3. Речі для професійних занять
присуджуються тому з подружжя, хто
використовував їх у своїй професійній
діяльності. Вартість цих речей
враховується при присудженні іншого
майна другому з подружжя.

4. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

5. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст.. 372ЦК України :

1. Майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними.

2. У разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

За рішенням суду частка співвласника
може бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

3. У разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Виходячи зі змісту вказаних правових
норм подружжя у разі добровільного
поділу майна можуть вибрати будь-який
спосіб його поділу у тому числі і такий,
як зазначено позивачкою.

Однак, у разі спору про поділ майна,
яке не є неподільним, який вирішує суд,
це питання вирішується тільки шляхом
поділу майна в натурі, в іншому разі, це
буде примушення відповідача до
придбання у власність частини майна
належного позивачці, за відсутності
його згоди на це, оскільки ніхто не може
бути примушений робити те, що він не
бажає, за винятком випадків
встановлених законом. У даному випадку
таких винятків не встановлено.

Отже, суд правильно дійшов висновку
щодо необхідності поділу спірного
майна у натурі, а не шляхом стягнення з
відповідача компенсації вартості
частки позивачки з залишенням майна у
повному обсязі відповідачеві.

Доводи апелянта про те, що суд повинен
був включити до вартості спільного
сумісного майна подружжя заробітну
плату відповідача за березень -
червень 2013 року у сумі 33823,43 гр., на
увагу не заслуговують.

Відповідно до ст. 10,11 ЦПК України суд
розглядає справи у межах заявлених
позовних вимог та на підставі наданих
доказів.

Ніким з сторін позовних вимог щодо
вказаної суми заробітної плати у
встановленому законом порядку не
заявлялося.

От же, у суду не було підстав
вирішувати питання про цю суму.

Доводи апелянта про те, що судом
безпідставно відмовлено у збільшенні
її частки у спільному майні подружжя,
оскільки така домовленість між ними
закріплена договором від 26.05.2013 року,
на увагу не заслуговує.

Відповідно до ч.2,3 ст. 70 Сімейного
Кодексу України:

2. При вирішенні спору про поділ майна
суд може відступити від засади
рівності часток подружжя за обставин,
що мають істотне значення, зокрема якщо
один із них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

3. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Позивачкою не надано доказів, на
підтвердження вказаних вище обставин.

Крім того, нею не заявлялося вимог про
збільшення розміру її частки при
поділу спірного майна у натурі, а тому у
суду не біло підстав для вирішення
цього питання.

За таких обставин суд правильно дійшов
висновку про відсутність підстав для
збільшення частки позивачки.

Інші доводи апелянта зводяться до
цитування правових норм матеріального
та процесуального права, та її
суб'єктивного їх тлумачення.

Таким чином, судова колегія вважає, що
висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 307,
статті 308 ЦПК України, за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З мотивів викладених вище, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з'ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно.

По справі ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують та не дають підстав
вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст.303, 307,308, 313,314,315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Свердловського
міського суду Луганської області від 01
квітня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя - залишити без
змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді: