АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Мазурик
О.Ф.,Росік Т.В.

при секретарі: Гура А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію АТ «Ерде Банк» Ткач
Маріанни Юріївни

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 26 лютого 2014 року

в цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Ерде Банк» до ОСОБА_2 про стягнення
шкоди,спричиненої робітником при
виконанні трудових обов'язків та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Ерде Банк» про встановлення
нікчемності правочину і застосування
наслідків нікчемності правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 26 лютого 2014 року у
задоволенні первісного та зустрічного
позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в
частині відмови у задоволенні
первісного позову Уповноважена особа
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію АТ «Ерде Банк» Ткач
М.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій
ставить питання про скасування рішення
суду в цій частині та ухвалення нового
про задоволення позовних вимог про
стягнення шкоди, спричиненої
робітником при виконанні трудових
обов'язків у повному обсязі. Апелянт
зазначає, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, неправильно досліджено докази,
порушено норми матеріального права,
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим. Судом безпідставно не
ураховано, що за наказом Банку, у
зв'язку із виробничої необхідністю,
ОСОБА_2 за її згодою було призначено
матеріально-відповідальною особою за
необоротні активи АТ «Ерде Банк», з нею
був укладений договір про повну
матеріальну відповідальність і вона
прийняла на себе зобов'язання щодо
зберігання ввірених їй цінностей.
Проведеною інвентаризацією виявлено
недостачу основних засобів та
малоцінних необоротних активів, які
рахувалися за відповідачкою на суму 88
474.95 грн. тому вона повинна відшкодувати
Банку збитки, спричинені недостачею
матеріальних цінностей.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта апеляційну
скаргу підтримав з підстав наведених в
ній.

ОСОБА_3, яка є представником ОСОБА_2 за
довіреністю, вважала, що спір вирішений
судом вірно, апеляційна скарга є
безпідставною, а рішення суду законним
та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в цій частині, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову суд виходив з того, що
відповідачка не відноситься до
категорії працівників з якими може
бути укладений договір про повну
матеріальну відповідальність, а тому
вона не може відповідати за недостачу
матеріальних цінностей. Інші підстави,
зокрема порушення покладених на
відповідачку обов'язків, наявність
винних протиправних дій
(бездіяльності ) щодо заподіяння
позивачу шкоди є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду .

Як убачається з матеріалів справи та
установлено судом відповідно до наказу
№ 402-01/12 - ПП від 03.09.2012 року ОСОБА_2 з
03.09.2012 року прийнята на роботу за
сумісництвом на посаду Члена
Наглядової Ради АТ «Ерде Банк» з
окладом 60 700 грн. згідно штатного
розкладу ( а.с.6).

Наказом № 432-02/12 ПП від 01.10.2012 року
відповідачку переведено з 01.10.2012 року
на основне місце роботи з окладом 60 700
грн. ( а.с.7).

Відповідно до наказу № 571-02/12 від 08.11.2012
року ОСОБА_2 з 20.11.2012 року призначено в.о.
Голови Наглядової Ради АТ «Ерде Банк»
та матеріально-відповідальною особою
за схоронність необоротних активів,
зобов'язано прийняти необоротні
активи та укласти договір про повну
матеріальну відповідальність ( а.с.8).

09.11.2012 року між ПАТ «Ерде Банк» та
ОСОБА_2 був укладений договір № 739 про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність ( а.с.9).

Проведеною за наказом тимчасової
адміністрації ПАТ «Ерде Банк» № 14-05/13
від 10.01.2013 року інвентаризацією товаро -
матеріальних цінностей, за період з
01.01.2007 року по 27.06.2013 року, встановлено
недостачу основних засобів та
малоцінних необоротних активів по
матеріально-відповідальній особі
ОСОБА_2 на суму 88 474.95 грн.

Статтею 134 КЗпП України передбачені
випадки повної матеріальної
відповідальності працівників, серед
яких зокрема, коли: 1) між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України, письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Як роз'яснено в п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1992 року
№14«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками, розглядаючи справи
про матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п.1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 135-1 КЗпПможе бути
укладено такий договір та чи був він
укладений.

При відсутності цих умов на працівника
за заподіяну ним шкоду може бути
покладена лише обмежена матеріальна
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди.

Із даного переліку убачається, що
посада Голови Наглядової Ради , а також
види робіт, які виконуються Головою і у
зв'язку з чим із ним може бути укладений
договір про повну матеріальну
відповідальність відсутня. Голова
Наглядової Ради, відповідно до
покладених на нього функціональних
обов'язків не може вважатися
працівником, який виконує роботи
безпосередньо пов»язані із
обслуговуванням матеріальних
цінностей на конкретному складі або
іншому конкретно визначеному місці їх
зберігання, а тому договір про повну
матеріальну відповідальність з
працівником, чия посада (виконувана
робота) в зазначеному Переліку не
вказана, юридичної сили не має і не може
бути підставою для матеріальної
відповідальності у повному розмірі
заподіяної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 25 квітня 2012 року в справі № 6 - 16 цс 12,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів України, які
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність до його
рішення.

За встановлених обставин, а також з
урахуванням наведених норм права і
роз»яснень Пленуму Верховного Суду
України, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що договір про повну матеріальну
відповідальність укладений з
відповідачкою в порушення
встановленого законом порядку, і в
тому числі його наявність, не можуть
бути підставою для покладання на неї
обов»язку по відшкодуванню недостачі
товаро - матеріальних цінностей у
повному обсязі.

Разом із цим згідно частин 1, 2 ст. 130
КЗпП Українипрацівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.
При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.133 КЗпП
України,керівники підприємств,установ
, організацій та їх заступники,а також
керівники структурних підрозділів на
підприємствах,в
установах,організаціях та їх
заступники несуть матеріальну
відповідальність - у розмірі
заподіяної з їх вини шкоди,але не
більше свого середнього місячного
заробітку,якщо шкоду підприємству,
установі ,організації заподіяно
зайвими грошовими
виплатами,неправильною постановкою
обліку і зберігання
матеріальних,грошових чи культурних
цінностей,невжиттям необхідних
заходів до запобігання
простоям,випуску недоброякісної
продукції,розкраданню,знищенню і
зіпсуттю матеріальних чи грошових
цінностей.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року N 14 «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками»(зі змінами та
доповненнями) зазначено, що за шкоду,
заподіяну внаслідок порушення
трудових обов'язків, працівник несе
відповідальність перед підприємством
(установою, організацією), з яким
перебуває в трудових відносинах.

Тобто ця відповідальність пов'язана з
винними діями або бездіяльністю
працівника, що потягли спричинення
матеріальної відповідальності.

За змістом ч. 2 п. 3 вищезазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Під прямою дійсною шкодою слід
розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Відповідно до ст. 138 КЗпП
Україниобов'язок доказування
наявності умов для притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності покладається на
власника або уповноважений ним орган.
Відсутність підстави чи хоча б однієї з
умов матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Позивачем у своєму позові не наведено
обставин та доказів про винне
порушення відповідачкою обов'язків,
покладених посадовою інструкцією і
наявність причинного зв'язку між її
протиправною поведінкою і шкодою, яка
наступила.

За таких обставин суд дійшов вірного
висновку про безпідставність
заявлених позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає,що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію АТ «Ерде
Банк» Ткач Маріанни Юріївни -
відхилити.

Рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 26 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 2/759/291/14

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6001/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Заєць  Т.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.