У х в а л а

іменем україни

14 травня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької
В.С., Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3,
неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
виселення,

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» в особі представника
за довіреністю Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 25 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, неповнолітніх
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просило
виселити відповідачів із квартири
АДРЕСА_1 із зняттям їх з
реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовних вимог
посилалося на те, що 08 червня 2005
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір №
ZPC0GF00000457, відповідно до умов якого
остання отримала грошові кошти у
розмірі 28 500 доларів США зі строком
повернення до 05 червня 2020 року.

На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 08
червня 2005 року між банком та
позичальником було укладено договір
іпотеки № 389, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 передала в іпотеку належну їй на
праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вказав, що ОСОБА_3 свої
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконувала, у зв'язку
з чим станом на 02 жовтня 2009
року утворилась заборгованість у
розмірі 251 596 грн 32 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 26 січня 2010 року у
справі № 2-759/2010, яке набрало законної
сили, звернуто стягнення на спірну
квартиру шляхом продажу вказаного
предмета іпотеки банком та стягнуто з
ОСОБА_3 на користь банка заборгованість
за кредитним договором у розмірі 253 416
грн 32 коп.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що з
часу ухвалення рішення позичальник не
погасила заборгованість за кредитним
договором, а тому 25 грудня 2012
року на її адресу було направлено
вимогу про виселення із спірної
квартири, яка ОСОБА_3 була залишена без
реагування.

Проживання відповідача з дітьми у
спірній квартирі чинить позивачу
перешкоди у реалізації зазначеного
іпотечного майна та погашення
заборгованості за кредитним договором,
а тому за наведених підстав просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 26 вересня 2013 року позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_3 із неповнолітніми
дітьми - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, із квартири АДРЕСА_1
із зняттям їх з реєстраційного обліку
за вказаною адресою.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 25 грудня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
задоволено, рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 26
вересня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В., мотивуючи
свої доводи неправильним
застосуванням судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що банком
дотримана процедура виселення
відповідачів, передбачена ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК
України, а проживання відповідача з
дітьми у квартирі, на яку звернуто
стягнення за рішенням суду, чинить
банку перешкоди у реалізації
зазначеного іпотечного майна та
погашення заборгованості за кредитним
договором.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, керувався положеннями
ст. ст. 39, 40 Закону України «Про
іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України,
врахував роз'яснення, викладені у п. 43
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
та обґрунтовано виходив із того, що
вимога про виселення зі спірної
квартири дійсно направлялася банком на
адресу ОСОБА_3, проте така останньою не
отримана, у зв'язку з чим банком не
дотримано процедуру повідомлення про
виселення, визначену вимогами чинного
законодавства України; при цьому
апеляційний суд правильно зазначив, що
зобов'язуючи Сектор громадянства та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
зняти осіб з реєстраційного обліку,
місцевий суд поклав обов'язок на особу,
яка не була залучена до участі у справі.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення апеляційного суду
Запорізької області від 25 грудня 2013
року.

Докази та обставини на які посилається
заявник в касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
апеляційної інстанції були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» в особі представника
за довіреністю Шуліки Аліни
Володимирівни відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 25 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова