У х в а л а

іменем україни

7 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Попович О.В.,Штелик С.П.,розглянувши
в попередньому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» про
визнання звільнення незаконним, зміну
запису в трудовій книжці, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
стягнення коштів за затримку
розрахунку при звільненні та за час
вимушеного прогулу, виплати
компенсації за невикористану
відпустку, відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 15 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» (далі -
УДПП «Укрпошта»), мотивуючи його тим, що
вона працювала на посаді прибиральника
виробничих приміщень господарської
групи Поштамт-Центру поштового зв'язку
№ 2 УДПП «Укрпошта». Наказом
відповідача від 28 вересня 2012 року № 1257
її було звільнено 3 липня 2012
року із займаної посади з підстав,
передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП
України, тобто за вчинення прогулу.

Позивачка вважає своє звільнення
незаконним та таким, що проведене із
грубим порушенням норм трудового
законодавства, оскільки прогулу вона
не вчиняла, керівництво підприємства
мало її звільнити з підстав,
передбачених статтею 38 КЗпП України,
відповідно до її заяви про звільнення
за власним бажанням.

Посилаючись на зазначені обставини та
враховуючи уточнення до позовної
заяви, позивачка просила суд визнати
незаконним та скасувати наказ
Поштамт-Центру поштового зв'язку № 2
УДПП «Укрпошта» від 28 вересня
2012 року № 1257 про її звільнення 3 липня
2012 року з підстав, передбачених пунктом
4 статті 40 КЗпП України, зобов'язати
УДПП «Укрпошта» змінити підстави її
звільнення, з пункту 4 статті 40 КЗпП
України, на підстави, передбачені
статтею 38 КЗпП України (за власним
бажанням), та зробити про це
відповідний запис в трудовій книжці,
вважаючи при цьому дату звільнення
датою винесення судом рішення,
стягнути з УДПП «Укрпошта» на її
користь заборгованість по заробітній
платі, компенсацію за невикористану
відпустку, матеріальну допомогу при
звільненні, компенсацію за вимушений
прогул, із урахуванням пені та 3% річних
на загальну суму 16 027 грн 83 коп.,
стягнути з УДПП «Укрпошта» 450 грн на
відшкодування матеріально шкоди та 20 000
грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
15 серпня 2013 року, залишеним без
змін апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 грудня
2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_4
відмволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суди вірно виходили із того, що
позивачкою пропущено встановлений
статтею 233 КЗпП України строк для
звернення до суду за захистом своїх
прав, клопотань про поновлення
пропущеного строку позивачкою не було
заявлено, а тому суди обґрунтовано
відмовили в задоволенні позовних вимог
про визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, внесення змін до
трудової книжки в частині зазначення
підстав звільнення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Також суди правильно виходили із того,
що позовні вимоги в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку, матеріальної допомоги при
звільненні, компенсації за вимушений
прогул, із урахуванням пені та 3% річних,
а також відшкодування матеріально та
моральної шкоди не підлягають
задоволенню, оскільки всі належні
працівникові при звільненні платежі
відповідачем були виплачені, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 15 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: О.В.
Попович С.П. Штелик