У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів:
Гулька Б.І. Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення матеріального
збитку, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання
попереднього договору купівлі-продажу
недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 7 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив стягнути
солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5
матеріальний збиток у сумі 320 тис. грн
та судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначав, що 3
квітня 2012 року він уклав із ОСОБА_4, від
імені та в інтересах якого на підставі
довіреності від 11 грудня 2006 року діяв
ОСОБА_5, попередній договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0813 га, що розташована у
садовому товаристві Зазим'є-17 на
території Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області.
За умовами попереднього договору
сторони зобов'язалися у строк до 30
квітня 2012 року укласти нотаріально
посвідчений основний договір
купівлі-продажу указаної земельної
ділянки за ціною 160 тис. грн, які ним
були передані ОСОБА_5 3 квітня 2012 року
під час укладення попереднього
договору купівлі-продажу. Окрім того, п.
4.1. попереднього договору встановлено
обов'язок продавця відшкодувати
покупцеві матеріальні збитки у сумі 320
тис. грн у разі його відмови від
укладення основного договору,
неприбуття до нотаріуса тощо.

12 квітня 2012 року представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, та ОСОБА_3 з'явилися до
приватного нотаріуса для укладення
основного договору купівлі-продажу
земельної ділянки, однак там їм стало
відомо, що ОСОБА_4 9 квітня 2012 року
припинив дію довіреності від 11 грудня
2006 року, що унеможливило укладення
основного договору. Таким чином,
скасувавши довіреність на ім'я ОСОБА_5,
ОСОБА_4 відмовився від укладення
основного договору купівлі-продажу,
чим заподіяв матеріальні збитки у сумі
320 тис. грн.

Ураховуючи викладені обставини, ОСОБА_3
просив задовольнити позов.

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати попередній договір
купівлі-продажу від 3 квітня 2012
року недійсним, оскільки його було
укладено внаслідок зловмисної
домовленості ОСОБА_3 і його
представника ОСОБА_5, який діяв
всупереч його інтересів, погодившись
на невиправдану санкцію у випадку
ухилення від укладення основного
договору купівлі-продажу. Про
укладення і зміст попереднього
договору йому стало відомо лише із
позовної заяви ОСОБА_3 Будь-яких коштів
за попереднім договором від
ОСОБА_5 він не отримував.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 7 жовтня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто
солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5
матеріальні збитки за попереднім
договором купівлі-продажу від 3 квітня
2012 року в сумі 320 тис. грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 10 грудня 2013 року рішення
місцевого суду змінено. Стягнуто
солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5
матеріальні збитки у розмірі 160 тис.
грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. В решті рішення
місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3 та
задовольнити його зустрічний позов.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов у повному обсязі,
суд першої інстанції виходив із того,
що відповідачі не виконали вимоги
попереднього договору, не уклали
основний договір купівлі-продажу
земельної ділянки, кошти в розмірі
160 тис. грн., сплачені позивачем за
земельну ділянку, йому не повернуті, а
тому відповідно до п. 4.1 попереднього
договору з них слід стягнути
передбачені цим договором збитки в
розмірі 320 тис. грн. Зустрічний позов
ОСОБА_4 суд вважав необґрунтованим і
безпідставним, оскільки невиконання
умов попереднього договору та
неукладення основного договору
купівлі-продажу земельної ділянки
сталося саме з вини ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
будь-яких належних і допустимих
доказів того, що ОСОБА_5, укладаючи
спірний попередній договір
купівлі-продажу переслідував мету
отримання власної вигоди, а також
доказів умисної змови між останнім і
ОСОБА_3, суду не надано.

Суд апеляційної інстанції, частково
змінюючи рішення місцевого суду,
виходив із того, що оскільки договір
купівлі-продажу земельної ділянки між
сторонами у справі укладений не був, а
сторони лише домовилися укласти такий
договір у майбутньому, то передана
ОСОБА_3 сума у розмірі 160 тис. грн є
авансом, який підлягає поверненню.
Висновок суду першої інстанції щодо
обґрунтованості позову про стягнення
збитків в розмірі 320 тис. грн є
помилковим.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що ОСОБА_4 на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії КВ № 018431
належить на праві власності земельна
ділянка площею 0,0813 га з цільовим
призначенням для ведення садівництва,
що розташована за адресою: Київська
область, Броварський район, Зазимська
сільська рада, СТ Зазим'є-17.

11 грудня 2006 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 нотаріально посвідчену
безстрокову довіреність з правом
передоручення, якою, серед іншого,
надав їм право: вчиняти будь-які дії,
передбачені чинним законодавством
України, щодо розпорядження вказаною
земельною ділянкою площею 0,0813 га, за
ціною та на умовах за їх розсудом;
укладати та підписувати відповідні
договори, в тому числі, але не
обмежуючись вказаним, попередні
договори та/або договори завдатку,
визначаючи при цьому на власний розсуд
будь-які умови договорів, в тому числі,
але не обмежуючись вказаним, розмір
завдатку та розмір штрафних санкцій.

3 квітня 2012 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4,
від імені та в інтересах якого на
підставі довіреності від 11 грудня 2006
року діяв ОСОБА_5, попередній договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0813 га, що розташована у
садовому товаристві Зазим'є-17 на
території Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області,
яка належить на праві власності ОСОБА_4

За умовами п. 2.1. попереднього договору
сторони зобов'язалися у строк до 30
квітня 2012 року укласти нотаріально
посвідчений основний договір
купівлі-продажу указаної земельної
ділянки за ціною 160 тис. грн.

У п. 2.2 цього ж договору зазначено, що
при його підписанні друга сторона
(ОСОБА_3) передав, а перша сторона
(ОСОБА_5) отримав платіж за спірну
земельну ділянку в розмірі 160 тис грн.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що у
разі відмови ОСОБА_4, від імені
якого та в інтересах якого діяв ОСОБА_5,
від укладення основного договору,
неподання ним документів, необхідних
для нотаріального посвідчення
основного договору, або інших
документів, вказаних в п. 3.1 цього
договору, неприбуття до нотаріуса для
укладення основного договору та за
наявності інших обставин, внаслідок
яких основний договір укладений не
буде з його вини, то він має
відшкодувати ОСОБА_3 матеріальні
збитки у сумі 320 тис. грн.

Із скороченого витягу з єдиного
реєстру довіреностей № 21829661 від 17
травня 2012 стало відомо, що 9 квітня 2012
року ОСОБА_4 було припинено дію
довіреності, виданої ним 11 грудня 2006
року на ім'я ОСОБА_6 і ОСОБА_5

У зв'язку із цим, суди дійшли висновку
про те, що ОСОБА_4 шляхом припинення
довіреності відмовився від виконання
умов попереднього договору
купівлі-продажу, що суперечить
положенням ст. 247 ЦК України, за
якими у разі скасування довіреності
особою, яка її видала, припиняється
лише представництво за цією
довіреністю, однак цивільні права та
обов'язки довірителя у результаті
цього не створюються, не змінюються та
не припиняються.

Згідно із ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 22 постанови від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину недійсним на підставі ст. 232
ЦК України необхідним є встановлення
умислу в діях представника:
представник усвідомлює, що вчиняє
правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю.

Тобто, для визнання недійсним
правочину, вчиненого в результаті
зловмисної домовленості, необхідно
встановити факт зловмисної
домовленості представника з іншою
особою (свідоме вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя),
наявність збитків та причинний зв'язок
між зловмисною домовленістю та
завданими збитками.

Суду необхідно було перевірити, чи
усвідомлював ОСОБА_5, що вчиняє
правочин усупереч інтересам
довірителя і чи передбачав він
настання не вигідних для нього
наслідків, чи свідомо допускав (або
бажав) ці наслідки.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи учасників
процесу, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначились з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, не
перевірили належним чином та не
спростували доводи ОСОБА_4 відносно
того, що він не отримував від ОСОБА_5
будь-яких коштів за попереднім
договором, та взагалі не знав про
укладення ОСОБА_5 3 квітня 2012 року
попереднього договору купівлі-продажу
і про необхідність ОСОБА_4 у строк до 30
квітня 2012 року укласти та нотаріально
посвідчити основний договір, судами не
надано жодної оцінки доводам ОСОБА_4
щодо пов'язаності ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, а також щодо перебування
останнього у міжнародному розшуку у
зв'язку із підозрою у шахрайстві.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору, а тому в силу ст. 338 ЦПК
України це є підставою для скасування
судових рішень з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 7 жовтня 2013
року в не скасованій частині та рішення
апеляційного суду Київської області
від 10 грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

В.А. Черненко