Провадження № 2/639/475/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року Жовтневий районний
суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

за участю секретаря - Олійника Я.С.,
Девіченської Д.О. ,

розглянув у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах
малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 , Управління
комунального майна та приватизації
Харківської міської ради, Жовтневого
районого відділу у м. Харкові ГУДМС
України в Харківській області, третя
особа: Cлужба у справах дітей
Жовтневого району Харківської міської
ради про визнання недійсними
розпорядження про приватизацію,
свідоцтва про право власності на
житло, витребування нерухомого майна
з незаконного володіння , поновлення
реєстрації,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в інтересах
малолітнього ОСОБА_2 до суду з позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ,
Управління комунального майна та
приватизації Харківської міської ради,
Жовтневого районого відділу у м.
Харкові ГУДМС України в Харківській
області, третя особа: Cлужба у справах
дітей Жовтневого району Харківської
міської ради про визнання незаконним
та скасування розпорядження про
приватизацію квартири АДРЕСА_2, про
визнання недійсними приватизацію
вказаної квартири, свідоцтва про право
власності на житло та договору
купівлі-продажу квартири , поновлення
реєстрації малолітнього ОСОБА_2 в
квартирі АДРЕСА_2.

До початку розгляду справи по суті
позивачка подала заяву про зміну
позовних вимог ( а.с.81 -84), відповідно
якої просила визнати незаконним та
скасувати розпорядження № 1395-Ц2 від
19.10.2012 року про приватизацію квартири,
визнати недійсною приватизацію
квартири АДРЕСА_2, недійсним свідоцтво
про право власності на житло
р.№6-12-317309Ц2, витребувати вказану
квартиру з незаконного володіння
ОСОБА_6 та поновити реєстрацію
малолітнього ОСОБА_2 в квартирі
АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову позивачка
посилається на те, що в квартирі
АДРЕСА_2, що належала до державного
житлового фонду, були зареєстровані
відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
малолітній ОСОБА_2 , який є спільним
сином позивачки та відповідача ОСОБА_3
В жовтні 2013 року позивачці стало
відомо, що малолітній ОСОБА_2 разом з
відповідачем ОСОБА_3 08.02.2012 року були
зняті з реєстраційного обліку за
вказаною адресою, після чого квартира
АДРЕСА_2 на підставі розпорядження
відділу приватизації житлового фонду
управління комунального майна та
приватизації № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року
була приватизована на ім'я
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та видано
відповідне свідоцтво на їх ім'я про
право власності на спірне житло. 05.04.2012
року ОСОБА_2 разом з відповідачем
ОСОБА_3 були прописані в квартирі
АДРЕСА_3, яка належить на праві
власності ОСОБА_9 В свою чергу
відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 06.03.2013
року продали спірну квартиру АДРЕСА_2
ОСОБА_6

Позивачка вважає, що малолітнього
ОСОБА_2 було знято з реєстраційного
обліку в квартирі АДРЕСА_2 та
зареєстровано разом з батьком ОСОБА_3
за іншою адресою з порушенням вимог
закону, оскільки здійснено без її
відома та згоди. Таким чином, на думку
позивачки, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
порушення інтересів малолітнього
ОСОБА_2 навмисно не включили його до
складу учасників приватизації спірної
квартири та позбавили його права на
безоплатну передачу у власність
житлового приміщення.

У зв'язку з тим, що передача квартири
АДРЕСА_2 у приватну власність
відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5 шляхом
приватизації була проведена органом
приватизації незаконно з порушенням
прав малолітнього ОСОБА_2, позивачка
вважає, що на час укладення 06.03.2013 року
договору купівлі продажу квартири з
ОСОБА_6, відповідачі не були законними
власниками спірної квартири , тому не
мали права на її відчуження. Внаслідок
зазначеного вище позивачка просить
визнати незаконним та скасувати
розпорядження № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року
про приватизацію квартири, визнати
недійсною приватизацію квартири
АДРЕСА_2, недійсним свідоцтво про
право власності на житло р.№ 6-12-317309Ц2,
витребувати вказану квартиру з
незаконного володіння ОСОБА_6 та
поновити реєстрацію малолітнього
ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивачка та її
представник змінений позов
підтримали, посилаючись на обставини,
викладені в ньому. Після оголошеної
перерви у судове засідання 13.05.2014 року
позивачка не з'явилась, про час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином. Представник позивачки
ОСОБА_10, що діє на підставі
довіреності, не заперечувала проти
продовження розгляду справи за
відсутності ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позов не визнав, пояснив, що до 1994 року
він проживав разом із своїми батьками в
спірній квартирі. На час народження
ІНФОРМАЦІЯ_1 його сина ОСОБА_2 він
проживав разом з позивачкою за адресою
: АДРЕСА_4 . В 2001 році в спірній квартирі
АДРЕСА_2 без згоди відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5 був зареєстрований
малолітній ОСОБА_2, оскільки на момент
реєстрації сина відповідач ОСОБА_3
проживав в спірній квартирі до 2005 року,
Однак, як з дня народження так і після
реєстрації ОСОБА_2 у вказаній квартирі ,
дитина ніколи за вказаною адресою не
проживала, що підтверджується і
нотаріально посвідченим договором ,
укладеним 03.06.2004 року позивачкою з
ОСОБА_3, згідно з яким останній
зобов'язався сплачувати аліменти на
утримання сина ОСОБА_2, оскільки дитина
проживає і буде проживати разом зі
своєю матір'ю ОСОБА_1 за адресою:
АДРЕСА_1.

Оскільки в квартирі АДРЕСА_2 було
зареєстровано багато осіб, а
матеріальний стан батьків відповідача
ОСОБА_3 не дозволяв їм сплачувати
комунальні послуги за всіх
зареєстрованих осіб, ОСОБА_3 разом з
малолітнім сином ОСОБА_2, який постійно
проживав зі своєю матір'ю за іншою
адресою, знявся з реєстраційного
обліку у квартирі АДРЕСА_2 та
зареєструвався з малолітнім сином за
адресою: АДРЕСА_3.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_12, що діє на
підставі довіреності , у судовому
засіданні 24.04.2014 року проти позову
заперечувала в повному обсязі ,
посилаючись на його необґрунтованість,
та зазначила , що діючим
законодавством України на час зняття
з реєстраційного обліку з спірної
квартири АДРЕСА_2 відповідача ОСОБА_3
разом з його малолітнім сином ОСОБА_2 не
передбачено обов'язковості надання
згоди другого з батьків , а саме
позивачки ОСОБА_1 на зняття дитини
разом з батьком з реєстраційного
обліку.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник
ОСОБА_13, що діє на підставі довіреності,
у судовому засіданні позов не визнали,
посилаючись на його безпідставність і
необґрунтованість. У судовому
засіданні вони пояснили, що на
підставі договору купівлі-продажу від
06.03.2013 року, який було посвідчено
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу
Харківської області ОСОБА_14, ОСОБА_6
придбала квартиру, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2. Нотаріусом було
перевірено належність вказаної
квартири продавцям, про що вказано в
договорі купівлі-продажу, перевірено
відсутність зареєстрованих в квартирі
на момент укладення договору
купівлі-продажу малолітніх та
неповнолітніх осіб, про що також
вказано нотаріусом у вищезазначеному
договорі. Після цього спірну квартиру
було зареєстровано на ім'я ОСОБА_6 в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно за № 288267, стягнуто та
сплачено мито та податки відповідно до
діючого законодавства України. Таким
чином, посилаючись на ст. 388 ЦК України
відповідачка ОСОБА_6 стверджувала суду,
що є добросовісним набувачем, так як
вказана квартира була придбана нею за
відплатним договором, і вона не знала і
не могла знати, чи існують підстави, за
якими продавці не мають права
відчужувати вказане спірне нерухоме
майно. Окрім того, представник
відповідачки в обґрунтування
заперечень проти позову, посилалась на
те, що на момент зняття з реєстрації
08.02.2012 року за адресою: АДРЕСА_2
малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
статтею 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» (в редакції від
01.01.2011 року, яка діяла на момент зняття з
реєстрації відповідача ОСОБА_3 разом з
дитиною) взагалі не передбачено
обов'язковості надання згоди другого з
батьків та не передбачає надання такої
згоди інших осіб або організацій. Таким
чином, відповідачка ПрокопецьА.А.та її
представник вважали , що посилання
позивача щодо незаконності зняття з
реєстрації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 по
АДРЕСА_2 безпідставними, а зняття з
реєстрації ОСОБА_2 (як і подальша
реєстрація йогомісця проживання) було
здійснено на законних підставах,
згідно норм діючого на той час
законодавства.

Крім того, представник відповідачки
зазначила, що зняття малолітнього
ОСОБА_2 з батьком з реєстрації за
адресою АДРЕСА_2 відбулося 08.02.2012 року, а
вказана квартира була приватизована
19.10.2012 року, що також свідчить про те , що
у відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, та
ОСОБА_5 не було наміру виписувати
малолітнього ОСОБА_2 для того щоб
приватизувати квартиру без його
участі. ОСОБА_2 не був влаштований на
виховання до родичів, опікуна чи
піклувальника, а був зареєстрований
разом зі своїм батьком за адресою:
АДРЕСА_3.

Посилання позивачки на Закон України
«Про свободу пересування і вільний
вибір місця проживання в Україні» є
також безпідставними, оскільки ОСОБА_2
фактично не проживає за адресою:
АДРЕСА_2 з 2004 року, і таким чином
квартира, яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_2, не може бути визнана його
місцем перебування або місцем
проживання, і тому посилання позивачів
на те, що ОСОБА_2 був лише тимчасово
відсутній в вказаній квартирі і тому за
ним зберігається право на житло, на
думку представника відповідачки, не
має під собою ніяких законних підстав.

Представник відповідача Жовтневого
районного відділу ДМС України м.
Харкова - Коробкова Т.О. у судовому
засіданні проти позову заперечувала,
посилаючись на наказ Міністерства
Внутрішніх справ України № 96 від 03.02.2006
року , що діяв станом на 08.02.012 року, яким
було встановлено порядок реєстрації та
зняття з реєстрації місця проживання .
При цьому представник відповідача
Коробкова Т.О. зазначила, що відповідно
вказаному наказу № 96 у разі реєстрації
батьків за різними адресами ,при знятті
з реєстрації місця проживання
малолітньої дитини разом з одним з
батьків , згода іншого із батьків не
була передбачена, у зв'язку з чим,
станом на 08.02.2012 року зняття з
реєстрації малолітнього ОСОБА_2 за
адресою: АДРЕСА_2 та реєстрація його з
рідним батьком за адресою : АДРЕСА_3
відповідає вимогам чинного
законодавства України.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представник відповідача Управління
комунального майна та приватизації
Харківської міської ради у судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, заяв про розгляд справи
за їх відсутності до суду не подавали.

Начальник служби у справах дітей
Жовтневого району Харківської міської
ради Ремер Н.А. подала до суду заяву, в
якій просила слухати справу за
відсутності представник третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення позивача ,
представника позивача, відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_6 та їх представників,
представника відповідача Жовтневого
районного відділу у м. Харкові ГУДМС
України в Харківській , дослідивши
матеріали справи, наявні в ній належні
та допустимі докази, приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2
на підставі розпорядження відділу
приватизації житлового фонду
управління комунального майна та
приватизації № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року
була передана у власність ОСОБА_4,
ОСОБА_5 . На підставі саме цього
розпорядження відповідачам ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 видано свідоцтво про право
власності на вказане вище житло,
реєстраційний номер 6-12-317309-Ц2( а.с.
12-13,143).

У зазначеній квартирі АДРЕСА_2 були
зареєстровані : ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3.
ОСОБА_2.

З довідки дільниці № 65 КП
«Жилкомсервіс» вбачається, що 08.02.2012
року ОСОБА_2 разом зі своїм батьком
ОСОБА_3 знятий з реєстраційного обліку
до АДРЕСА_3 , 20.02.2013 року зняті з
реєстраційного обліку ОСОБА_4, ОСОБА_5 (
а.с.14-15).

Згідно нотаріально посвідченому
договору між батьками про сплату
аліментів від 03.06.2004 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 з 24.10.1998 року знаходились в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який
знаходиться на вихованні матері.
ОСОБА_3 зобов'язався сплачувати
аліменти на утримання сина ОСОБА_2,
оскільки дитина проживає і буде
проживати разом зі своєю матір'ю ОСОБА_1
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.140).

В судовому засіданні встановлено, що
як з дня народження так і після
реєстрації малолітнього ОСОБА_2 у
квартирі АДРЕСА_2 , дитина ніколи за
вказаною адресою не проживала та
постійно проживала зі своєю матір'ю
ОСОБА_1 за іншою адресою . Вказані
обставини визнані позивачем та
відповідачем ОСОБА_3,які відповідно до
ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Згідно з положеннями ст 5 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" (далі - Закон) кожен
громадянин має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлових чеків
або з частковою доплатою один раз.
Безоплатна передача житла
здійснюється в розрахунку 21 кв.м.
загальної площі на кожного наймача та
додатково 10 кв.м. на сім'ю. Право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду з
використанням житлових чеків
одержують громадяни України, які
постійно проживають в цих квартирах
(будинках) або перебували на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов
до введення в дію цього Закону.

До членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Статтею 8 Закону встановлено, що
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

З листа Управління комунального
майна та приватизації Департаменту
економіки та комунального майна
Харківської міської ради від 07.11.2013
року вбачається, що підставою для
здійснення приватизації квартири
АДРЕСА_2 стали заява на приватизацію,
довідка про склад сім'ї та займані
приміщення оформлені ділянкою № 65 КП
"Жилкомсервіс". У довідці № 128 від
09.10.2012 року, оформленій дільницею № 65 КП
"Жилкомсервіс" по встановленій
Положенням про порядок передачі
квартир у власність громадян від 16.12.2009
року № 396 формі, не було вказано
малолітнього ОСОБА_2 (а.с.12-13).

Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою -третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави, суспільства,
його моральним засадам. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК
Української РСР, до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Статтею 65 Житлового кодексу
Української РСР передбачено, що наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Згідно з п. 18 Положення про
порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян, затвердженого
наказом комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 № 56 громадянин, який виявив
бажання приватизувати займану ним і
членами його сім'ї на умовах найму
квартиру (одноквартирний будинок),
звертається в орган приватизації або
до створеного ним підприємства по
оформленню документів, де одержує
бланк заяви.

Пунктами 20, 21 Положення
встановлено, що при оформленні заяви на
приватизацію квартири громадянин бере
на підприємстві, що обслуговує жилий
будинок, довідку про склад сім'ї.

У довідці вказуються члени сім'ї
наймача, які прописані та мешкають
разом з ним, а також тимчасово відсутні
особи, за якими зберігається право на
житло. Заяву на приватизацію житла
підписують особи, які зазначені у
вказаній вище довідці. У свідоцтві про
право власності на житло такі особи
вказуються власниками нерухомого
майна.

Відповідно до п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2 від
12.04.1985 року „ Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України", вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Розпорядження відділу приватизації
житлового фонду управління
комунального майна та приватизації №
1395-Ц2 від 19.10.2012 року про передачу
спірної квартири у власність ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не визнано недійсним, у суду
також відсутні правові підстави щодо
задоволення необгрунтованих позовних
вимог про визнання його незаконним
та скасування.

Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_6
на підставі договору купівлі-продажу
від 06.03.2013 року. З 20.02.2013 року у
зазначеній квартирі ніхто не
зареєстрований ( а.с.16, 102).

Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадках, передбачених
чинним законодавством.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно до ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України передбачено
вичерпний перелік випадків коли
власник має право витребувати це майно
від набувача, а саме: 1) було загублене
власником або особою, якій він передав
майно у володіння; 2) було викрадене у
власника або особи, якій він передав
майно у володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

З позовної заяви вбачається, що
квартира АДРЕСА_2 ніколи не належала на
праві власності ОСОБА_2, так як
відповідно до ст.331 ЦК України право
власності на нерухоме майно виникає з
моменту державної реєстрації, а
спірна квартира ніколи не була
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_2, у зв'язку з чим підстави ,
передбачені статтею 388 ЦК України
відсутні.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч 1ст. 216 ЦК )
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Частина 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову
про повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів, щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною
недійсного правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК України. У постанові Пленуму
Верховного Суду України зазначено, що
відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК України добросовісність набувача
презюмується.

Так, відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України
передбачено, що якщо законом
встановлені правові наслідки
недобросовісного або нерозумного
здійснення особою свого права,
вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

Згідно ст. 388 ЦК України набувач
визнається добросовісним, якщо він не
знав, що особа, у якої він придбав річ,
не мала права її відчужувати. Отже,
набувач є добросовісним, якщо він не
знав і не повинен був знати про
незаконність свого володіння. Навпаки,
набувач визнається недобросовісним,
якщо він знав чи повинен був знати, що
особа, в якої він придбав річ, не мала
права її відчужувати, тобто якщо знав
чи повинен був знати про
неправомірність свого володіння
(стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є
недобросовісним, якщо річ набута ним
злочинним шляхом.

За змістом ч.5ст. 12 ЦК добросовісність
набувача презюмується, тобто
незаконний набувач вважається
добросовісним, поки не буде доведено
протилежне.

Власник майна не може витребувати його
з незаконного володіння іншої особи за
сукупної наявності трьох умов:

а) набувач має бути добросовісним
набувачем , він не повинен знати, що
купує майно не у власника;

б) майно має бути придбане за гроші,
тобто повинно бути саме купленим;

в) власник має втратити володіння цим
майном із власної волі, тобто майно має
бути передане власником за договором
(схову, майнового найму) іншій особі,
яка б продала його добросовісному
набувачеві.

Відповідно до п. 10 ч. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» та ч.5
ст. 12 ЦК добросовісність набувача
презюмується, а права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст. 215, 216 ЦК. Такий захист
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Посилання позивача щодо незаконності
зняття з реєстрації ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_2 є
неаргументованими, оскільки на момент
зняття з реєстраційного обліку 08.02.2012
року за вказаною адресою відповідно до
ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» (в редакції від
01.01.2011 року, яка діяла на момент зняття
вказаних осіб з реєстрації) законом не
передбачено обов'язковості надання
згоди другого з батьків та не
передбачає надання такої згоди інших
осіб або організацій ,у зв'язку з чим
зняття з реєстрації (як і подальша
реєстрація місця проживання) було
здійснено на законних підставах,
згідно норм діючого на той час
законодавства.

Крім того, зняття з реєстрації за
адресою АДРЕСА_2 відбулося 08.02.2012 року, а
приватизована вказана квартира була
19.10.2012 року, що також свідчить про те , що
у відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, та
ОСОБА_5 не було наміру виписувати
позивача ОСОБА_2, для того щоб
приватизувати квартиру без його
участі.

Суд також вважає безпідставними
посилання ОСОБА_1 на ст.71 Житлового
кодексу Української РСР, щодо
збереження жилого приміщення понад 6
місяців за тимчасово відсутнім
наймачем або членами його сім'ї у
випадках влаштування дитини (дітей)
на виховання до родичів, опікуна чи
піклувальника, оскільки ОСОБА_2 не був
влаштований на виховання до родичів,
опікуна чи піклувальника, а був
зареєстрований разом зі своїм батьком
за адресою: АДРЕСА_3.

Крім того, позивачка посилається на
Закон України «Про свободу пересування
і вільний вибір місця проживання в
Україні» в якому є норми про те, що
реєстрація місця проживання або
відсутність неї не може бути умовою
реалізації прав і свобод передбачених
законом, або підставою для їх
обмеження.

Так, реєстрація місця проживання або
відсутність її не може обмежувати
права та свободи людини, але в даному
випадку йде мова не тільки про місце
реєстрації ОСОБА_2, а про його фактичне
місце проживання.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу
пересування і вільний вибір місця
проживання в Україні», місце
перебування це
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше 6 місяців на рік;
а місце проживання це
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад 6 місяців на рік.

ОСОБА_2 фактично не проживав за адресою:
АДРЕСА_2 , і таким чином квартира, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_2, не може
бути визнана його місцем перебування
або місцем проживання, і тому
посилання позивача на те, що ОСОБА_2
був лише тимчасово відсутній у
вказаній квартирі і тому за ним
зберігається право на житло не має під
собою ніяких законних підстав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з
принципу диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог, на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі .

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу.

Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані на підставі яких
, суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що мають
значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Позивачкою та її представником у
судовому засіданні не доведені
зазначені у позові обставини, на які
позивачка посилається як на підставу
своїх вимог, та не підтверджені
належними, допустимими доказами
позовні вимоги.

Аналізуючи викладені обставини та
досліджені докази, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав щодо задоволення
необґрунтованого позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 6,10, 57, 58, 59, 60, 88,
208,209, 212 -215 ЦПК України, ст.ст. 64, 65
Житлового кодексу Української РСР, ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду", ст. 202, 203,
204, 205, 215, 388 ЦК України, п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2 від
12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України", суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити .

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
С.М.Гаврилюк