АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6582/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1818/14
Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.
Доповідач Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:
головуючого судді: Карпушина Г.Л.;
суддів: Винниченка Ю.М., Абрамова П.С.,
при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою виконуючого
обов'язки прокурора міста Кременчука
Полтавської області в інтересах
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області на рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 18 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука про визнання договору
дійсним, визнання права власності на
нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 листопада 2013 року позов ОСОБА_1 -
задоволено.

Визнано договір про припинення права
на аліменти для дитини у зв'язку з
передачею права власності на нерухоме
майно, укладений 16 січня 2007 року між
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - дійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
будинок АДРЕСА_1.

Виключено будинок АДРЕСА_1 з акту опису
й арешту майна від 21.02.2012 р., складеного
державним виконавцем Автозаводського
ВДВС Кременчуцького МУЮ Сіончук Юлією
Володимирівною при примусовому
виконанні виконавчого листа № 6-3048,
виданого Дніпропетровським районним
судом м. Києва 21.07.2011 р. та скасовано
арешт на даний будинок.

З даним рішенням суду не погодився
виконуючий обов'язки прокурора міста
Кременчука Полтавської області в
інтересах Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області, та подав на нього
апеляційну скаргу, в якій прохав
рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове рішення
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Судове засідання проводилося за
відсутності сторін по справі, які
будучи належним чином та завчасно
повідомленими про час та місце
слухання справи в судове засідання не
з'явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи та мотиви
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.
Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове по суті
позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено місцевим судом,
що 16.01.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та
його батьками, ОСОБА_2, ОСОБА_3 був
укладений договір про припинення права
на аліменти для дитини у зв'язку з
передачею права власності на нерухоме
майно. Відповідно до даного договору,
батько на користь сина здійснює
відчуження належного йому на праві
власності будинку АДРЕСА_1, а його мати
не має до нього жодних вимог по сплаті
аліментів на утримання дитини. Між
подружжям також було досягнуто угоди
про посвідчення вказаного договору у
нотаріуса, однак як з'ясувалося таке
посвідчення неможливе, оскільки
відсутній кадастровий номер земельної
ділянки, на якій знаходиться будинок
АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання дійсним договору про
припинення права на аліменти для
дитини, у зв'язку з передачею права
власності на нерухоме майно, суд першої
інстанції виходив із положень частини 2
статті 220 ЦК України, а саме з того, що
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов цього договору та підтверджується
підписанням сторонами письмово
укладеного договору про припинення
права на аліменти для дитини у зв'язку з
передачею права власності на нерухоме
майно, а тому оскільки нотаріально
договір не посвідчений, у зв'язку з
неможливістю цього здійснити, так як
відсутній кадастровий номер земельної
ділянки, на якій розташований будинок,
тому суд визнав такий договір дійсним,
оскільки у цьому випадку нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Проте з таким висновком суду не може
погодитись колегія суддів з наступних
підстав.

Статтею 190 СК України передбачено, що
той із батьків, з ким проживає дитина, і
той із батьків, хто проживає окремо від
неї, з дозволу органу опіки та
піклування можуть укласти договір про
припинення права на аліменти для
дитини у зв'язку з передачею права
власності на нерухоме майно (житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку
тощо). Такий договір нотаріально
посвідчується. Право власності на
нерухоме майно за таким договором
виникає з моменту державної реєстрації
цього права відповідно до закону. Якщо
дитина досягла чотирнадцяти років,
вона бере участь в укладенні цього
договору. Набувачем права власності на
нерухоме майно є сама дитина або дитина
і той із батьків, з ким вона проживає, на
праві спільної часткової власності на
це майно. На майно, одержане за
договором відповідно до частини першої
цієї статті, не може бути звернене
стягнення.

За своєю природою зазначений договір
належить до сімейно-правових
договорів, оскільки його укладання та
виконання породжують правові наслідки,
передбачені нормами сімейного
законодавства. Тому, обов'язковою
умовою при укладенні цього договору є
дозвіл органу опіки і піклування, який
вирішує чи не буде погіршено цим
договором права дитини.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивач не звертався до органу опіки і
піклування з проханням укласти
нотаріально посвідчений договір про
припинення права на аліменти для
дитини у зв'язку з передачею права
власності на нерухоме майно.

За змістом частини 2 статті 220 ЦК
України, суд може визнати дійсним
нікчемний договір, а не договір, який не
є укладеним. Таким чином, неукладений
правочин не створює прав та обов'язків
для сторін, а тому за позивачем не може
бути визнано право власності на даний
будинок.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст. 210
та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін. При розгляді
таких справ суди повинні з'ясовувати,
чи підлягає правочин обов'язковому
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його
посвідчення та чи втрачена така
можливість, а також чи немає інших
підстав нікчемності правочину.

Беручи до уваги викладене вище, колегія
суддів, вважає, що висновки місцевого
суду є незаконними та
необґрунтованими, оскільки договір про
припинення права на аліменти для
дитини у зв'язку з передачею права
власності на нерухоме майно підлягає
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації, тому не може бути визнаний
дійсним на підставі частини 2 статті 220
ЦК України, а отже не має підстав для
визнання права власності на нерухоме
майно, відчужене за цим договором.

Відсутність підстав для визнання
договору дійсним в свою чергу вказує на
необґрунтованість вимог про визнання
права власності та виключення майна з
акту опису й арешту.

Враховуючи вищевикладені обставини,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги виконуючого
обов'язки прокурора міста Кременчука
Полтавської області, скасування
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 листопада 2013 року, постановлення
нового рішення про відмову задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314,316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу виконуючого
обов'язки прокурора міста Кременчука
Полтавської області - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 листопада 2013 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука про визнання договору
дійсним, визнання права власності на
нерухоме майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Г.Л. Карпушин