Справа № 128/6018/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем
України

13 травня 2014 року
м.Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючої судді:
Гриценко І.Г.

при секретарі: Манюк
Л.В.

за участю позивача ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3,
ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5 -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог: ОСОБА_5, приватного
нотаріуса Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_5 та
приватного нотаріуса Вінницького
районного нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним, у котрому
просив суд ухвалити рішення, яким
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1042 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
земельної ділянки :02:001:0091,
укладений 05.12.2012 року між продавцями
ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 та
стягнути понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.04.2007
року рішенням №132 Лука-Мелешківської
сільської ради ОСОБА_1 був наданий
дозвіл на будівництво жилого будинку
та господарських будівель по АДРЕСА_1.
На початку 2010 року будівельні роботи
були закінчені і він разом зі своєю
сім'єю переїхав мешкати у зведений
будинок, де проживає по теперішній час.

Відповідач ОСОБА_6, який є його тестем,
переконав позивача у необхідності
переоформлення права на земельну
ділянку на його ім'я з метою полегшення
процедури прийняття в експлуатацію
збудованого будинку, що й стало
причиною підписання позивачем
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 05.12.2012 року. Таким чином,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,1042 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, був укладений з
боку позивача без наміру створення
правових наслідків.

Позивач вважає, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1042 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, укладений 05.12.2012 року
між продавцями ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та
покупцем ОСОБА_6 є фіктивним, оскільки
належна позивачу ? частка земельної
ділянки по АДРЕСА_1 ним відповідачеві
не передавалась і грошові кошти за
вказану земельну ділянку ним від
відповідача не отримувались.

Про ту обставину, що оспорюваний
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 05.12.2012 року є фіктивним
свідчить той факт, що до змісту
договору були включені відомості, які
не відповідають дійсності. Зокрема,
станом на день укладення договору
купівлі-продажу від 05.12.2012 року на
земельній ділянці, яка була предметом
цього договору, був зведений та
експлуатувався жилий будинок, однак до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки були включені неправдиві
відомості про його відсутність.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник позовні вимоги
підтримали повністю, просили позов
задоволити, надали суду пояснення
аналогічні змісту позовної заяви.
ОСОБА_1 суду пояснив, що будинок
побудований на спірній земельній
ділянці на двох власників, і в другій
частині будинку, який не прийнятий в
експлуатацію проживає рідна сестра
його колишньої дружини - ОСОБА_5, яка
разом з ним продала відповідачу
належну їй ? частку земельної ділянки.

Представники відповідача ОСОБА_6 в
судовому засіданні заперечили щодо
задоволення позову в зв'язку з його
безпідставністю та необґрунтованістю,
просили відмовити в його задоволенні.
Суду пояснили, що підстави для визнання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки недійсним з підстав його
фіктивності відсутні, оскільки позивач
самостійно надав документи необхідні
для оформлення договору та був
присутній під час його укладення,
позивачем не доведено, що спірний
договір було укладено умисно без
наміру створення правових наслідків.
Відповідач ОСОБА_6 після укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки в нотаріуса зареєстрував даний
договір, сплачує податок та
використовує земельну ділянку за
призначенням. Позивач жодним чином не
підтвердив, яким чином земельну
ділянку було переоформлено на ім'я
відповідача з метою полегшення
процедури експлуатації прийняття в
експлуатацію збудованого будинку.

Третя особа приватний нотаріус
Вінницького районного нотаріального
округу ОСОБА_7 заперечив проти позову з
тих підстав, що позивач особисто був
присутній під час укладення договору,
надавав всі документи, йому було
роз'яснено всі наслідки укладення
угоди, що підтверджується його
підписом в договорі купівлі-продажу.
Крім того, при укладенні оспорюваного
договору купівлі-продажу земельної
ділянки у нотаріуса не викликали
сумнівів представлені продавцями
документи.

Третя особа ОСОБА_5 заперечила проти
позову, просила відмовити в його
задоволенні. Суду пояснила, що
відповідач ОСОБА_6 після укладання
договору купівлі-продажу
перереєстрував право власності на
земельну ділянку на своє ім'я,
сплачував за земельну ділянку податки,
замовляв виготовлення паркану, отже
виконував всі правомочності щодо
користування переданою у власність
земельною ділянкою.

Проаналізувавши обставини справи,
заслухавши пояснення сторін, їх
представників, третіх осіб та
дослідивши матеріали справи, суд
встановив такі факти і відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно із ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів (ст. 212 ЦПК України).

Судом встановлено, що 20.11.2006 року ОСОБА_5
і ОСОБА_1 купили у ОСОБА_8 по 1/2 ідеальній
частці кожний, земельну ділянку площею
0,1042 га, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, цільове призначення земельної
ділянки - для будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель та на підставі
вказаного договору купівлі-продажу
кожний з них отримав Державний акт на
право власності на земельну ділянку
(а.с. 107, 108).

Земельна ділянка між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 в натурі не розділялася.

Рішенням Лука-Мелешківської сільської
ради Вінницького району Вінницької
області №132 від 10.04.2007 року надано
дозвіл ОСОБА_1 на будівництво жилого
будинку та господарських будівель по
АДРЕСА_1 (а.с. 9).

25.01.2008 року Інспекцією ДАБК Вінницької
районної державної адміністрації
ОСОБА_1 було надано дозвіл №31 на
виконання будівельних робіт на
земельній ділянці площею 0,1042 га по
АДРЕСА_1 для будівництва
двохповерхового двохквартирного
житлового будинку (а.с. 22-25).

З пояснень сторін суд встановив, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки в 2006 році було оформлено на
доньку відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_1,
який на той час перебував у фактичних
шлюбних відносинах з другою донькою
відповідача - ОСОБА_4, оскільки остання
навчалася у вищому навчальному закладі
та по закінченню якого планувала
працювати на державній службі. В
подальшому, 28.04.2007 року було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 (після шлюбу ОСОБА_4), які від
даного шлюбу мають дитину ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 109, 110).

Після одруження відносини між ОСОБА_4
та ОСОБА_1 погіршились та з 2012 року вони
фактично припинили спільне проживання.

В зв'язку з цим та за домовленістю між
відповідачем ОСОБА_6 і позивачем ОСОБА_1
та третьою особою ОСОБА_5, 05.12.2012 року
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1042 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
цільове призначення земельної ділянки
- для будівництва і обслуговування
жилого будинку і господарських
будівель, відповідно до умов якого
ОСОБА_5 і ОСОБА_1 продали, а ОСОБА_6 купив
вище вказану земельну ділянку. Цей
договір купівлі-продажу був
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького районного нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за №1775 (а.с. 33-35).

Вказана земельна ділянка 21.12.2012 року
була зареєстрована на праві власності
за відповідачем ОСОБА_6 в Поземельній
книзі за реєстровим номером
02 (а.с. 107, 108 зворіт).

В побудованому на спірній земельній
ділянці будинку, який не прийнятий в
експлуатацію проживали з сім'ями дві
доньки відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

За своєю природою фіктивний правочин
вчиняється його сторонами без наміру
виникнення, зміни або припинення
цивільних прав і обов'язків, тобто «про
людське око», знаючи, що він не буде
виконаний.

Особа, яка звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що в разі, якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Крім того, для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

За положеннями ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України (в
редакції на момент укладення договору)
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Судом встановлено, що в спірному
договорі купівлі-продажу земельної
ділянки від 05.12.2012 року сторони
зазначили всі істотні умови договору
купівлі продажу, які ними виконані, у
тому числі п. 2.4 договору відповідно до
якого своїм підписом під цим договором
сторони підтвердили факт проведення
повного розрахунку, передачі та
прийняття покупцем зазначеної в цьому
договорі земельної ділянки разом з
оригінальним примірником цього
договору та державними актами на право
власності на земельну ділянку та
відсутність один до одного (в продавців
до покупця) претензій щодо виконання
своїх зобов'язань за цим договором.

У пункті 5.12 договору зазначено, що
сторони в цьому договорі стверджують
один одному та повідомляють усім
зацікавленим у тому особам, що на
момент укладення цього договору вони
усвідомлювали значення своїх дій і
могли і могли керувати ними; розуміли
природу цього договору, свої права та
обов'язки за договором; при укладені
цього договору відсутні будь-який
обман чи інше приховування фактів, які
б мали істотне значення та були свідомо
приховані сторонами; договір
укладається у відповідності зі
справжньою волею сторін, без будь-якого
примусу та психологічного тиску;
договір укладається на вигідних для
сторін умовах і не є результатом впливу
тяжких для продавців обставин;
правочин вчиняється з наміром
створення відповідних правових
наслідків; цей правочин не приховує
інший правочин, у сторін за цим
договором відсутні обставини, які б
примусили б укласти цей договір на
невигідних умовах, а також те, що
сторони отримали від приватного
нотаріуса всі роз'яснення стосовно
укладення договору і ніяких зауважень,
доповнень до цього договору не мають,
що текст цього договору відповідає
волевиявленню, прочитаний і схвалений
сторонами до його посвідчення, жодних
нез'ясованих питань у сторін немає.
Кожна із сторін однаково розуміє
значення, умови договору та його
правові наслідки, про що свідчать
особисті підписи сторін на договорі.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1
посилався на те, що мотивами укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки було передача права власності
іншій особі у зв'язку з метою
полегшення процедури прийняття в
експлуатацію збудованого будинку на
спірній земельній ділянці.

Суд вважає, що наявності наміру сторін
передати право власності іншій особі з
метою полегшення процедури прийняття в
експлуатацію збудованого будинку на
спірній земельній ділянці не може
вважатись відсутністю у учасників
правочину наміру створити зазначені у
ст. 655 ЦК України юридичні наслідки
спірного договору.

Позивач не надав суду доказів про
відсутність в нього вільної волі і
волевиявлення при укладенні 05.12.2012 року
договору купівлі-продажу земельної
ділянки.

На думку суду вільне волевиявлення
позивача ОСОБА_1 у спірному договорі
купівлі-продажу земельної ділянки
підтверджується його особистим
підписом в договорі.

Суд критично оцінює доводи позивача
щодо мотивів укладення спірного
договору купівлі-продажу, а саме - для
полегшення процедури прийняття в
експлуатацію збудованого будинку на
спірній земельній ділянці, оскільки
позивачем не надано доказів, що він
бажав прийняти в експлуатацію будинок
та вчиняв для цього всі необхідні дії.

При цьому суд враховує, що і рішення
сільської ради по надання дозволу
ОСОБА_1 на будівництво жилого будинку і
дозвіл інспекції ДАБК Вінницької
райдержадміністрації на виконання
будівельних робіт, і технічні умови для
підключення будинку до електричних
мереж, і договір на постачання
електроенергії були видані саме на ім'я
позивача ОСОБА_1, а не на ім'я будь-яких
інших осіб.

З матеріалів справи, зокрема, витягу із
технічної документації про
нормативно-грошову оцінку земель від
29.11.2012 року (а.с. 36) висновку суб'єкта
оціночної діяльності від 28.11.2012 року
(а.с. 37), витягу із поземельної книги від
01.12.2012 року (а.с. 44) вбачається, що їх
замовником виступав саме позивач
ОСОБА_1 разом третьою особою ОСОБА_5, яка
є також продавцем по спірному договору
купівлі-продажу. Відповідно до
відповіді Лука-Мелешківської
сільської ради від 12.03.2014 року, довідка
за №588 від 29.11.2012 року надавалась ОСОБА_1
за його зверненням та підписом в
отриманні, який позивачем не
визнається.

Але в судовому засіданні безспірно
встановлено з пояснень позивача, що він
особисто не повідомив нотаріусу про
наявний побудований будинок на
земельній ділянці, що продається, який
ще не введений в експлуатацію, про це
також не повідомили інші учасники
договору, хоча він і інші учасники
договору мали можливість повідомити
про це нотаріусу.

Тому факт укладання договору
купівлі-продажу та звернення із заявою
до державних органів щодо надання
вказаних документів, необхідних для
укладання правочину свідчать про намір
позивача створити певні правові
наслідки.

Після укладення спірного договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
05.12.2012 року, за відповідачем ОСОБА_6
вказана вище земельна ділянка 21.12.2012
року була зареєстрована на праві
власності в Поземельній книзі за
реєстровим номером 02 (а.с. 107,
108 зворіт).

Відповідачем сплачується земельний
податок, що підтверджується довідкою
виконавчого комітету
Лука-Мелешківської сільської ради
Вінницького району Вінницької області
за №162 від 18.02.2014 року.

Відповідачем використовується
земельна ділянка за призначенням, що
підтверджується поясненнями осіб, які
беруть участь в справі. Також ним
ведуться роботи по будівництву воріт
та паркану, що підтверджується наданим
письмовим розрахунком вартості
матеріалу та робіт.

Також в обґрунтування позовних вимог
щодо фіктивності спірного договору
купівлі-продажу позивач послався на те,
щодо змісту договору були включені
відомості, які не відповідають
дійсності, а саме, що на спірній
земельній ділянці був зведений та
експлуатувався житловий будинок, що на
думку суду в сукупності з
проаналізованими зібраними і
дослідженими в судовому засіданні
доказами не є підставою для визнання
недійним договору-купівлі-продажу
земельної ділянки з підстав його
фіктивності. При цьому суд також
враховує те. що інший співвласник ?
частки спірної земельної ділянки
заперечує визнання недійсним договору
кіпівлі-продажу земельної ділянки.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що позивачем не доведено
фіктивність правочину, а тому відсутні
підстави для визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
05.12.2012 року недійсним.

З приводу наявності споруд на
земельній ділянці, дані обставини не
можуть бути підставою для задоволення
позову з наступних міркувань.

Майно набуває статусу, що дозволяє
використовувати його як об'єкт
цивільного обороту, відповідно до
вимог законодавства, з моменту
державної реєстрації права власності
на об'єкт незавершеного будівництва (ч.
1 ст. 182 ЦК України, ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»).

При посвідченні правочинів про
відчуження або заставу жилого будинку,
квартири, дачі, садового будинку,
гаража, земельної ділянки, іншого
нерухомого майна перевіряється
відсутність заборони відчуження або
арешту майна.

Відповідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до
завершення будівництва (створення
майна) воно вважається будівельними
матеріалами, обладнанням тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Як свідчать матеріали
справи, право власності на будинок не
зареєстроване, а отже відповідне майно
не існувало як об'єкт цивільного
обороту.

Крім того, слід зазначити згідно ст. 29
Закону України «Про планування і
забудову територій» було визначено, що
здійснення будівельних робіт на
об'єктах містобудування без дозволу на
виконання будівельних робіт або його
перереєстрації, а також здійснення не
зазначених у дозволі будівельних робіт
вважається самовільним будівництвом і
тягне за собою відповідальність згідно
з законодавством.

Відповідно до ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Як свідчать матеріали справи, на час
укладення між сторонами спірного
договору об'єкт, на якому, згідно
наданих позивачем документів, були
виконані роботи по зведенню будинку,
такого статусу не мав, в якості
належного позивачу об'єкту
незавершеного будівництва
зареєстрований не був, отже і не
існував як об'єкт цивільного обороту.
Відповідно до листа Інспекції
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Вінницькій області за №
07-13-289 від 21.02.2014 року за час існування
Інспекції як територіального органу
Держархбідінспекції України (2008-2014 рр.)
ОСОБА_1 з метою отримання дозвільних
документів або реєстрації документів
декларативного характеру до Інспекції
не звертався (а.с. )

Ст. 60, 61 ЦПК України вказують, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не обґрунтовано, яким чином
переоформлення земельної ділянки на
ім'я відповідача полегшить процедуру
прийняття в експлуатацію будинку.
Також не доведено, що наявність споруд
на земельній ділянці може вплинути на
фіктивність договору.

Крім того, позивачем ставляться вимоги
про визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки, укладений 5 грудня
2012 року між продавцями ОСОБА_1, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 як покупцем. Однак
відповідачем зазначено лише ОСОБА_6,
ОСОБА_5 залучена до участі в справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
боці відповідача. При цьому позивач
взагалі не мотивував, яким чином
договір в частині купівлі-продажу
належної ОСОБА_5 частки земельної
ділянки порушує права позивача.

За таких обставин при укладенні
договору купівлі-продажу земельної
ділянки між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
приватним нотаріусом Вінницького
районного нотаріального округу ОСОБА_7
не було допущено порушень вимог Закону,
які б давали підставу визнати
зазначений договір недійсним.

Заслухавши пояснення всіх учасників
процесу, дослідивши матеріали
цивільної справи та оцінивши зібрані
по справі докази у їх сукупності, суд
вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1
необхідно відмовити.

В зв'язку з відмовою в задоволенні
позову понесені позивачем витрати по
сплаті судового збору слід залишити за
ним.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203,215, 234, 638, 655, 657
ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5,
приватного нотаріуса Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1042 га, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
земельної ділянки: :02:001:0091,
укладений 05.12.2012 року між ОСОБА_1, ОСОБА_5
(продавці) та ОСОБА_6 (покупець),
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького районного нотаріального
округу ОСОБА_7 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Вінницької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя: