Справа № 359/1772/14-ц Головуючий у І
інстанції Криворучко І.В.Провадження №
22-ц/780/3019/14 Доповідач у 2
інстанції ЯворськийКатегорія 50
УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської
Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 26 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гарантія» про зміну
формулювання причин звільнення та
стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом із подальшим уточненням
своїх позовних вимог у відповідності
до норм ст. 38 КЗпП України та просила
визнати дату та формування причин її
звільнення неправомірними, відмінити
наказ №72 від 27.12.2010 р., визнати запис №33
у трудовій книжці недійсним, змінити
дату та формування причин її
звільнення на звільнення за власним
бажанням з підготуванням відповідного
наказу, зробити новий запис у трудовій
книжці та стягнути з відповідача суму
моральної шкоди у розмірі 9000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася
на те, що в провадженні Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
знаходилася цивільна справа за її
позовом до TOB «Гарантія» про поновлення
на роботі і стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу. Під час
розгляду якої їй стало відомо, що 27.12.2010
р. вона була звільнена з посади
головного бухгалтера ТОВ «Гарантія» у
зв'язку із прогулом без поважних
причин. Вважає, що відповідач
безпідставно її звільнив за прогули,
оскільки таких вона не допускала, а
тому формування причин звільнення у
трудовій книжці перешкоджає її
подальшому працевлаштуванню.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 26 березня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивачка подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати вказане рішення
міського суду як незаконне та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
у повному обсязі, посилаючись на те, що
судом першої інстанції не взято до
уваги додані нею докази, в яких
доведено неправомірність її
звільнення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися до
судової зали, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги та залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно наказу № 64 від 09.09.2008 р. ОСОБА_1
була прийнята до TOB «Гарантія» на
посаду головного бухгалтера з
виконанням обов'язків діловода,
веденням трудових книжок підприємства
та з наданням права другого підпису на
платіжно-фінансових документах, з
окладом згідно штатного розкладу. (а.с.5)

За період з 24.11.2010 р. по 16.12.2010 р.
складалися акти про відсутність на
робочому місці протягом всього
робочого дня головного бухгалтера
ОСОБА_1 (а.с.18-31), у зв'язку з чим, наказом
№72 від 27.12.2010 р. її було звільнено з
роботи за вчинення прогулу (а.с.81).

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 13 травня 2013 року у справі №359/2203/13-ц
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ТОВ «Гарантія» про поновлення на
роботі, стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди
відмолено. Вказане рішення після його
перегляду 2 липня 2013 року апеляційним
судом Київської області та залишення
без змін набрало законної сили. (а.с.10,11).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що у адміністрації товариства
були всі наявні підстави для
звільнення позивачки з роботи за
вчинення прогулу, оскільки останньою
не доведено порушень відповідача при
видачі вказаного наказу про
звільнення.

Колегія суддів погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачкою подані заяви про звільнення
за власним бажанням у зв'язку з
невиконанням ТОВ «Гарант» вимог
законодавства про працю та умови
колективного договору, однак дане
питання не було узгоджено з
керівництвом, тому ОСОБА_1 самовільно
покинула робоче місце і в подальшому не
з'являлася на роботі, що потягло за
собою вчинення прогулу (а.с.88-115).

Згідно ст.36 КЗпП України підставою для
припинення трудового договору є
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

У відповідності ч. 4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» у п. 24 постанови № 9
від 6 листопада 1992 року, прогулом
визнається відсутність працівника на
роботі без поважних причин як протягом
цілого робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня (наприклад у разі
самовільного використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи спеціального навчального закладу).

Поважними вважаються причини, при яких
відсутня вина працівника, тобто такі,
які не залежать від самого працівника,
зокрема перебування працівника в стані
непрацездатності, наявність
стихійного або побутового лиха, біди,
надзвичайна пригода. У законодавстві
про працю немає вичерпного переліку
причин, які вважаються поважними, тому
поважність причини визначає власник
або уповноважений ним орган з
урахуванням обставин кожного
конкретного випадку. У разі виникнення
трудового спору правильність
визначення поважності причини
встановлює орган, який розглядає
трудовий спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Оскільки Бориспільським міськрайонним
судом Київської області 13 травня 2013
року при розгляді справи №359/2203/13-ц за
позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Гарантія» про
поновлення на роботі, стягнення
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди перевірялися
правомірність дій відповідача при
видачі наказу щодо звільнення
позивачки за прогул, і порушень норм
трудового законодавства у діях
відповідача не було встановлено,
вказане рішення після його перегляду 2
липня 2013 року апеляційним судом
Київської області та залишення без
змін набрало законної сили тому вимоги
позивачки щодо зміни підстави
звільнення на звільнення за власним
бажанням обґрунтовано та з
дотриманням норм 61 ч.3 ЦПК України
відхилено судом першої інстанції .

Наявність певних доказів виконання
робочих обов'язків ОСОБА_1 (подання
07.12.2010 року звітності до податкової
інспекції) та пред'явлення листка
непрацездатності з 02.12.2010 р. по 06.12.2010 р.
не може бути підставою для визнання її
звільнення незаконним, оскільки вони
стосуються лише декількох із
шістнадцяти днів прогулу.

Посилання позивачки на не отримання
нею трудової книжки при звільненні не
знаходять свого місця, оскільки вона
належним чином повідомлялась про
можливість отримання трудової книжки
та отримання наказу про звільнення, що
підтверджується направленням поштою
листа з відповідними документами з
рекомендованим повідомленням.

У зв'язку з відсутністю підстав щодо
зміни формування причин звільнення суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку проте, що не
підлягають задоволенню й вимоги щодо
стягнення моральної шкоди у розмірі 9000
грн., як такі, що взаємопов'язані.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів вважає рішення суду
законним та таким, що ухвалене з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального законодавства, тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 61, 307, 308, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 26 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:
М.А.Яворський

судді:
Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв