Справа №: 398/1638/14-цРІШЕННЯ
Олександрійський міськрайонний суд
Кіровоградської області
в складі: головуючого - судді
при секретарі - Соловйовій
за участю представника відповідача -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Олександрії цивільну
справу за позовом ОСОБА_2
до ПАТ «Капустянський граніт»
про стягнення заборгованості по
зарплаті, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
позивач звернулася до суду з
позовом, де просить стягнути з
відповідача на її користь:
заборгованість по заробітній платі в
сумі 6 905,52 грн., середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільнені
по день фактичного розрахунку в сумі 9
230,76 грн. та 2000,00 грн. у відшкодування
Позов мотивує тим, що з 29.06.2005 року до
30.09.2013 року працювала на підприємстві
30.09.2013 року була звільнена за ст.38
КЗпП України за власним бажанням.
При звільненні працівника виплата
всіх сум, що належать йому від
підприємства, проводяться в день
звільнення, а якщо в день звільнення
він не працював, то не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок (ст. 115 КЗпП).
Але при звільненні з роботи, їй не
виплатили заборгованість по зарплаті у
розмірі 6 905,52 грн., що підтверджується
Згідно ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини підприємства належних
працівнику сум в день звільнення,
підприємство повинно сплатити йому
середній заробіток за час затримки.
Зазначає, що її середньоденна
заробітна плата становила 59,94 грн., а
отже до стягнення підлягає сума 9230,76
грн. за період з 30.09.2013 року по дату
подання позову до суду (розрахунок: 59,94
Крім того вказує, що їй спричинена
значна моральна шкода, яка виразилась в
моральних стражданнях, нервових
переживаннях, втраті душевного спокою
та рівноваги, втраті нормальних
життєвих зв'язків; вона вимушена була
вживати додаткові зусилля для
організації свого життя, а тому оцінила
спричинену їй моральну шкоду в сумі 2 000
Позивач підтримала позов з підстав
зазначених в ньому, пояснивши, що в день
звільнення вона працювала, але
розрахунок з нею при звільненні не
провели. Просить стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільнення до дня винесення
рішення суду.

Представник відповідача не визнає
позовні вимоги в частині щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
моральної шкоди, визнає вимоги - щодо
стягнення заборгованості по зарплаті в
сумі зазначеній в позові. Просить
відмовити в вищевказаній частині
позовних вимог з наступних підстав:
основною підставою для відмови вважає -
пропущення позивачкою тримісячного
строку звернення до суду, який
встановлений ст.233 КЗпП України,
оскільки позивачка звернулась до суду
не протягом трьох місяців після
звільнення, а через п'ять місяців; крім
того вважає, що немає вини їх
підприємства в виникненні
заборгованості по заробітній платі,
так як на рахунки підприємства, згідно
постанов державних виконавців
постійно накладаються арешти. В зв'язку
з тим, що їм необхідно погашати кредити,
вони вимушені відкривати нові рахунки,
які також арештовуються та в
підтвердження даної обставини надала
до суду шість постанов державного
виконавця Новоукраїнського відділу
ДВС про арешт коштів боржника за період
з 09.09.2013 року по 03.04.2014 року. При цьому
пояснила, що для відкриття в банку
нового рахунку підприємство витрачає в
середньому 1 000 грн., але чому не
виплачена хоч частково заборгованість
по зарплаті позивачки, пояснити не
може. Надала до суду письмово
викладене заперечення по суті
заявлених вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які
приймають участь у справі, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що вимоги
позивача - підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до діючого законодавства,
суд розглядає справу в межах заявлених
вимог і ч., ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до ст., ст.47, 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. У
разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен у зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Судом встановлено, що з 29.06.2005 року до
30.09.2013 року позивач працювала на
підприємстві відповідача, що
підтверджується трудовою книжкою (а.с.
3).

30.09.2013 року позивач звільнена за ст. 38
КЗпП України за власним бажанням.

Але при звільненні з роботи, їй не
виплатили заборгованість по зарплаті,
яка була їй нарахована за період з
травня по вересень 2013 року в загальній
сумі 6 905,52 грн., що підтверджується
довідкою, виданою Олександрійською
філією ПАТ «Капустянський граніт». На
момент розгляду справи, дана
заборгованість їй не виплачена, сума
заборгованості по зарплаті сторонами
не оспорюється, а тому суд стягує на
користь позивачки 6 905,52 грн.

Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст.117 КЗпП
України відповідальність. За своєю
суттю середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні є
компенсаційною виплатою за порушення
права на оплату праці, яка
нараховується в розмірі середнього
заробітку.

Невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку. При вирішенні даного спору,
суд приймає до уваги те, що на день
розгляду справи відповідач не виплатив
позивачці заборгованість по зарплаті.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року №13
«Про застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що не проведення
розрахунку з працівником у день
звільнення або, якщо в цей день він не
був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст.117 КЗпП України. У
цьому разі перебіг тримісячного строку
звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду
України від 22 лютого 2012 року у справі
№ 1-5/2012 вирішено, що в аспекті
конституційного звернення положення
ч.1ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями ст., ст. 116, 117, 237-1 цього
кодексу слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Тобто, початок перебігу
тримісячного строку за заявою про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки починається з наступного
дня після виплати всіх належних
позивачу при звільненні сум, а оскільки
позивачці заборгованість по зарплаті
не виплачена, то суд дійшов висновку, що
нею не пропущено строк звернення до
суду з позовом про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, а тому
доводи представника відповідача в цій
частині - суд вважає безпідставними.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позов про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні підлягає
задоволенню за період з 01.10.2013 року по
день ухвалення рішення судом, тобто по
23 травня 2014 року.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст.27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100 (далі - Порядок).

Згідно довідки, виданої
Олександрійською філією ПАТ
«Капустянський граніт» середньоденна
заробітна плата позивачки складає 59,94
грн. (а.с.5), її розрахунок не викликає
сумніву.

Звільнення позивачки відбулося
30.09.2013 року.

За період з 01.10.2013 року до 23.05.2014 року
кількість робочих днів згідно з
щорічним розрахунком норм тривалості
робочого часу становить 161 день ( в 2013
році - в жовтні - 23 дн., листопад - 21 дн.,
грудень - 22 дн.; в 2014 році: січень - 21 дн.,
лютий - 20 дн., березень - 20 дн., квітень - 21
дн., травень - 13 дн.).

За таких обставин на користь
позивачки необхідно стягнути середній
заробіток за 161 робочий день, що
становить 9650 грн. 34 коп. (розрахунок:
59,94 грн. х 161 роб.дн.).

Відсутність фінансово-господарської
діяльності або коштів у роботодавця не
виключає його вини в невиплаті
належних звільненому працівникові
коштів та не звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Суд також вважає безпідставними
доводи представника відповідача в тій
частині, що немає вини їх підприємства,
бо арештовуються їх рахунки, в
підтвердження чого було надано до суду
шість постанов державного виконавця
відділу ДВС Новоукраїнського РУЮ про
арешт коштів боржника за період з 09.09.2013
року по 03.04.2014 року, які спростовуються
її поясненнями, що для відкриття в
банку нового рахунку, підприємство
витрачає в середньому 1 000 грн., на які
знову накладаються арешти. Тобто, маючи
грошові кошти, відповідач не витратив
їх на виплату заборгованості по
зарплаті позивачці, а витрачає їх на
відкриття нових рахунків.

Також Конституційний Суд України
вирішив, що для звернення працівника до
суду з заявою про вирішення трудового
спору щодо стягнення у відшкодування
завданої при цьому моральної шкоди
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли
звільнений працівник дізнався або
повинен був дізнатися про те, що
власник або уповноважений ним орган, з
вини якого сталася затримка виплати
всіх належних при звільненні сум,
фактично з ним розрахувався.

Стосовно вимог про стягнення
моральної шкоди на користь позивачки,
суд вважає, що вони підлягають
частковому задоволенню, так як
відповідач порушив законне право
позивачки на своєчасне одержання
винагороди за працю, яке гарантоване їй
ст. 43 Конституції України, ст., ст. 1, 24
Закону України «Про оплату праці» та
ст.115 КЗпП.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв`язків або
виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв`язку між попередніми
умовами.

Суд встановив, що заробітна плата не
була виплачена відповідачем за період
роботи позивачки з травня по вересень
2013 року, чим відповідач порушив
законні права позивачки на своєчасну
оплату праці, що призвело до втрати нею
нормальних життєвих зв'язків,
неможливості забезпечити достатній
життєвий рівень собі та своїй сім'ї, а
тому вважає, що було заподіяно
відповідачем позивачці моральної
шкоди.

Враховуючи характер та обсяг
заподіяних позивачці моральних
страждань, ступінь вини відповідача,
характер і тривалість страждань
позивачки, істотність вимушених змін у
її життєвих стосунках, виходячи із
засад розумності, виваженості та
справедливості, визначає розмір
моральної шкоди в сумі 400 грн.

Оскільки позивачка при подачі
позову звільнена від сплати судового
збору (її вимоги виникли з трудових
відносин), судові витрати необхідно
віднести на рахунок відповідача, а тому
відповідно до ст.88 ЦПК України, з
відповідача в дохід держави необхідно
стягнути судовий збір в сумі 487,20 грн..

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «Капустянський
граніт» на користь ОСОБА_2 - 6905 (шість
тисяч дев'ятсот п'ять) грн. 52 коп. -
заборгованості по зарплаті; 9 650
(дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят) грн. 34
коп. - середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, 400
(чотириста) грн.. - у відшкодування
моральної шкоди, а всього - 16 955
(шістнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят
п'ять) грн. 86 коп.

Стягнути з ПАТ «Капустянський
граніт» в дохід держави судовий збір в
сумі 487,20 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Кіровоградської області через
Олександрійський міськрайонний суд.

Суддя: