Справа № 2-2735/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2014 року
м. Кілія.

Кілійський районний суд Одеської
області у складі:

головуючого судді Балана М.В.,

при секретарі Урсул Г.К.,

з участю: позивача ОСОБА_1, представника
позивача ОСОБА_2, представників
відповідача Байрактар Д.І. та Дімова
Д.Н.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м. Кілія цивільну
справу

за позовом

ОСОБА_1

до

Кілійської районної лікарні державної
ветеринарної медицини

про

скасування наказу про звільнення,
поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Кілійського
районного суду Одеської області з
позовом до Кілійської районної лікарні
державної ветеринарної медицини про
скасування наказу № 13 від 13.04.2011 року
про звільнення.

Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_1
уточнив свої позовні вимоги та просить
суд:

- скасувати наказ № 13 від 13.04.2011 року про
звільнення ОСОБА_1 з роботи та
зобов'язати відповідача поновити його
на попередній посаді, як незаконно
звільненого;

- стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу, у період часу з
13.10.2012 року по 07.04.2014 року, в сумі 28730
гривень 68 копійок;

- стягнути з відповідача на його
користь компенсацію моральної шкоди в
сумі 6000 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 пояснили
наступне.

Рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від від 3 березня 2011
року ОСОБА_1 поновлено на посаді
завідуючого відділом незаразних
хвороб тварин Кілійської районної
лікарні державної ветеринарної
медицини, на підставі чого наказом № 9
від 4 березня 2011 року його було прийнято
на попередню посаду. З моменту
відновлення ОСОБА_1 на посаді
адміністрація Кілійської районної
лікарні державної ветеринарної
медицини стала упереджено до нього
ставитись, що виразилось у наступному:
1) направляючи позивача на виїзд у
господарства району адміністрацією
давались ОСОБА_1 такі завдання, що
неможливо було робити обідню перерву
протягом 6-7 годин; 2) позивача не було
забезпечено спецодягом та засобами
індивідуального захисту; 3) позивача не
було направлено для проходження
медичного огляду; 4) з позивачем не було
проведено вступний інструктаж та
інструктаж на робочому місці з охорони
праці; 5) не ознайомлено позивача з
колективним договором; 6) не виконано
рішення МСЕК про встановлення позивачу
2-ї групи інвалідності щодо умов праці.

Пропрацювавши декілька днів у вказаних
умовах, ОСОБА_1 захворів та під час
хвороби - 21 березня 2011 року звернувся
до адміністратора, з заявою про
розірвання трудового договору на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 22.03.2011
року.

6 квітня 2011 року ОСОБА_1, прийшов на
територію лікарні, розписався у
журналі виходів на роботу і звернувся
до адміністрації з заявою про видачу
йому трудової книжки та проведення
розрахунку в зв'язку зі звільненням за 3
ст. 38 КЗпП України, однак йому було в
цьому відмовлено, в зв'язку з чим він
направив вказану заяву через установу
зв'язку. В подальшому позивач дізнався,
що наказами Кілійської районної
лікарні державної ветеринарної
медицини № 11 від 21 березня 2011 року та №
12 від 6 квітня 2011 року на нього були
накладені дисциплінарні стягнення у
вигляді доган, а наказом № 13 від 13.04.2011
року, його звільнено з посади за
систематичне невиконання трудових
обов'язків та прогули.

Не погоджуючись із застосуванням
дисциплінарних стягнень у вигляді
доган, ОСОБА_1 оскаржив ці накази і у
подальшому, рішенням суду першої
інстанції та рішенням суду апеляційної
інстанції накази про застосування
доган були скасовані.

Наказ № 13 від 13.04.2011 року про звільнення
ОСОБА_1 із займаної посади позивач та
його представник вважають незаконним,
оскільки роботодавцем були порушені
вимоги діючого трудового
законодавства. Адміністрація, до
застосування дисциплінарного
стягнення у вигляді звільнення не
витребувала від позивача письмових
пояснень; застосувала до нього
декілька підстав для звільнення; при
обранні виду дисциплінарного
стягнення не врахувала ступень
важкості дисциплінарного проступку та
завдану ним шкоду, обставини за яких
було вчинено проступок та попередню
роботу працівника. Крім того, ОСОБА_1 не
було запрошено на засідання
профспілкового комітету та рішення про
надання згоди про звільнення позивача
з роботи було прийнято за його
відсутності.

Також позивач та його представник
пояснили, що до попереднього
поновлення на посаді, тобто з 07.04.2010
року, ОСОБА_1 був призначений
директором ТОВ «Південний-1», та
працював на вказаній посаді до 12.10.2012
року - до звільнення у зв'язку з виходом
на пенсію. У зв'язку з цим позивач
просить стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу саме з 13.10.2012 року.

Протиправними діями відповідача, які
виразились у незаконному звільнені,
ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду, яка
відобразилась у приниженні його честі,
гідності та ділової репутації, а також
у моральних хвилюваннях. Достатньою
сумою компенсації завданої моральної
шкоди ОСОБА_1 вважає 6000 гривень.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 просять суд
задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідача Байрактар
Дмитро Іванович та Дімов Дмитро
Никодимович позов ОСОБА_1 не визнали у
повному обсязі та пояснили наступне.

З моменту відновлення судом на посаді,
ОСОБА_1 почав ухилятися від виконання
своїх посадових обов'язків та не
виконував поставлені перед ним
керівництвом завдання, а також
неодноразово не з'являвся на робочому
місці без жодного обґрунтування.
Наказами Кілійської районної лікарні
державної ветеринарної медицини № 11
від 21 березня 2011 року та № 12 від 6 квітня
2011 року на ОСОБА_1 були накладені
дисциплінарні стягнення у вигляді
доган.

25 березня 2011 року керівництвом
ветлікарні поштою було отримано заяву
ОСОБА_1 від 21.03.2011 року, згідно з якою
позивач просив з 22.03.2011 року розірвати
укладений з ним трудовий договір на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У
задоволенні вказаної заяви позивачу
було відмовлено листом від 25.03.2011 року,
який ОСОБА_1 отримав особисто 29.03.2011
року.

06.04.2011 року, о 08.00 годині ОСОБА_1 з'явився
на роботі, про що розписався у
відповідному журналі реєстрації
працівників лікарні, надав до
адміністрації листок
непрацездатності, після чого з
робочого місця зник.

В подальшому факт відсутності ОСОБА_1
на робочому місці у період 7, 8, 11 та 12
квітня 2011 року було зафіксовано актами,
складеними по Кілійській районній
лікарні державної ветеринарної
медицини про що 12 квітня 2011 року в.о.
начальника лікарні Бушулян В.О. було
складено доповідну записку на ім'я
начальника управління ветеринарної
медицини Кілійському районі Дімова Д.М.

07.04.2011 року в.о. начальника лікарні
Бушулян В.О. позивачу поштою було
направлено наказ № 12 про накладання
догани та запрошення на засідання
профкому від 07.04.2011 року. У запрошенні
було зазначено, що позивач
викликається 12.04.2011 року о 15.00 годині на
засідання профкому, для надання
письмових пояснень по факту порушення
трудової дисципліни та розгляду
питання про надання згоди про його
звільнення. У запрошенні також було
зазначено, що у разі відсутності на
засіданні, воно буде перенесено на 10.00
годину 13.04.2011 року.

На засідання профспілкового комітету
12.04.2011 року та 13.04.2011 року ОСОБА_1 не
з'явився, у зв'язку з чим питання про
надання згоди на його звільнення було
прийнято за відсутності позивача та
без отримання від нього письмових
пояснень.

13.04.2011 року Кілійською районною
лікарнею ветеринарної медицини
винесено наказ № 13 про звільнення
ОСОБА_1 з посади завідуючого відділом
незаразних хвороб тварин, у зв'язку з
систематичним невиконанням посадових
обов'язків та за прогули з 07.04.2011 року по
13.04.2011 року.

На підставі вищевикладеного,
представники відповідача просять суд
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
у повному обсязі.

У відповідності зі ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено
право особи на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Одним із способів
захисту права, встановлених цивільним
законодавством, є, зокрема, його
визнання.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено у ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані письмові докази та
розглянувши справу у межах заявлених
позовних вимог, суд достовірно
встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини:

Рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 03.03.2011 року ОСОБА_1
поновлено на роботі завідуючим
відділом незаразних хвороб тварин
Кілійської районної лікарні державної
ветеринарної медицини /а.с. 59-61/.

На виконання рішення суду, наказом № 9
від 4 березня 2011 року ОСОБА_1 поновлено
на посаді завідуючого відділу
незаразних хвороб тварин Кілійської
районної лікарні державної
ветеринарної медицини про що у вкладці
в трудовій книжці позивача зроблено
відповідний запис за № 18 /а.с. 20-22/.

З 10.03.2011 року по 15.03.2011 року та з 23.03.2011
року по 05.04.2011 року ОСОБА_1 перебував на
амбулаторному лікуванні у Кілійський
районній поліклініці, що
підтверджується відповідними листами
непрацездатності /а.с. 100-101/.

25 березня 2011 року керівництвом
ветлікарні поштою, за вх. № 168, отримано
заяву ОСОБА_1 від 21.03.2011 року, згідно з
якою позивач просив з 22.03.2011 року
розірвати укладений з ним трудовий
договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП
України /а.с. 97/.

Листом № 181 від 25.03.2011 року, за підписом
т.в.о. начальника райветлікарні, ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні заяви про
розірвання з ним трудового договору на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Вказаного листа, 29.03.2011 року ОСОБА_1
отримав поштою особисто, що
підтверджується повідомленням про
отримання поштового відправлення /а.с.
103/.

06.04.2011 року, о 08.00 годині ОСОБА_1 став до
роботи, про що розписався у
відповідному журналі реєстрації
працівників лікарні /а.с. 106/.

Актом, складеним 6 квітня 2011 року
зафіксовано факт відсутності
завідуючого відділом незаразних
хвороб ОСОБА_1 на робочому місці з
ранку до 17 години, без попередження
керівництва про причини відсутності
/а.с. 75/.

Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому
місці 7, 8, 11 та 12 квітня 2011 року
зафіксовано актами, складеними по
Кілійській районній лікарні державної
ветеринарної медицини, про що 8 та 12
квітня 2011 року в.о. начальника лікарні
Бушулян В.О. було складені доповідні
записку на ім'я начальника управління
ветеринарної медицини в Кілійському
районі Дімова Д.М. /а.с. 76-82/.

07.04.2011 року в.о. начальника лікарні
Бушулян В.О. позивачу поштою направлено
супровідний лист з наказом № 12 про
накладання догани та запрошенням на
засідання профкому від 07.04.2011 року
підписане секретарем профкому
Парфьоновою О.Г. У запрошенні
зазначено, що позивач викликається
12.04.2011 року о 15.00 годині на засідання
профкому, з питання його звільнення у
зв'язку з порушенням трудової
дисципліни та обов'язкового надання
пояснень з приводу відсутності на
роботі. У запрошенні також було
зазначено, що у разі відсутності
позивача на засіданні, воно буде
перенесено на 10.00 годину 13.04.2011 року.
Вказаний супровідний лист та
запрошення ОСОБА_1 11.04.2011 року отримав
поштою, особисто. Даний факт
підтверджується записом № 285 від 07.04.2011
року, зробленим у журналі реєстрації
вихідної кореспонденції та
повідомленням про отримання поштового
відправлення /а.с. 217, 223/.

На засідання профспілкового комітету
12.04.2011 року та 13.04.2011 року ОСОБА_1 не
з'явився, у зв'язку з чим питання про
надання згоди на його звільнення було
прийнято за відсутності позивача та
без отримання від нього письмових
пояснень. Вказане підтверджується
протоколами загальних зборів профкому
ветеринарної служби № 3 від 12.04.2011 року
та № 4 від 13.04.2011 року, а також актами від
12 та 13 квітня 2011 року /а.с. 219-220/.

Наказом Кілійської районної лікарні
державної ветеринарної медицини № 13
від 13.04.2011 року звільнено завідуючого
відділом незаразних хвороб Кілійської
рай лікарні ветеринарної медицини
ОСОБА_1 з 13.04.2011 року, згідно п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 40 КЗпП України /а.с. 3/.

Рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 19.01.2012 року позов
ОСОБА_1 до Кілійської районної лікарні
державної ветеринарної медицини про
оскарження дисциплінарних стягнень та
зобов'язання провести звільнення за ч. 3
ст. 38 КЗпП України задоволено частково.
Скасовано наказ Кілійської районної
лікарні державної ветеринарної
медицини № 11 від 21 березня 2011 року про
застосування до завідуючого відділу
незаразних хвороб ОСОБА_1
дисциплінарного стягнення у вигляді
догани. В іншій частині позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю /а.с.
26-31/.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 12.06.2012 року
апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена
частково. Рішення Кілійського
районного суду Одеської області від
19.01.2012 року в частині відмови в
задоволенні позову про скасування
наказу № 12 від 06.04.2011 року про
оголошення догани скасовано, ухвалено
нове. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано наказ № 12 від 06.04.2011 року
Кілійської районної лікарні державної
ветеринарної медицини про оголошення
догани завідуючому відділом
незаразних хвороб ОСОБА_1, в решті
рішення залишено без змін /а.с. 32-34/.

Суд не приймає до уваги доводи позивача
та його представника про те, що ОСОБА_1 з
22.03.2011 року вважав себе звільненим з
займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38
КЗпП України, на підставі поданої ним
21.03.2011 року заяви, 06.04.2011 року до
виконання посадових обов'язків не
приступав і відповідно прогулу не
здійснював, оскільки вони
спростовуються безпосередньо
дослідженими в судовому засіданні
доказами:

- листом № 181 від 25.03.2011 року за підписом
т.в.о. начальника райветлікарні, яким у
задоволенні заяви про звільнення за ч. 3
ст. 38 КЗпП України позивачу відмовлено
і, який ОСОБА_1 отримав по пошті 29.03.2011
року та повідомленням про вручення
поштового відправлення;

- підписом ОСОБА_1 у журналі реєстрації
працівників лікарні, зробленим ним
06.04.2011 року о 08.00 годині;

- актами, складеними по Кілійській
районній лікарні державної
ветеринарної медицини та доповідними
записками на ім'я начальника
управління ветеринарної медицини в
Кілійському районі Дімова Д.М.;

- рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 19.01.2012 року та
рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 12.06.2012 року, в яких
зазначено, що ОСОБА_1 було відомо про
відмову у задоволенні його заяви, а
також встановлений факт його виходу на
роботу 06.04.2011 року та факт відсутності
на робочому місці до 12.04.2011 року.

Не знайшли свого підтвердження у
судовому засіданні і твердження
позивача та його представника про те,
що під час вирішення питання про
звільнення ОСОБА_1 з роботи,
адміністрацією Кілійської районної
лікарні державної ветеринарної
медицини були порушені вимоги ст. 43, 149
КЗпП України, оскільки вони
спростовуються:

- супровідним листом та запрошенням від
07.04.2011 року на засідання профспілкового
комітету, яке повинно відбутись 12.04.2011
року о 15.00 годині, з питання його
звільнення у зв'язку з порушенням
трудової дисципліни та обов'язкового
надання пояснень з приводу відсутності
на роботі та зазначенням, що у разі
відсутності позивача на засіданні,
його буде перенесено на 10.00 годину
13.04.2011 року; записом у журналі
реєстрації вихідної кореспонденції №
285 від 07.04.2011 року та повідомленням про
отримання 11.04.2011 року ОСОБА_1 поштового
відправлення;

- протоколами загальних зборів
профкому ветеринарної служби № 3 від
12.04.2011 року та № 4 від 13.04.2011 року, а також
актами від 12 та 13 квітня 2011 року про
неявку ОСОБА_1 на засідання профкому;

- рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 19.01.2012 року, яким
скасовано наказ Кілійської районної
лікарні державної ветеринарної
медицини № 11 від 21 березня 2011 року про
застосування до завідуючого відділу
незаразних хвороб ОСОБА_1
дисциплінарного стягнення у вигляді
догани за систематичне невиконання ним
посадових обов'язків. Вказане рішення
тягне за собою виключення з наказу № 13
від 13.04.2011 року підставу звільнення
передбачену п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а
саме: систематичне не виконання
обов'язків покладених правилами
трудового договору та внутрішнього
розпорядку.

У відповідності до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 40
КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку: систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення; прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

У частині 1 та 3 ст. 43 КЗпП України
зазначено, що розірвання трудового
договору з підстав, передбачених
пунктами 1 (крім випадку ліквідації
підприємства, установи, організації), 2 -
5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. Подання
власника або уповноваженого ним органу
має розглядатися у присутності
працівника, на якого воно внесено.
Розгляд подання у разі відсутності
працівника допускається лише за його
письмовою заявою. За бажанням
працівника від його імені може
виступати інша особа, у тому числі
адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення. Законодавством,
статутами і положеннями про дисципліну
можуть бути передбачені для окремих
категорій працівників й інші
дисциплінарні стягнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Як зазначено у ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Згідно з п. 22 та п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясувати, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст. 40, п. 1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147(1), 148, 149
КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника. При розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що передбаченим цією нормою
закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У ч. 1 ст. 235 КЗпП України зазначено, що у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

На підставі досліджених в судовому
засіданні та приведених вище доказів,
суд вважає достовірно встановленим, що
завідуючий відділом незаразних хвороб
Кілійській районній лікарні державної
ветеринарної медицини ОСОБА_1 був без
поважних причин відсутній на робочому
місці 7, 8, 11 та 12 квітня 2011 року, тобто
здійснив прогул.

Також суд приходить до висновку, що
13.04.2011 року, виносячи наказ № 13, про
звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого
відділом незаразних хвороб Кілійської
районної лікарні державної
ветеринарної медицини, адміністрація
ветлікарні діяла у межах своїх
повноважень та у відповідності до
вимог КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
в частині скасування наказу № 13 від
13.04.2011 року про звільнення, та
поновлення позивача на посаді,
задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів», у випадках стягнення
на користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
зв'язку з незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи - невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п. 5 Інформаційного листа
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про
практику застосування судами при
розгляді справ окремих норм трудового
права», захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права (наприклад,
поновлення на роботі), так і механізмом
компенсації моральної шкоди як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли у
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди, обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК
України). Ураховуючи, що КЗпП України не
містить будь-яких обмежень чи
виключень для компенсації моральної
шкоди у разі порушення трудових прав
працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди у
обраний ним спосіб, зокрема повернення
потерпілій особі вартісного
(грошового) еквівалента завданої
моральної шкоди, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин справи,
висновок суду про стягнення грошового
еквівалента моральної шкоди є
правильним. Отже, компенсація завданої
моральної шкоди не поглинається самим
фактом відновлення становища, яке
існувало до порушення трудових прав,
шляхом поновлення на роботі, а має
самостійне юридичне значення.

Оскільки суд прийшо в до висновку про
необгрунтованість вимог ОСОБА_1 в
частині скасування наказу про
звільнення та поновлення на роботі,
позов в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
сумі 28730 гривень 68 копійок і 6000 гривень
моральної шкоди також задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до Кілійської районної лікарні
ветеринарної медицини про скасування
наказу № 13 від 13.04.2011 року про
звільнення, поновлення позивача на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу у сумі 28730
гривень 68 копійок та 6000 гривень
моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через Кілійський
районний суд Одеської області шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя Кілійського районного суду М.
В. Балан.