АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2988/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Казак С.Ю. Доповідач - Варенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Григорченка Е.І., Городничої
В.С.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 21 травня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"Дніпровагонмаш" про визнання дійсним
припинення трудових відносин, зміни
дати та причин звільнення, визнання
недійсними наказів та їх скасування,
внесення змін у трудову книжку,
стягнення сум та відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2006 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що
04.01.1999 року була прийнята на роботу до
відповідача на посаду провідного
економіста за строковим трудовим
договором до 30.06.1999 року. В подальшому
строковий трудовий договір було
продовжено до 31.12.1999 року, а 01.01.2000 року
згідно ст.23 КЗпПУ вона була переведена
на тій же посаді за безстроковим
трудовим договором; з 2004 року була
переведена на посаду провідного
спеціаліста-аналітика з дослідження
товарного ринку у відділ маркетингу.

01.09.2005 року генеральним директором ВАТ
«Дніпровагонмаш» було видано наказ №
989 про скорочення чисельності
службовців та допоміжних робітників на
5%, згідно із затвердженими списками
робітників, які підлягають скороченню.
23.09.2005 року виданий наказ №1055 про
скорочення з 01.10.2005 року посади
провідного спеціаліста-аналітика з
дослідження товарного ринку у відділі
маркетингу з зазначенням, що цей наказ
виданий в зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці.
Вважає, що ніяких змін в організації
виробництва та праці на підприємстві
не відбувалось, з наказом №1055 від 23.09.2009
року та розпорядженням №2155-71 від 23.09.2005
року про її звільнення вона була
ознайомлена 23.09.2005 року, однак, до 03.03.2006
року трудовий договір на підставі п.1
ст.40 КЗпПУ розірваний не був.

03.03.2006 року наказом № 84/к її було
звільнено за скороченням чисельності
по п.1 ст.40 КЗпПУ з виплатою вихідної
допомоги в розмірі середньомісячного
заробітку з 03.03.2006 року. Звільнення було
погоджене з профспілкою. Вважає, що
звільнення було проведене з порушенням
трудового законодавства, оскільки
відбулось в період її тимчасової
непрацездатності, без пропонування
іншої роботи, без проведення
розрахунку на день звільнення. Після
вручення 06.03.2006 року копії наказу про
звільнення, вона подала заяву про
видачу трудової книжки, яка їй видана
не була. 15.06.2006 року нею було направлено
телеграму про надіслання трудової
книжки за місцем проживання, в зв'язку з
тим, що трудові відносини з нею було
припинено 03.03.2006 року на підставі
наказу №84/к. Разом з цим, 06.03.2006 року
було видано наказ №90/к про скасування
наказу №84/к від 03.03.2006 року про її
звільнення, наказ №88/к-о про надання їй
відпустки, наказ №210/к від 04.05.2006 року
про звільнення її за прогули на
підставі п.4 ст.40 КЗпПУ. Трудові
відносини з нею було припинено 03.03.2006
року згідно наказу №84/к, відсутність
згоди продовжувати трудові відносини
вона висловила 06.03.2006 року і в телеграмі
15.03.2006 року, однак адміністрація
відповідача примушує її до праці,
вимагає від неї роботи, не обумовленої
трудовим договором, що порушує її
конституційне право на вільний вибір
роду занять, професії та роботи. Наказ
№131-а від 06.03.2006 року не може бути
підставою для поновлення трудових
відносин, оскільки він стосується
скорочення посади, а не чисельності,
відміняє дію наказу №1055 від 23.09.2005 року
з 06.03.2006 року та вносить зміни до
штатного розкладу з 06.03.2006 року. Таким
чином наказ №1055 від 23.09.2005 року був
чинний по 05.03.2009 року включно та був
підставою для звільнення її з 03.03.2006
року. Ніяких заяв на надання відпустки
вона не писала, оскільки таке право
мають працівники.

З урахуванням зазначеного просила суд
визнати дійсним припинення трудових
відносин з 03.03.2006 року; змінити в наказі
№84/к дату звільнення з 03.03.2006 року на
08.11.2012 року; змінити в наказі №84/к
формулювання звільнення на ч.3 ст.38
КЗпПУ; визнати наказ №88/к-о від 06.03.2006
року про відпустку, наказ №90/к від
06.03.2006 року про скасування наказу про
звільнення та наказ №210/к від 04.05.2006
року про звільнення за прогули
недійсними та зобов'язати відповідача
їх скасувати; зобов'язати відповідача
внести зміни до трудової книжки;
стягнути з відповідача вихідну
допомогу в розмірі трьох
середньомісячних заробітних плат в
розмірі 2841 грн. 54 коп.; по лікарняному
листку №044594 з 30.01.2006 року по 14.02.2006 року
в сумі 211 грн. 32 коп., по лікарняному
листку №044871 з 15.02.2006 року по 03.03.2006 року
в сумі 594 грн. 94 коп.; компенсацію за
невикористану відпустку у 2005, 2006 роках
в сумі 1325 грн. 91 коп.; а загалом з
урахуванням індексу інфляції 10214 грн. 97
коп.; стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу та затримку
розрахунку при звільненні з
урахуванням індексу інфляції з 06.03.2006
року по 16.05.2012 року в сумі 108503 грн. 72 коп.;
стягнути з відповідача моральну шкоду
в сумі 50000 грн.; застосувати негайне
виконання рішення в частині стягнення
однієї середньої заробітної плати в
сумі 947 грн. 18 коп., вихідної допомоги в
сумі 2841 грн. 54 коп., доплати по
лікарняним в сумі 806 грн. 28 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 травня 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково:
визнано незаконними накази № 90/к від 06
березня 2006 року про відміну наказу №
84/к від 03 березня 2006 року про звільнення
ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ; наказ
№ 88/к-о від 06 березня 2006 року про
надання ОСОБА_2 чергової відпустки;
наказ № 210/к від 04 травня 2006 року про
звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст. 40
КЗпП України. Змінено в наказі № 84/к
від 03 березня 2006 року про звільнення
ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 40 КЗП України
дату звільнення з 03 березня 2006 року на 06
березня 2006 року. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Дніпровагонмаш» на
користь держави судовий збір в сумі 114
грн. 70 грн. (том 3, а.с. 34-36).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ставить питання про скасування рішення
суду в частині відмови в задоволенні
позовних вимог та в частині
встановлення судом дати звільнення 06
березня 2006 року та просить ухвалити
нове про задоволення цих позовних
вимог, в решті рішення суду залишити
без змін (том 3, а.с.42).

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 травня 2013 року у
частині відмови у внесенні змін до
трудової книжки, стягненні середнього
заробітку скасовано і ухвалено нове
рішення, яким вказані позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто
із Публічного акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за період з 7
березня 2006 року по 21 травня 2013 року у
сумі 73 526 грн. 60 коп. Стягнуто із
Публічного акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» судовий збір на
користь держави у сумі 849 грн. 97 коп.
Зобов'язано Публічне акціонерне
товариство «Дніпровагонмаш» внести у
трудову книжку ОСОБА_2 записи про
скасування наказу № 210/к від 4 травня 2006
року про звільнення ОСОБА_2 на підставі
п.4 ст. 40 КЗпПУ та про звільнення ОСОБА_2
з 6 березня 2006 року на підставі наказу №
84/к за скороченням чисельності (п.1 ст. 40
КЗпПУ). В іншій частині рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 травня 2013 року
залишено без змін (т.3, а.с.94-100).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 січня 2014 року
рішення Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 21 травня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року в частині вирішення
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку та про
відшкодування моральної шкоди
скасовано (т.3, а.с.147-150).

Вивчивши доводи апеляційної скарги в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку та про
відшкодування моральної шкоди,
перевіривши їх матеріалами справи,
вислухавши учасників процесу, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
позивача підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 січня 1999 року
позивачка була прийнята на роботу до
відповідача на посаду провідного
економіста за строковим трудовим
договором до 30 червня 1999 року. В
подальшому строковий трудовий договір
продовжено до 31 грудня 1999 року, а з 01
січня 2000 року вона була переведена на
посаду за безстроковим трудовим
договором. З 2004 року була переведена на
посаду провідного
спеціаліста-аналітика з дослідження
товарного ринку у відділ маркетингу
(т.1, а.с. 170-173). 01 вересня 2005 року
генеральним директором ВАТ
«Дніпровагон-маш» було видано наказ
№989, яким було передбачено скорочення
чисельності службовців та допоміжних
робітників на 5%, згідно із
затвердженими списками робітників, які
підлягають скороченню (а.с.251 том 2). 23
вересня 2005 року генеральним директором
ВАТ «Дніпровагонмаш» був виданий наказ
№1055 про скорочення з 01 жовтня 2005 року
персоналу, у тому числі, посади
провідного спеціаліста-аналітика з
дослідження товарного ринку у відділі
маркетингу з зазначенням, що цей наказ
виданий в зв'язку із змінами в
організації виробництва та праці (а.с.
12-17 т. 1). З наказом №1055 від 23 вересня 2005
року та розпорядженням №2155-71 від 23
вересня 2005 року про майбутнє
звільнення позивачка була ознайомлена
23 вересня 2005 року (а.с. 18 том 1).

03 березня 2006 року відповідачем видано
наказ №84/к за погодженням із
профспілковим комітетом, відповідно до
якого ОСОБА_2 була звільнена з займаної
посади на підставі наказу №1055 від 23
вересня 2005 року за скороченням
чисельності - п. 1 ст.40 КЗпПУ - з виплатою
вихідної допомоги в розмірі
середньомісячного заробітку з 03
березня 2006 року (а.с. 19,79 т.1).

06 березня 2006 року відповідачем було
видано наказ №131а про відміну дії
наказу №1055 від 23 вересня 2005 року щодо
скорочення посади провідного
спеціаліста-аналітика з дослідження
товарного ринку відділу маркетингу,
яку займала позивачка, з 06 березня 2006
року (а.с.22 т.1).

06 березня 2006 року видано наказ №90/к про
скасування наказу №84/к від 03 березня 2006
року про звільнення позивачки (а.с.21 т.1),
наказ №88/к-о про надання ОСОБА_2
відпустки за період з 04 січня 2005 року по
03 січня 2006 року на 24 календарних дні та
додаткову відпустку на 7 календарних
днів з 06 березня 2006 року по 06 квітня 2006
року включно (а.с.28 т. 1).

04 травня 2006 року відповідачем було
видано наказ №210/к про звільнення
ОСОБА_2 з 06 квітня 2006 року на підставі п.4
ст.40 КЗпПУ за відсутність на роботі без
поважних причин з 07 квітня 2006 року (а.с.80
т.1).

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 травня 2013 року
визнано незаконними накази № 90/к від 06
березня 2006 року про відміну наказу №
84/к від 03 березня 2006 року про звільнення
ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ; наказ
№ 88/к-о від 06 березня 2006 року про
надання ОСОБА_2 чергової відпустки;
наказ № 210/к від 04 травня 2006 року про
звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст. 40
КЗпП України. Змінено в наказі № 84/к
від 03 березня 2006 року про звільнення
ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 40 КЗП України
дату звільнення з 03 березня 2006 року на 06
березня 2006 року.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року зобов'язано Публічне
акціонерне товариство
«Дніпровагонмаш» внести у трудову
книжку ОСОБА_2 записи про скасування
наказу № 210/к від 4 травня 2006 року про
звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст. 40
КЗпПУ та про звільнення ОСОБА_2 з 6
березня 2006 року на підставі наказу №
84/к за скороченням чисельності (п.1 ст. 40
КЗпПУ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 січня 2014 року
віщезазначені рішення судів першої та
апеляційної інстанції в цих частинах
залишені без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у частині стягнення з
відповідача повного розрахунку при
звільненні та середньої заробітної
плати за час затримки розрахунку при
звільненні, затримки у видачі трудової
книжки та за час вимушеного прогулу,
суд першої інстанції виходив із того,
що відсутня вина відповідача в
затримці видачі трудової книжки та
непроведенні розрахунку, оскільки між
сторонами існував спір з приводу
припинення чи продовження трудових
відносин, а в подальшому, після видачі
наказу №210/к від 04.05.2006 року про
звільнення ОСОБА_2 за прогул, їй
направлялось запрошення для отримання
трудової книжки на підприємстві, але
вона не з'явилась і не дала своєї згоди
на направлення трудової книжки поштою.

Проте, вказані висновки не
відповідають фактичним обставинам
справи і зроблені з порушенням норм
матеріального права, що, згідно із п.3, 4
ч.1 ст. 309 є підставою для скасування
рішення суду в цій частині та ухвалення
нового рішення.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму. Згідно із ст.117
КЗпП України, у разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що останнім днем
роботи ОСОБА_2 було 6 березня 2006 року, і в
цей день вона була на роботі, однак,
заробітна плата за цей день ні на час
розгляду справи у суді 1 інстанції, ні
на час розгляду справи в апеляційному
суді, позивачці не виплачена,
остаточний розрахунок не проведений, і
цього факту представники відповідача
не заперечували.

Згідно наданому відповідачем в суді
апеляційної інстанції розрахунку (т.3,
а.с.188), на час звільнення позивача з нею
не було проведено повного розрахунку,
в зв'язку з чим утворилася
заборгованість, яка з урахуванням
компенсації складає 2892,64 грн.. Дана сума
до теперішнього часу позивачу не
виплачена та підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний у день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст..116
цього Кодексу, а згідно з ч.4 ст. 235 КЗпП
України у разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Із матеріалів справи
вбачається, що трудова книжка фактично
була вручена представнику позивачки
ОСОБА_4 12 листопада 2009 року (том 2, а.с.174).

Із телеграми від 15 березня 2006 року (том
1, а.с.7) вбачається, що ОСОБА_2 вимагала
направити трудову книжку поштою за її
місцем проживання. Пояснення
представників відповідача про те, що
вони вважали трудові відносини ОСОБА_2
з підприємством такими, що не
припинилися, - не є підставою для
звільнення підприємства від обов'язку
вручити трудову книжку звільненому
працівнику, оскільки судом встановлено
незаконність вказаних наказів, і в цій
частині рішення суду не оспорюється.

За таких обставин позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та за затримку
розрахунку підлягають задоволенню.

Відповідно до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100 з наступними змінами, суд, для
обчислення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
виходить з заробітної плати позивача
за останні два місяці, що передували
звільненню.

З довідки, виданої відповідачем (т.3,
а.с.186), середньоденна заробітна плата
позивача складає 41 грн. 32 коп. і
позивачем не оспорюється. Період
затримки розрахунку з 07 березня 2006 року
по 02 червня 2014 року становить 2064
робочих днів. Заробітна плата позивача
за час затримки розрахунку, яка
підлягає стягненню з відповідача на її
користь, складає 85284 грн. 48 коп. У той же
час підстав для стягнення індексу
інфляції не вбачається, оскільки
середній заробіток, який стягується за
час вимушеного прогулу та за затримку
розрахунку, індексації не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення моральної шкоди,
суд першої інстанції посилався на те,
що вказана вимога позивачкою була
заявлена 02.03.2007 року в заяві про
уточнення позовних вимог, тобто майже
через рік після звернення до суду з
позовом. Доказів щодо поважності
причин пропуску встановленого ст.233
КЗпПУ тримісячного строку для
звернення до суду позивачка не надала,
клопотань про поновлення останнього не
заявляла. А стороною відповідача було
заявлено про застосування строків
позовної давності.

Проте, вказані висновки не
відповідають фактичним обставинам
справи і зроблені з порушенням норм
матеріального права, що, згідно із п.3, 4
ч.1 ст. 309 є підставою для скасування
рішення суду в цій частині та ухвалення
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Права позивача були порушені у березні
2006 року. З зазначеним позовом ОСОБА_2
звернулася до суду у квітні 2006 року. В
матеріалах справи наявне доповнення до
позовної заяви від 29 травня 2006 року
(том.1 а.с.32), в якому позивач просила
зобов'язати відповідача виплатити на
її користь моральну шкоду у розмірі 5000
грн., тобто не пропустила встановленого
ст.233 КЗпПУ тримісячного строку для
звернення до суду з цією вимогою.

Оскільки порушення трудових прав
позивача спричинило їй моральні
страждання, то згідно зі ст.237-1 КЗпП
України, вона має право на
відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи тривалість неправомірних
дій відповідача, характер заподіяної
шкоди та обсяг перенесених позивачем
страждань, колегія суддів вважає, що
достатній розмір такого відшкодування
становитиме 500 грн., в задоволенні решти
позовних вимог в цій частині слід
відмовити.

Рішення суду в частині стягнення на
користь ОСОБА_2 заробітної плати за
один місяць в розмірі 947,00 грн. підлягає
негайному виконанню відповідно до ст.367
ЦПК України.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з
відповідача слід стягнути в дохід
держави судові витрати в розмірі 1125
грн.37 коп. (881,77 грн. + 243,60 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 367 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 21 травня 2013 року
в частині вирішення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку та про
відшкодування моральної шкоди
скасувати і ухвалити в цих частинах
нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Дніпровагонмаш":

- на користь ОСОБА_2 заборгованість з
заробітної плати в розмірі 2892,64 грн.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 07
березня 2006 року по 02 червня 2014 року в
розмірі 85284,48 грн. з утриманням при
виконанні рішення з цих сум
обов'язкових податків, платежів і
зборів та моральну шкоду в розмірі 500
грн.;

- в дохід держави судові витрати в
розмірі 1125 грн. 37 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду в частині стягнення на
користь ОСОБА_2 заробітної плати за
один місяць в розмірі 947,00 грн. підлягає
негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді