Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 31 січня 2014 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної
шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по
тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк» в січні 2012
року звернулося до суду із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної шкоди,
посилаючись на те, що згідно акту
ревізії цінностей від 11 жовтня 2011 року
у відділенні каси перерахунку виявлено
недостачу грошових коштів у розмірі 300
000 грн. Відповідальними за збереження
згідно з укладеними з позивачем
договорами про повну матеріальну
відповідальність є відповідачі по
справі, 10 жовтня 2011 року відповідачі
прийняли касу без будь-яких недостач,
або залишків матеріальні цінності а в
кінці їх робочої зміни виникла
недостача на вказану суму. При цьому як
стверджено відповідним висновком
службового розслідування по вказаному
факту з боку відповідачів в цей день не
раз допускалися грубі порушення
трудової дисципліни, внутрішньої
розпорядку та посадових обов'язків,
щодо порядку допуску в приміщення
відповідної каси перерахунку
сторонніх осіб. Посилаючись на
зазначене ПАТ КБ «ПриватБанк» просив
суд позов задовольнити та стягнути з
усіх трьох відповідачів по 100 000 грн. з
кожного та судові витрати по справі.

Відповідачі та їх представник
заперечуючи позов вказували, що
зафіксовані розбіжності в сумі 300 000
грн. виникли в результаті збою
програмного забезпечення, який мав
місце у вказаний період, одночасно
представник відповідачів зазначав, що
станом на час розгляду справи, винних
осіб у вчиненні кримінального
правопорушення не встановлено, а тому
до закінчення досудового
розслідування, яке проводиться по
даному факту, підстав вважати, що
недостача матеріальних цінностей у
сумі 300 000 грн. виникла саме з вини
відповідачів не має.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 31 січня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив в
апеляційному порядку зазначене судове
рішення. В апеляційній скарзі просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення про задоволення позову.
Зокрема зазначає, що банком доведено
належними доказами, що недостача в касі
грошових коштів в розмірі 300 000 грн.
сталася з вини відповідачів. Вказує, що
рішення суду щодо відсутності вини
відповідачів ґрунтується на
припущеннях. Вказує, що відповідачами
не надано належних та допустимих
доказів того, що недостача в касі
виникла не з їх вини.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне апеляційну
скаргу задовольнити з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції послався на
роз'яснення даних в п. 3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
29.12.1992 року №14 «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» (далі по
тексту - Постанова Пленуму), та прийшов
висновку, що позивачем належними
доказами не доведено про винне
порушення працівниками обов'язків за
трудовим договором наявність
причинного зв'язку між їх
противоправною поведінкою і шкодою,
яка наступила, а також докази які мають
значення для визначення розміру сум що
підлягають стягненню. При цьому суд
критично оцінив надану позивачем копію
виписки з висновку службового
розслідування по факту виявлення
нестачі коштів у сумі 300 000 гривень в
Ужгородській касі перерахунку
проведеною службою безпеки банку,
оскільки остання не містить висновок,
що втрата виникла внаслідок дій
відповідачів. Крім того суд зазначив,
що позивачем не надано доказів чим він
керувався визнаючи розмір шкоди із
відповідачів у рівних частках, так як
кожен із них несе індивідуальну
відповідальність за відповідними
договорами.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна,
оскільки такий не відповідає фактичним
обставинам справи встановлених в суді,
та не ґрунтується на нормах
матеріального права які регулюють
спірні правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що
згідно акту ревізії цінностей від
12.10.2011 року виявлено недостачу грошових
коштів у розмірі 300 000 грн., що
знаходяться в сховищі каси перерахунку
в м.Ужгород по вул. Берчені, 45 (а.с.18-21).
Вказана ревізія проводилася за період
з 10.10.2011 по 11.10.2011 року і в даному періоді
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
обслуговували касу позивача.

З кожним з відповідачів було укладено
договір про повну матеріальну
відповідальність (а.с.3, 6, 9).

Вищезазначеним актом ревізії
доводиться причетність відповідачів
до виявленої нестачі матеріальних
цінностей, так як нестача виникла саме
в період коли вони обслуговували касу
позивача, що фактично не заперечували і
відповідачі по справі.

Як вбачається з матеріалів справи
шкоду позивачу заподіяно внаслідок дій
декількох працівників.

Як роз'яснено в п. 3 Постанови Пленуму
якщо шкоду заподіяно кількома
працівниками, в рішенні суду має бути
зазначено, які конкретно порушення
трудових обов'язків допустив кожен
працівник, ступінь його вини та
пропорційна їй частка загальної шкоди,
за яку до нього може бути застосовано
відповідний вид і межі матеріальної
відповідальності.

А відповідно до п.16 Постанови Пленуму
розмір шкоди, заподіяної з вини кількох
працівників, визначається для кожного
з них з урахуванням ступеня вини, виду і
меж матеріальної відповідальності.
Солідарна матеріальна
відповідальність застосовується лише
за умови, якщо судом встановлено, що
шкода підприємству, установі,
організації заподіяна спільними
умисними діями кількох працівників або
працівника та інших осіб.

Із зазначеного слідує, що в даному
випадку, для визначення розміру шкоди
яка підлягає стягненню з кожного з
винних працівників необхідно
обов'язково встановити ступінь провини
кожного з них.

При цьому, виходячи з приписів ст. 138
КЗпП України, обов'язок доведення даних
обставин лежить саме на позивачу.

Колегія суддів виходячи із
вищенаведених приписів норм
матеріального права та керівних
роз'яснень Пленуму констатує, що на
виконання зазначених обставин позивач
надав суду посадові інструкції кожного
з відповідачів, відповідно до змісту
яких вбачається, що посадові обов'язки
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
ідентичними (а.с.4-5,7-8,10-11).

З наявного в матеріалах справи
висновку службового розслідування
слідує, що у вказаний період грубо
порушувалась касова дисципліна всіма
трьома касирами, відповідачами по
справі, зокрема щодо допуску в
приміщення каси перерахунку сторонніх
осіб в тому числі й інших касирів даної
каси які в цей день не знаходилися на
роботі, а один із них відзначав свій
день народження, та не мали права
знаходитись в цьому приміщенні, а також
співробітників служби інкасації, що
також є порушенням відповідного
внутрішнього наказу, в силу чого всі
троє відповідачів, які були
працівниками позивача допустили винну
та противоправну поведінку, щодо
неодноразового допущення на протязі
дня до приміщення каси перерахунку де
знаходилися відповідні матеріальні
цінності сторонніх осіб.

Обговорюючи ступінь вини кожного із
відповідачів, щодо порушення трудових
обов'язків у вигляді допуску в
приміщення каси перерахунку сторонніх
осіб, колегія суддів із врахуванням
ідентичності їх посадових інструкцій,
та зважаючи на те що, з кожною із
відповідачів був укладений договір про
повну матеріальну відповідальність, за
фактичних обставин справи, що
неправомірний доступ до приміщення
каси мав місце із мовчазної згоди
кожного із трьох відповідачів
приходить висновку, що такий у всіх
трьох відповідачів є рівнозначним. В
силу чого слід визнати, що пропорційна
частка загальної шкоди заподіяної
кожним із трьох відповідачів є рівною
та становить по 1/3 частини прямої
дійсної шкоди.

Обставин, які підлягають врахуванню
при визначенні розміру відшкодування
щодо його зменшення передбачених ст. 137
КЗпП України, як і відсутності умов,
щодо забезпечення збереження
матеріальних цінностей судом не
встановлено. В силу чого з кожного із
відповідачів на користь позивача слід
стягнути завдану пряму дійсну
матеріальну шкоду в розмірі по 100 000 грн.
(загальний розмір зданої шкоди 300 000 грн.
х 1/3).

Доводи відповідачів, що зафіксовані
розбіжності в сумі 300 000 грн. виникли в
результаті збою програмного
забезпечення, нічим не підтвердженні і
такі спростовані висновком службового
розслідування із якого слідує, що
службою безпеки банку перевірялася
версія збою в програмних комплексах
банку (подвійне або не відображення
проводки) у зв'язку з чим були повторно
перевірені відповідність касових
документів даним програмних
комплексів, помилок касирів-операторів
не виявлено, грошові кошти знаходяться
на рахунках банка і клієнтів
відповідно до касових документів того
дня, також отримано відповідь з
Департаменту по контролю і координації
касової роботи ГО відповідно до якої за
вказаний період технічної помилки, яка
б могла призвести до недостачі не
виявлено (а.с.84).

Не заслуговують на увагу і доводи
представника відповідачів що станом на
час розгляду справи, винних осіб у
вчиненні кримінального правопорушення
не встановлено, а тому до закінчення
досудового розслідування, яке
проводиться по даному факту, підстав
покладати відповідальність та
відшкодовувати шкоди саме з
відповідачів не має, оскільки,
відповідно до ч.3 ст. 130 КЗпП України за
наявності загальних підстав і умов
матеріальної відповідальності
працівника, така може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адміністративної чи
кримінальної відповідальності.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів приходить висновку, що позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» доведений належними та
допустимими доказами, є підставним та
таким що підлягає до задоволення в
повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо
суд апеляційної інстанції не передаючи
справи на новий розгляд змінює або
ухвалює нове рішення, суд відповідно
змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при подачі позову було
сплачено судовий збір у розмірі 177 грн.
00 коп. (а.с.31) та при подачі апеляційної
скарги судовий збір в розмірі 1500 грн.
(а.с.123) а тому судові витрати по справі
становлять 1 677 грн. які слід стягнути з
відповідачів пропорцій в розмірі по 559
грн. з кожного.

Керуючись статтями 130,134,135-1,135-3,136-138 КЗПП
України, статтями 60, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 31 січня 2014 року скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
позов Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» задовольнити. Стягнути з
ОСОБА_2 АДРЕСА_1, ОСОБА_3, АДРЕСА_2, та
ОСОБА_4 АДРЕСА_3 в користь Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» по 100 000 (сто тисяч)
гривень з кожної, та судові витрати по
справі в розмірі по 559 (п'ятсот п'ятдесят
дев'ять) гривень з кожної.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення однак воно
може бути оскаржена в касаційному
порядку на протязі двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Суддя-доповідач:
Судді: