22-ц/775/524/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Мохов Є.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І
М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.,

суддів
Мироненко І.П., Попової С.А,,

при секретарі
Одинцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на частку майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Волноваського районного
суду Донецької області від 19 лютого
2014р.,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року позивачка
звернулася до суду з позовом, в якому
просила розділити належні їй та
відповідачу на праві спільної
сумісної власності два стаціонарних
торгівельних павільони та визнати за
нею право власності на один з них.
Посилалася на те, що з 2007 по березень
2013 року перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем, від якого має
дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За
час спільного проживання вони за
спільні кошти (допомагали як її батьки,
так і відповідача) придбали,
побудувавши в АДРЕСА_1, з дозволу
міської ради два стаціонарні
торгівельні павільони (під одним дахом,
два самостійні приміщення з окремим
входом розміром кожний 5х6 метри,
вартістю по 50 000грв. кожний). Документи
спірну будівлю та договір оренди землі
оформлені на відповідача, який є
фізичною особою-підприємцем.

Рішенням Волноваського
районного суду Донецької області від 19
лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено. Розділено спільне майно
подружжя у вигляді двох самостійних
торгівельних павільйонів під одним
дахом, з окремими входами, розміром 5 х 6
м кожний, що розташовані по АДРЕСА_1
наступним чином: Визнано право
власності за ОСОБА_1 на один
стаціонарний торгівельний павільйон з
окремим входом, розміром 5х 6 метрів,
розташований за адресою АДРЕСА_1, з
привласненням йому юридичної адреси -
будинок АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі
507 грв.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову у позові, посилаючись
на те, що висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом порушені
норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, який підтримав доводи скарги
та просив її задовольнити, заперечення
проти скарги позивачки, яка просила
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 2 червня 2007 року по 19 вересня 2013
року ( а.с. 4,85). Від шлюбу мають
неповнолітню доньку - ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після припинення
шлюбних відносин між подружжям
проживає з матір'ю (а.с.5).

На підставі рішення
Волноваської міської ради №6/7-166 від 8
квітня 2011 року ОСОБА_2, який є фізичною
особою - підприємцем з 2008року, наданий
дозвіл на розміщення групи малих
архітектурних форм (два стаціонарних
торгівельних павільйони розміром 5,0х6,0
м. кожний), які не повинні мати
заглиблений у грунт фундамент, на
земельній ділянці площею 98,00 кв.м. по
АДРЕСА_1 ( а.с. 10-11,44).

Відповідно до договору
особистого строкового сервітуту від 15
квітня 2011 року, між Волноваською
міською радою та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 укладено договір,
за умовами якого Волноваська міська
рада надала, а ОСОБА_2 прийняв у
строкове платне користування
земельну ділянку для розміщення та
експлуатації МАФ (два торгівельних
павільйони) із земель житлової
громадської забудови Волноваської
міської ради по АДРЕСА_1, загальною
площею 0, 0098 га строком на п'ять
років ( а.с. 12-13).

Задовольняючи позов, суд
першої інстанції зазначив в рішенні,
що поділ вказаного спірного майна між
подружжям, яке є їх спільною сумісною
власністю, є підставою для набуття
права власності кожним з них на
половину майна. Тому, позовні вимоги
позивачки обґрунтовані і підлягають
задоволенню у повному обсязі.

З таким висновком суду колегія
суддів апеляційного суд погодитися не
може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно, всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам
закону рішення суду не відповідає.

Підстави набуття права
спільної сумісної власності подружжя
(тобто, перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені ст.60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна
до спільної сумісної власності
подружжя визначається не тільки
фактом придбання його під час шлюбу,
але і спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.
Тобто, застосовуючи цю норму права
(ст.60 СК України) та визнаючи право
спільної сумісної власності подружжя
на майно, суд повинен встановити не
тільки факт набуття майна під час
шлюбу, але й факт, що джерелом його
набуття є спільні сумісні кошти або
спільна сумісна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення
цих фактів норма ст.60 СК України
вважається застосованою правильно.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК
України ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на за засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.59 цього Кодексу
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування , не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на те, що спірні
павільйони є його власністю, як
фізичної особи - підприємця, оскільки
придбані хоча й за час шлюбу з
позивачкою, але не за їх спільні кошти,
а за кошти, що одержані ним на
безвідплатній основі від третіх осіб
(батьків).

Позивачка також не
заперечувала проти того, що допомогу у
придбанні спірного майна надавали як
батьки відповідача так і її. Між тим,
належних та допустимих доказів на
спростування доводів відповідача та
на підтвердження факту набуття
спірного майна за спільні кошти
позивачка не надала та матеріали
справи таких доказів не містять.

З урахуванням зазначеного,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про набуття придбаним майном статусу
спільного майна подружжя. Майно
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, яке
придбане для використання в
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
який підпадає під регулювання ст.ст.60,61
СК України.

Виходячи з положень норм
матеріального права, власність у сім'ї
існує у двох правових режимах - спільна
сумісна власність подружжя та
особиста приватна власність одного з
подружжя ( ст.57 СК України), залежно від
якого регулюються питання
розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям
права спільної сумісної власності та
право подружжя на розпорядження
спільним майном визначено ст.63,65 СК
України. Водночас відповідно до ст.59
цього Кодексу той з подружжя, який є
власником майна, визначає режим
володіння та користування ним, з
урахуванням інтересів сім'ї, дітей.

Одним з видів розпорядження
власністю є право власника
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності. Окремою формою
підприємницької діяльності є
підприємницька діяльність фізичних
осіб.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться у п.29 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про шлюб, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №1 від 21 грудня 2007 року,
на підставі норм ст.ст.57,61 СК України,
майно фізичної особи - підприємця, яке
придбане для використання або
використовується в підприємницькій
діяльності з метою одержання прибутку
не є об'єктом спільної сумісної
власності . Інший із подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

У зв'язку з викладеним
підстав для задоволення позову ОСОБА_1
про поділ двох стаціонарних
торгівельних павільйонів шляхом
визнання за нею права власності на
один з них, з привласненням йому іншої
юридичної адреси, колегія суддів не
вбачає.

Посилання в рішенні суду
першої інстанції, як на правову
підставу задоволення позову, на
рішення Конституційного Суду України
від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 за
конституційним зверненням приватного
підприємства «ІКІО» щодо офіційного
тлумачення положення ч.1 ст.61 СК
України при вирішенні питання
відносно правового режиму майна
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є
помилковим, оскільки в цьому рішенні
Конституційного Суду України мова
йде виключно про статутний капітал та
майно приватного підприємства, які
сформовані за рахунок спільної
сумісної власності подружжя.

Оскільки висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, обставини, які суд вважав
встановленими, не доведені та,
вирішуючи спір, суд неправильно
застосував норми матеріального права,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні даного позову.

Керуючись ст.307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів , -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 19
лютого 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та
визнання права власності на один
стаціонарний торгівельний павільйон,
розташований по АДРЕСА_1, з
привласненням йому іншої юридичної
адреси, - відмовити.

Рішення набирає законної
сили з моменту проголошення і може
бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді