У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про поділ будинку в натурі, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 18
вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 11 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 через свого
представника звернулася до суду із
указаним позовом, у якому просила
провести поділ домоволодіння АДРЕСА_1
між нею та відповідачами в натурі
відповідно до другого варіанту
експертного висновку.

В обґрунтування заявленого позову
ОСОБА_3 зазначала, що вона є власником Ѕ
частини вказаного домоволодіння, а
ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 володіють
по ј частині домоволодіння, яке
складається із житлового будинку та
криниці. Житловий будинок загальною
площею 47,5 кв. м, житловою площею 36,5
кв. м, складається з коридору 1-1 площею
4,4 кв. м, кухні 1-3 площею 6,6 кв. м, житлової
кімнати 1-2 площею 17,7 кв. м та житлової
кімнати 1-4 площею 18,8 кв. м. Між нею та
відповідачами встановлено певний
порядок користування будинком, а саме:
вона користується житловою кімнатою 1-4,
а відповідачі - житловою кімнатою 1-2.
Коридор та кухня перебувають у
спільному користуванні сторін.
Експертним висновком №20/11-2012 від 5
листопада 2012 року встановлена
можливість поділу спірного
домоволодіння в натурі за двома
варіантами.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
провести поділ цього домоволодіння між
нею та відповідачами в натурі
відповідно до другого варіанту
вказаного експертного висновку.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 18
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року, в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
постановити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що поділ житлового будинку є
можливим лише у випадку здійснення
прибудови до будинку коридору та кухні.
Однак, відповідачі на здійснення такої
прибудови не погоджуються, як і не
погоджуються на отримання ними
грошової компенсації за різницю від
ідеальної частки у майні у разі її
зменшення у результаті поділу. Таким
чином, суди дійшли висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
власником Ѕ частини домоволодіння
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 20 травня 2003 року. ОСОБА_4 є
власником ј частини домоволодіння
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 28 грудня 2004 року. ОСОБА_5 є
власником ј частини домоволодіння
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
договору купівлі-продажу частини
домоволодіння від 26 квітня 2005 року.

Таким чином, домоволодіння АДРЕСА_1 є
спільною частковою власністю сторін.

Між сторонами існує певний порядок
користування спірним житловим
будинком, а саме: ОСОБА_3 користується
житловою кімнатою 1-4, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5
- житловою кімнатою 1-2. Коридор та кухня
перебувають у спільному користуванні
сторін. Наведене підтверджується
письмовою нотаріально завіреною
заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 26 квітня 2005
року.

Згідно висновку повторної судової
будівельно-технічної експертизи №
20/11-2012 від 5 листопада 2012 року
запропоновано два варіанти розподілу
домоволодіння із здійсненням
прибудови до будинку коридору та кухні.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст.
ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є
рівними у своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав, в тому числі щодо захисту
права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом.

Незалежно від розміру часток,
співвласники при здійсненні
зазначених правомочностей мають рівні
права.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

За змістом ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ
частки із спільного майна, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України кожен із
співвласників має право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності з дотриманням
вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів
суди повинні враховувати роз'яснення,
викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 4
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності на
житловий будинок».

Зокрема, виходячи з положень ст. 183 ЦК
України та роз'яснень, викладених у п. п.
6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в
натурі (поділ будинку) може мати місце
за наявності технічної можливості
виділення кожній із сторін
відокремленої частини будинку із
самостійним виходом (квартири), яка
відповідає розміру їх часток у
приватній власності або наявності
технічної можливості переобладнання
будинку в ізольовані квартири.

Вирішуючи такі спори, суди з
урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін повинні
відповідно до заявлених вимог
запропонувати сторонам подати або за
їх клопотанням витребувати, зокрема,
висновки технічної експертизи щодо
можливих варіантів поділу будинку в
натурі, а в необхідних випадках -
висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо,
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про характер робіт і їх вартість,
які необхідно здійснити для
відокремлення виділеної частки
будинку або поділу будинку.

Відповідно до вимог ст. 152 ЖК України
переобладнання та перепланування
жилого будинку, що належить
громадянинові на праві приватної
власності , проводяться з дозволу
виконкому місцевої ради.

Такий дозвіл на проведення прибудови в
матеріалах справи є, однак судом його
залишено без уваги.

Проведення експертизи в суді повинно
здійснюватися з додержанням правил,
передбачених ст. ст. 144, 147 ЦПК України.

Наданий суду висновок узгоджуються з
установленими по справі обставинами та
заявленими вимогами про поділ будинку
в натурі з відокремленням частин
будинку, яка відповідає розміру їх
часток у праві власності, в окремі
квартири.

Апеляційним судом не враховано, що
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3
просила виділити указане нерухоме
майно в натурі відповідно до 2 варіанту
розподілу, запропонованого висновком
експертизи від 5 листопада 2012 року.

Як убачається з висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 5
листопада 2012 року, для будь-якого
варіанту поділу домоволодіння на дві
ізольовані квартири необхідно
здійснити перепланування та прибудову.

Лише після цього, виділені частини за
обома варіантами будуть відповідати
вимогам повноцінної ізольованої
частини будинку.

Таким чином, відповідно до
вищевказаного висновку судової
будівельно-технічної експертизи виділ
частки у натурі у спірному
домоволодінні все ж таки є можливим.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи
спір про поділ у натурі майна,
відмовили у задоволенні позову з
підстав ненадання відповідачами згоди
на проведення прибудови, однак у
порушення вимог ст. ст. 214-215 ЦК України
суди не обговорили питання про
можливість виділу частини
домоволодіння за іншим варіантом,
запропонованим експертом, фактично
залишили спір сторін невирішеним.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд
у порушення вимог ст. ст. 303, 315
ЦПК України доводів апеляційної скарги
належним чином не перевірив і допущені
судом першої інстанції помилки в
повному обсязі не виправив.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені,судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 18
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко