У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі суддів:
Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В., Кожух
О.А., при секретарі Чейпеш С.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, що діє в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
Тячівського районного суду від 4
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ПАТ «Державний ощадний банк
України», третя особа - приватний
нотаріус Тячівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 13.09.2007 року між нею
та ВАТ «Державний ощадний банк
України» (правонаступник ПАТ
«Державний ощадний банк України», далі
- Банк) був укладений договір
відновлювальної кредитної лінії №
353-С-07, згідно умов якого Банк надав їй
кредит в сумі 1 000 000 гривень, а вона
зобов'язалася сплатити Банку проценти
в розмірі 15,5 % річних та повернути кошти
до 13.09.2017 року.

З метою забезпечення своїх
зобов'язань за цим кредитним договором
вона 13.09.2007 року уклала з Банком договір
іпотеки, за яким передала в іпотеку
нерухоме майно - незакінчене
будівництвом (71% готовності) приміщення
торгово-готельного комплексу, зі всіма
невід'ємними приналежностями, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Укладений договір іпотеки, на
думку позивача, є недійсним, оскільки
суперечить вимогам закону, через те, що
передане майно (майнові права) не могло
бути предметом іпотеки, а також на неї
не було належним чином зареєстровано
право власності на об'єкт
незавершеного будівництва.

Посилаючись на дані обставини
просила визнати недійсним договір
іпотеки укладений 13.09.2007 року між нею
та Банком.

Рішенням Тячівського районного
суду від 04.03.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В обґрунтування апеляційної
скарги ОСОБА_3, що діє в інтересах
ОСОБА_4, посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
місцевого суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у відсутності позивача та
її представника, які належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, а повідомлення представника
апелянта ОСОБА_3 про причини неявки в
судове засідання колегією визнані не
поважними.

Заслухавши представника відповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, згідно вимог
ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що 13.09.2007 року між ОСОБА_4
та ВАТ «Державний ощадний банк
України» (правонаступник ПАТ
«Державний ощадний банк України») був
укладений договір відновлювальної
кредитної лінії № 353-С-07, згідно умов
якого Банк надав позивачу кредит в сумі
1 000 000 грн., а остання зобов'язалася
сплатити Банку проценти в розмірі 15,5 %
річних та повернути кошти до 13.09.2017
року.

З метою забезпечення своїх
зобов'язань за цим кредитним договором
ОСОБА_4 уклала з Банком договір іпотеки
від 13.09.2007 року, за яким передала в
іпотеку нерухоме майно - незакінчене
будівництвом (71% готовності) приміщення
торгово-готельного комплексу, зі всіма
невід'ємними приналежностями, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Тому, вирішуючи спори
про визнання угод недійсними, суд
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
невідповідність змісту угоди вимогам
закону; недодержання встановленої
форми угоди; відсутність у сторін
(сторони) угоди належного обсягу
правоздатності; у чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно частин 2, 7 ст. 5 Закону
України «Про іпотеку» (в редакції
чинної на момент виникнення спірних
правовідносин) предметом іпотеки також
може бути об'єкт незавершеного
будівництва або інше нерухоме майно,
яке стане власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуття ним у власність відповідного
нерухомого майна у майбутньому.
Обтяження такого нерухомого майна
іпотекою підлягає державній
реєстрації у встановленому законом
порядку незалежно від того, хто є
власником цього майна на час укладення
іпотечного договору.

Предметом іпотеки може бути право
оренди чи користування нерухомим
майном, яке надає орендарю чи
користувачу право будувати, володіти
та відчужувати об'єкт нерухомого майна.
Таке право оренди чи користування
нерухомим майном для цілей цього
Закону вважається нерухомим майном.

Встановлено, що на момент укладення
договору іпотеки право власності
ОСОБА_4 на незакінчений будівництвом (71%
готовності) торгово-готельний комплекс
та набуття права власності на зведене
майно в майбутньому було підтверджено
реєстраційним посвідченням
Тячівського РПТІ від 17.08.2007 року,
дозволом на право виконання
будівельних робіт від 30.09.2005 року № 102,
виданим на підставі рішення виконкому
Тячівської міської ради від 29.09.2005 року.

На даний час за ОСОБА_4 зареєстровано
право власності в цілому на
торгово-готельний комплекс по АДРЕСА_1,
що стверджується свідоцтвом про право
власності від 05.09.2008 року.

До того ж, якщо предметом іпотеки є
об'єкт незавершеного будівництва, то по
закінченні його будівництва іпотека
зберігає силу, і її предметом є будівля
(споруда), зведена в результаті
завершення будівництва (п. 40 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин»).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надала суду доказів, які б
свідчили про те, що договір іпотеки
укладений між ним та Банком суперечить
ЦК України чи іншим актам цивільного
законодавства, та не довела обставин з
якими закон пов'язує визнання
правочинів недійсними.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову є правильним.

Суд вірно встановив фактичні обставини
справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим і підстав для його зміни
чи скасування немає. Доводи апеляції
висновків суду не спростовують, а тому
до уваги взяті бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від
4 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: