АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1984/14
Головуючий 1 інст. Горбунова Я.М.
Справа № 643/9295/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних правах
апеляційного суду Харківської області
у складі :

головуючого судді -
КРУГОВОЇ С.С.

суддів колегії -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі -
Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у місті
Харкові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського
районного суду міста Харкова від 25
листопада 2013 року по справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором
, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з вказаним
позовом , в якому просив солідарно
стягнути на його користь з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 суму боргу за Кредитним
договором № 0 від 18.10.2007 року в
розмірі 26 012,04 доларів США, що за курсом
НБУ станом на 30.04.2013 року становить 207
914,23 грн., з яких 24 768,44 дол. США- кредитна
заборгованість, що за курсом НБУ станом
на 30.04.2013 року становить 19 7974,14 грн., 1 243,60
дол. США- заборгованість по процентам,
що становить 11 5795,47 грн. та стягнути з
відповідачів суму сплаченого судового
збору.

У зустрічній позовній заяві, що
була подана 12 серпня 2013 року, ОСОБА_4
просив визнати поруку ОСОБА_4 за
договором № П-0 від 18 жовтня 2007
року такою, що припинена.

Ухвалою Московського районного
суду міста Харкова від 25 листопада 2013
року зустрічний позов ОСОБА_4 до ТОВ
«Кей-Колект» залишено без розгляду.

Рішенням Московського районного
суду міста Харкова від 25 листопада 2013
року позовну заяву «Кей-Колект»
задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним
рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що
суд ухвалив рішення без з'ясування
обставин, що мають значення для справи
та їх недоведеності, з невідповідністю
висновків суду обставинам справи та з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Вказує, що на противагу ст.ст. 1077
та 1082 ЦК України, в матеріалах справи
відсутні будь-які докази на
підтвердження того, що відповідача
письмово попереджали про відступлення
права грошової вимоги отримання ним
зазначеного повідомлення, хоча це є
основною умовою, за якої виникає
обов'язок боржника здійснити платіж
факторові. Суд першої інстанції у
рішенні не надав цьому факту оцінки.

Зазначає, що підставою виникнення
права пред'явлення позовних вимог у
позовній заяві визначено укладання між
АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»
договору факторингу №2 від 13 лютого 2012
року, але він відсутній і не
досліджувався судом, а до матеріалів
справи позивачем долучена копія
договору № 1 від 12 грудня 2012 року. Також
не зрозуміло, з якого пункту договору
додана виписка з Договору Факторингу,
окрім того вона підписана в
односторонньому порядку лише
директором ТОВ «Кей-Колект», а не обома
сторонами договору факторингу.

Також вказує, що можливість
отримання виконання зобов'язання в
іноземній валюті, навіть із
зазначенням в договорі факторингу щодо
повної правосуб'єктності ПАТ
«Укрсиббанку» та ТОВ «Кей-Колект» при
наявності у ТОВ «Кей-Колект»
відповідного дозволу на здійснення
валютної операції від НБУ, але НБУ,
згідно відповіді від 15.08.2013 року №
28-315/2662/9964 на інформаційний запит
повідомив, що станом на 08.08.2013 року він
не надав генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій ТОВ
«Кей-Колект». Отже, позивач не має права
звертатися до суду з вимогою про
стягнення боргу в іноземній валюті.

Зазначає, що позивач не надав до
суду акту приймання-передачі реєстру
боржників до договору факторингу, чим
не підтвердив, що йому належить право
вимоги заборгованості за кредитним
договором.

У порушення вимог п. 4 ст. 201 ЦПК
України та постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.06.2009
року, суд першої інстанції не розглянув
два клопотання відповідача про
зупинення розгляду справи № 643/9295/13-ц.

Вказує, що позовна заява не
містить посилань та належних і
допустимих доказів існування
заборгованості за кредитним договором,
долучена довідка про суму
заборгованості не є належним та
допустимим доказом, а розрахунки за
договором ніким не підписані та не
відповідають дійсності і вимогам ст.
57-59 ЦПК та ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність».

Звертає увагу, що позивач надав
розрахунок, який не відповідає умовам
кредитного договору в частині штучного
збільшення процентів на 1,6 % річних.
Оскільки за фактичними розрахунками,
він розрахував кількість днів не
відповідно до зазначених умов
преамбули кредитного договору, а
розрахував кількість календарних днів,
не врахувавши, що відношення за
принципом 366/360 не буде дорівнювати 1.

Зазначає, що суд першої інстанції
не зазначив мотиви з яких відхилив
заперечення щодо неправомірності
передачі банком боргу фізичної особи
фінансовій установі за договором
факторингу.

Також суд не перевірив та не дав
оцінку обставинам щодо припинення
договору поруки, у зв'язку зі
збільшенням відповідальності
поручителя згідно додатків до
кредитного договору № 1, 2, 3, які
збільшують його відповідальність без
його згоди.

Звертає увагу, що у порушення
вимог ст. 224 ЦПК України, оскаржуване
рішення винесено у порядку загального
розгляду справи, а не заочного,
незважаючи на неявку всіх
відповідачів. Таким чином, їх позбавили
права на перегляд рішення в поряду ст.
228 ЦПК України.

Ухвала про залишення зустрічної
позовної заяви без розгляду в
апеляційному порядку не оскаржувалась.

Згідно ч. 1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає що скарга
підлягає задоволенню.

Постановлюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що в
порушення умов закону і договору
ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував.
Відповідачі доказів, які б
спростовували доводи позивача і
висновки суду, не надали. Заперечення
щодо неправомірності передачі банком
боргу позивачу за договором факторінгу
є необгрунтованими та такими, що не
спростовують висновків суду.

З таким висновком суду, судова
колегія не погоджується з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не
відповідає зазначеним вимогам з
наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що
18 жовтня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" і
ОСОБА_3 укладено договір про надання
споживчого кредиту в сумі 30 000 доларів
США. В той же день між Банком і ОСОБА_4
був укладений договір поруки.

17 червня 2013 року до суду
звернулось ТОВ "Кей-Колект" з позовом
до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 18 жовтня 2007 року , посилаючись на те,
що між ТОВ "Кей-Колект" і АТ "Укрсиббанк"
13 лютого 2012 року укладено договір
Факторінгу № 2 згідно до якого
одночасно з відступленням прав Вимоги
до Фактора переходять усі права Банку
за всіма договорами забезпечення.

Відповідно до ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою наслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України,
встановлено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено за договором
або законом.

Згідно з ст.516 ІІК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Згідно 517 ЦK України первісний кредитор
у зобов'язанні повинен передати новому
кредиторові документи, які засвідчують
права, що передаються, та інформацію,
яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до розділу «Визначення
термінів» договору факторингу № 2 від
13.02.2012 р., термін "документація"
вживається в договорі факторингу в
такому значенні: оригінали або копії
документів, які підтверджують
дійсність, виникнення і наявність прав
вимог до боржників і гарантів щодо їх
заборгованості перед клієнтом. Під
документацією зокрема, розуміються
такі документи: первинні договори
(оригінали, а за відсутності - копії) з
усіма супутніми документами; договори
забезпечення; копії паспортів, довідок
про присвоєння ідентифікаційного коду
боржників; оригінали документів, що
підтверджують отримання боржником
грошових коштів (товарів) за первинним
договором, оригінал заяви про надання
кредиту та анкети позичальника,
документи (за їх наявності щодо
примусового стягнення заборгованості);
меморіальний ордер, що посвідчує
перерахування коштів за первинними
договорами; інші документи, які за
загальним правилом складають
«кредитну справу» боржника.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» передбачено, що підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Пунктом 4.4 Положення про організацію
операційної діяльності в банках
України, затвердженого постановою
правління Національного банку України
№ 254 від 18.06.2003 (далі- Положення),
передбачено: Залежно від виду операції
та типу контрагентів первинні
документи банку (паперові та
електронні) класифікують за такими
ознаками: а) за місцем складання:
зовнішні (одержані від клієнтів,
державних виконавців та інших банків);
внутрішні (оформлені в банку); б) за
змістом: касові; меморіальні (для
здійснення безготівкових розрахунків
із банками, клієнтами, списання коштів
з рахунків та внутрішньобанківських
операцій).

У первинних документах, на підставі
яких здійснюються записи в
бухгалтерському обліку, мають
зазначатися номери кореспондуючих
рахунків за дебетом і кредитом, сума
операції в грошовому виразі, дата
виконання, підпис відповідального
виконавця, підпис контролера (якщо
операція підлягає додатковому
контролю), підпис уповноваженої особи
(якщо підставою для здійснення
операції було відповідне
розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1. Положення
операції, які здійснюють банки, мають
бути належним чином задокументовані.

Відповідно до п. 4.2 Положення, яким
передбачено, що підставою для
відображення операцій за балансовими
та/або позабалансовими рахунками
бухгалтерського обліку є первинні
документи. Згідно п. 1.10 цього ж
Положення, первинний документ - це
документ, який містить відомості про
операцію та підтверджує її здійснення.

Позивач не надав належних і
допустимих доказів приймання прав
вимоги.

Ні суду першої інстанції ні суду
апеляційної інстанції позивач не надав
повного тексту договору факторінгу № 2
від 13 лютого 2012 року на який позивач
посилається як на підставу прийняття
прав вимоги (до позовної заяви надний
був повний текст договору факторінгу №
1 від 12 грудня 2011 року і під час розгляду
в апеляційному суді перший і останній
аркуш договору факторінгу №2 від 13
лютого 2012 року.

Наданий позивачем договір
відступлення вимоги ( а.с.179-180) і акт
приймання-передачі прав вимоги (а.с.218)
не містять відомостей щодо обсягу
(сума) прав вимоги станом на дату
укладення договору як взагалі так і
особисто до боржника ОСОБА_3

Що стосується наданих позивачем
витягів з договору факторінгу , то у
витягу (а.с.34) зазначено два договори
факторінгу і №1 від 12.12.2011 року і №2 від
13.02.2012 року , а у витягу (а.с.223) є
посилання тільки на один договір № 2
від 13.02.2012 року. В обидвах вказано
прізвище боржника ОСОБА_3, але
підписаний витяг одноособово
директором ТОВ "Кей-Колект" і не
містить підписів Фактора і Клієнка,
тобто це не є копією з оригінала, а є
виготовлений позивачем документ із
застосуванням електронних носіїв.

Відповідно до ч. 1 статті 1082
Цивільного кодексу України боржник
зобов'язаний здійснити платіж
факторові за умови, що він одержав від
клієнта або фактора письмове
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові і в цьому
повідомленні визначена грошова вимога,
яка підлягає виконанню, а також
названий фактор, якому має бути
здійснений платіж.

За приписами п. 2 статті 517 Цивільного
кодексу України боржник має право не
виконувати свого обов'язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні.

Отже, виходячи з приписів
законодавства, основною умовою, за
якої виникає обов'язок боржника
здійснити платіж факторові, є саме
одержання останнім письмового
повідомлення із зазначенням в ньому
грошової вимоги та відомостей про
фактора.

Наявні в матеріалах справи
повідомлення банку про відступлення
прав вимоги заборгованості за
кредитним договором містять
інформацію про укладення між ПАТ
«УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»
договору факторингу, але даних про
отримання відповідачами
повідомлення про відступлення прав
вимоги як передумови виконання
грошової вимоги новому кредитору
матеріали справи не містять.

Інших належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
відповідачі письмово попереджалися
про відступлення права грошової вимоги
до Фактора позивачем не надано.

Розглядаючи спір, суд першої
інстанції не взяв до уваги, що вказана
обставина має значення для вирішення
справи, оскільки між правовими
інститутами відступлення права вимоги
(цесії) та факторингом є відмінності.

Так, цесія це сам факт заміни особи в
зобов'язанні, що складається в силу
укладення відповідної угоди
купівлі-продажу, міни чи дарування
прав, що випливають із зобов'язання.

За договором факторингу (фінансування
під відступлення права грошової
вимоги) одна сторона (фактор) передає
або зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Як вбачається з п.2.2. договору поруки
від 18 жовтня 2007 року у випадку
невиконання Боржником своїх
зобов"язань за Основним договором
Кредитор має право пред"явити свої
вимоги безпосередньо до Поручителя,
які є обов"язковими до виконання
Поручителем на 10-й робочий день з дати
відправлення йому такої вимоги
(рекомендованим листом).
Підтвердженням факту відправлення або
вручення є квитанція або інший
поштовий документ п.5.7 договору поруки.

Відповідно ч.4 ст.559 ЦК України, порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Таким чином, оскільки договором поруки
визначено строк основного
зобов"язання моментом пред"явлення
вимоги , а матеріали справи доказів
направлення і отримання поручителем
вимоги не містять, то слід вважати
поруку припиненою, оскільки договір
укладено 18 жовтня 2007 року, а позов
пред"явлено 17 червня 2013 року, майже
через 6 років.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.
Підставою для зміни рішення суду
першої інстанції в апеляційному
порядку згідно п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 213, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307,
п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України,
ст.ст. 512, 514, 516,517, 559, 1049, 1054, 1077, 1079, 1082 ЦК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Московського районного суду
міста Харкова від 25 листопада 2013 року -
скасувати.

В задоволенні позову- відмовити .

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга може
бути подана безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -