УХВАЛА

іменем україни

4 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» до ОСОБА_3,
третя особа - відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дарницького районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві, про визнання особи такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням у гуртожитку, та зняття з
реєстраційного обліку за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал» на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
25 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 25
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Акціонерна компанія
«Київводоканал» (далі - ПАТ «АК
«Київводоканал») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
12 березня 2004 року ОСОБА_3 було прийнято
на роботу заступником начальника
Головного управління
організаційно-правового забезпечення.
На період роботи у товаристві
відповідачці на підставі ордеру від 15
червня 2004 року, спільної постанови
профкому та адміністрації
підприємства від 15 квітня 2004 року
№ 42 була надана кімната АДРЕСА_1, який
належить до відомого житлового фонду,
знаходиться на балансі і
обслуговується товариством та
призначений для проживання
працівників в період роботи на
підприємстві. Оскільки відповідачка не
проживає у гуртожитку з моменту
реєстрації, позивач, на підставі
ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР просив
визнати її такою, що втратила право
користування зазначеною кімнатою у
гуртожитку.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 25 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
25 березня 2014 року, у задоволенні позову
ПАТ «АК «Київоблводоканал» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «АК
«Київводоканал», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що,
позивачем не надано належних та
допустимих доказів для визнання
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування спірним жилим
приміщенням з підстав, передбачених ст.
ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками та вважав, що відсутність
заборгованості по сплаті за проживання
в гуртожитку, як і не виставлення
позивачем рахунків за проживання не є
підставою для визнання особи такою, що
втратила право користування
гуртожитком. При цьому суд послався на
положення ст. ст. 125, 132 ЖК УРСР і
зазначив, що відсутні підстави для
виселення відповідачки, яка не за
власним бажанням звільнилась, без
надання іншого житла.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 12
березня 2004 року по 28 лютого 2005
року працювала у ВАТ «АК
«Київводоканал».

Згідно ордеру № 30 від 25 червня 2004 року
ОСОБА_3 була надана кімната АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки з місця
проживання про склад сім'ї та
реєстрацію від 24 січня 2013 року за № 58
ОСОБА_3 зареєстрована в гуртожитку по
АДРЕСА_1 з 21 травня 2004 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
просив задовольнити його вимоги на
підставі ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, згідно яких
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, а в разі відсутності понад
встановлений строк така особа може
бути визнана судом такою, що втратила
право користування жилим приміщенням.

Згідно з актом від 19 серпня 2013 року,
складеного комісією представників ПАТ
«АК «Київводоканал», ОСОБА_3 в
гуртожитку по
АДРЕСА_1 з моменту реєстрації не
проживала та не проживає. Тобто, з
вказаного акту вбачається, що ОСОБА_3 не
проживає у спірній кімнаті з 21 травня
2004 року та особистих речей у цій
кімнаті не має.

З довідки ПАТ «АК «Київводоканал» № 247
від 6 грудня 2013 року вбачається, що в
період з 1 січня 2009 року по 30 листопада
2013 року рахунки на оплату за
гуртожиток ОСОБА_3 не виставлялись та
оплата відповідно не поступала,
заборгованість з оплати
житлово-комунальних послуг за
проживання у гуртожитку станом на 1
січня 2009 року у ОСОБА_3 відсутня.

Апеляційний суд вказані докази
належним чином не дослідив та вважав,
що відсутність проживання
відповідачки у гуртожитку встановлена
19 серпня 2013 року, а відсутність
заборгованості по сплаті за проживання
у гуртожитку, як і не виставлення
позивачем рахунків за проживання не є
підставою для визнання особи такою, що
втратила право користування
гуртожитком.

Крім того, апеляційний суд застосував
положення ст. ст. 125, 132 ЖК УРСР, які
регулюють виселення з гуртожитку з
наданням іншого житла у разі
звільнення з роботи не з власного
бажання.

Проте підставою звернення позивача із
позовом є встановлений факт
непроживання особи за зареєстрованим
місцем проживання більше ніж шість
місяців (ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР), а не з
вимогами про виселення особи у зв'язку
із звільненням (ст. ст. 125, 132 ЖК УРСР).

Апеляційний суд зазначене не врахував,
порушив вимоги ст. ст. 11, 303 ЦПК
України, вийшов за межі позовних вимог
і доводів апеляційної скарги, не
звернув увагу на те, що визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням та виселення є
різними способами захисту житлових
прав та не можуть бути застосовані
одночасно.

Крім того, з метою доведення позовних
вимог, оскільки суд вважав, що акт про
не проживання складено зацікавленою
особою, юридичною особою, позивачем,
позивач звернувся до суду першої
інстанції із заявою про виклик свідків:
завідувача гуртожитку - Козачук О.Ф.,
начальника управління з питань майна -
Трясорукова П.В., які б могли надати
пояснення стосовно встановленого
факту непроживання відповідача за
місцем реєстрації понад шість місяців,
проте судом вказану заяву було
проігноровано. При повторному
зверненні із заявою про виклик свідків
, районний суд у задоволенні цієї зави
відмовив, посилаючись на те, що судом
досліджено акт, на який посилається
позивач, а, отже відсутні підстави для
виклику свідків. Проте цей акт суд
відхилив.

На вказані порушення районного суду
позивач послався у своїй апеляційній
скарзі, проте апеляційний суд у
порушення ст. 303 ЦПК України на вказані
порушення уваги не звернув, не навів
обґрунтування стосовно відхилення
доводів апеляційної скарги щодо
порушення судом першої інстанції норм
ЦПК України стосовно порядку виклику
свідків, що призвело до неповного
з'ясування обставин справи.

Цим самим суд порушив вимоги ч. 4 ст. 60
ЦПК України (обов'язок суду сприяти
сторонам) і п. 4 ст. 129 Конституції
України про те, що основними засадами
судочинства є змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Таким чином, апеляційний суд усупереч
ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не дослідив
наявні у матеріалах справи докази,
невірно встановив підставу та предмет
спору, мотиви звернення позивача до
суду та застосував до спірних
правовідносин норми матеріального
права, які не підлягали застосуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко