У х в а л а

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Кіровоградської
області від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що є власником квартири АДРЕСА_1. 23
січня 2012 року з вини ОСОБА_4, який
самостійно підключився до
каналізаційної мережі, його квартиру
було затоплено стічними та фекальними
водами. Посилаючись на те, що він
відмовився компенсувати завдану шкоду,
позивач просив стягнути з відповідача
майнову шкоду у розмірі 2 293 грн. 70 коп.

Рішенням Знам'янського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 17
жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
матеріальні збитки у розмірі 2 293 грн. 70
коп.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 15 січня 2014
року рішення місцевого суду скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із встановлення
факту затоплення квартири позивача з
вини відповідача, внаслідок чого він
змушений був замінити підлогу в кухні
та прихожій, що підтверджено
відповідними доказами.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_3 не довів підстав позову, зокрема
причинно-наслідкового зв'язку між
діями відповідача та затопленням
квартири, вини відповідача та
відмовився від проведення експертизи
на предмет встановлення причини
залиття квартири.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 23 січня 2012 року
сталося затоплення квартири АДРЕСА_1
стічними та фекальними водами, про що
було складено відповідний акт комісії
у складі голови квартального комітету
№ 2 м. Знам'янки та сусідів.

Внаслідок затоплення було пошкоджено
підлогу у прихожій кімнаті та на кухні,
на ремонт яких позивач витратив 2 293 грн.
70 коп. Факт залиття квартири
зафіксовано актом від 23 січня 2012 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що затоплення його квартири сталося
через самовільні дії ОСОБА_4 з
підключення до каналізаційної мережі,
яке проведено з порушенням діючих
правил.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК
України, на підставі якої суд вирішив
спір, підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди є
правопорушення, що включає як складові
елементи: шкоду, протиправне діяння
особи, котра її завдала, причинний
звязок між ними, а також вину
заподіювача шкоди. Аналогічна
відповідальність наступає й за завдану
моральну шкоду, крім випадків,
установлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Посилаючись на те, що позивач не довів
вину відповідача у спричиненні йому
майнової шкоди та
причинно-наслідкового зв'язку між
діями відповідача і завданою
позивачеві шкодою, суд апеляційної
інстанції не звернув уваги на те, що у
деліктних правовідносинах діє
презумпція завдавача шкоди, згідно з
якою вина відповідача презюмується,
якщо він не доведе відсутності своєї
вини. З огляду на наведене та з
урахуванням визначених цивільним
процесуальним законом принципів
змагальності й диспозитивності
цивільного процесу саме на відповідача
покладено обов'язок доведення
відсутності його вини в завданні шкоди
позивачу.

Тобто апеляційний суд порушив вимоги
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. 1166 ЦК України
та поклав обов'язок доведення підстави
позову (вини відповідача) на позивача,
що є недопустимим.

Крім того, суд апеляційної інстанції
послався на те, що акт квартального
комітету не може бути доказом залиття
квартири позивача, оскільки завірено
його майже через рік після залиття
квартири, однак суд не врахував того, що
складено цей акт було 23 січня 2012 року,
тобто у день залиття.

У порушення ст. ст. 57, 59 ЦПК України
апеляційний суд не вказав яким вимогам
допустимості та належності доказів цей
акт не відповідає. А, крім того, у силу
презумпції завдавача шкоди саме
відповідач, у разі якщо він спростовує
цей акт, зобов'язаний довести
протилежне, у тому числі й просити про
призначення та проведення відповідної
експертизи.

Також апеляційний суд на порушення
вимог ст. 316 ЦПК України, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
протилежне рішення, обмежився
узагальнюючими фразами про
недоведеність позову. Проте його
мотивувальна частина не містить
встановлених судом першої інстанції
обставин, визначених відповідно до цих
правовідносин (норма матеріального
права взагалі не зазначена).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив
фактичних обставин справи, від яких
залежить правильне вирішення справи,
та норми права, які регулюють ці
правовідносини, не перевірив доводів
та наданих сторонами доказів, не
перевірив правильності й
справедливості рішення суду першої
інстанції та фактично ухилився від
вирішення спору по суті. Порушене право
позивача залишилось незахищеним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 15 січня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська