Ухвала

іменем україни

14 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Гончара В.П.,Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи:
приватний нотаріус Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_8,
комунальне підприємство
«Новомосковське міське бюро технічної
інвентаризації» про визнання договору
дарування недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 17
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що на підставі
договору дарування, посвідченого 02
лютого 1994 року Любимівською сільською
радою Дніпропетровського району
Дніпропетровської області за № 07,
зареєстрованого в Новомосковському
бюро технічної інвентаризації
22 лютого 1994 року за № 135-1, їй належав
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами, що знаходиться
по АДРЕСА_1. У вересні 2011
року вона звернулася до Любимівської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області для
нарахування субсидії. З відповіді
сільської ради вона дізналася, що
власником зазначеного будинку є не
вона, а її дочка - ОСОБА_7 на підставі
договору дарування від 07 серпня
2001 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 4318 та
зареєстрованого в Новомосковському
міському бюро технічної
інвентаризації від 17 серпня 2001 року за
№ 135-1. Посилаючись на те, що ніколи не
укладала спірний договір дарування, в
період його укладення постійно
приймала різні ліки, під впливом яких
не могла розуміти своїх дій та керувати
ними, а також на те, що в договорі
відсутній її особистий підпис, просила
визнати недійсним з моменту укладення
договір дарування від 07 серпня 2001 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 4318 та
зареєстрованого в Новомосковському
міському бюро технічної
інвентаризації від 17 серпня 2001 року за
№ 135-1 та скасувати його державну
реєстрацію.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 06 грудня 2012 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
з моменту укладення договір дарування
житлового цегляного будинку загальною
площею 71,1 кв. м, жила площа 41,4 кв. м, з
господарськими спорудами і будівлями,
що знаходиться в АДРЕСА_1,
посвідченого 07 серпня 2001 року,
приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в
реєстрі за № 4318. Скасовано державну
реєстрацію договору дарування
житлового цегляного будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1,
зареєстрованого комунальним
підприємством «Новомосковське міське
бюро технічної інвентаризації» 17
серпня 2001 року за № 135-1.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 грудня
2013 року заочне рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 06 грудня
2012 року скасовано. Ухвалено нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на праві
власності належав житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1.

У вересні 2011 року позивач звернулася до
Любимівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області для
отримання субсидії, проте виконавчим
комітетом Любимівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області їй було
відмовлено з підстав, що житловий
будинок їй не належить.

З довідки комунального підприємства
«Новомосковське міське бюро технічної
інвентаризації» від 27 вересня 2011 року
вона дізналася, що житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування,
укладеного 07 серпня 2001 року між нею та
ОСОБА_7, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 4318 та
зареєстрованого в Новомосковському
міському бюро технічної
інвентаризації від 17 серпня 2001 року за
№ 135-1, належить останній.

Задовольняючи позов та визнаючи
договір дарування недійсним, суд
першої інстанції виходив з того, що в
період укладення договору
ОСОБА_6 постійно хворіла та приймала
різні ліки, а тому перебувала в стані,
коли не могла розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд, дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
договору дарування недійсним, оскільки
ОСОБА_6 не була визнана недієздатною та
відповідала за свої дії.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 8 постанови від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким, викладеним у
послідовності, встановленій статтею 215
ЦПК України, і обов'язково містити
вступну, описову, мотивувальну та
резолютивну частини.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, у межах заявлених ними вимог
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач подала позовну заяву, у якій
зазначила про те, що оспорюваний
договір дарування від 07 серпня 2001 року
має бути визнаний недійсним, оскільки
вона ніколи не мала наміру та не
укладала такий; в період його укладення
вона постійно приймала різні ліки, під
впливом яких не могла розуміти своїх
дій та керувати ними; а також з тих
підстав, що в договорі відсутній її
особистий підпис.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_6
вбачається, що вона пред'явила позов
про визнання правочину недійсним з
підстав, які є взаємовиключними та
самостійними для визнання правочину
недійсним.

З'ясування підстави позову має суттєве
значення для встановлення судом фактів
матеріально-правового значення для
вирішення спору по суті.

Враховуючи обставини, якими
обґрунтовувалися позивачем вимоги, з
огляду на вимоги ч. 2 ст. 31 ЦПК України, у
відповідності до ст. 214 ЦПК України суду
першої інстанції необхідно було
уточнити позовні вимоги позивача та
встановити, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, відповідно до п. 1
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України цей Кодекс набирає чинності з 1
січня 2004 року. ЦК України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 06 грудня 2012 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.П.
Гончар Т.П. Дербенцева І.К. Парінова В.О.
Савченко