Провадження № 22ц/790/2344/14
Головуючий 1-ї інст. -
Справа № 641/2134/13-ц
Суддя доповідач -
Категорія: про виселення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого -
Бровченко І.О.,

суддів - Швецової
Л.А., Тичкової О.Ю.,

при секретарі -
Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 до якої приєднались
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 04 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовом
Харківської міської ради до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення з
самовільно зайнятого житлового
приміщення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Харківської
міської ради про визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про виселення ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_4 з самоправно зайнятої
кімнати житловою площею 17,0 кв.м.,
загальною площею 27,6 кв.м квартири
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
послався на те, що житловий будинок по
АДРЕСА_1 у м. Харкові є об'єктом
комунальної власності територіальної
громади м. Харкова та знаходиться на
балансі КП «Жилкомсервіс».

На підставі службового ордеру від 18
листопада 1982 року №001009/319 ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 є наймачами однієї
кімнати житловою площею 10,46 кв.м у
квартирі АДРЕСА_1.

Актами обстеження самовільно зайнятої
житлової площі від 08 вересня 2011 року та
13 жовтня 2011 року встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 разом з сім'єю
самоправно займає вільну кімнату
площею 17,0 кв.м. На спірне жиле
приміщення площею 17,0 кв.м в спірній
квартирі ордер не видавався.

Неодноразові приписи щодо звільнення
самовільно займаної житлової площі від
08 вересня 2011 року та 13 жовтня 2011 року
ігноруються відповідачами.

20 червня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3
звернулись до суду з зустрічним
позовом до Харківської міської ради
про визнання права власності на
кімнату житловою площею 17,0 кв.м,
загальною площею 27,6 кв.м, комунальної
квартири АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог
зазначили, що вселились у спірну
кімнату з відома Харківської міської
ради. Вважають, що володіють кімнатою
добросовісно, відкрито та
безперервно. З 1997 році ОСОБА_2 з причини
незадовільних житлових умов зайняла
без ордеру спірну кімнату, так як
проживала з двома дітьми в одній з
кімнат тієї ж комунальної квартири,
житлова площа якої складала 10 кв.м. З 1987
року вона перебувала на обліку у
загальній черзі на поліпшення житлових
умов в Комінтернівському виконкомі, а з
1991 року, як одинока матір, на пільговій
черзі. Житлово- експлуатаційна
організація з моменту вселення
фактично встановила з нею договірні
відносини, було відкрито особовий
рахунок на ім'я ОСОБА_2 Зазначає, що
фактично виконує обов'язки наймача
спірної кімнати та позивачі за
зустрічним позовом є добросовісними
набувачами майна з 1997 року.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2013 року
зустрічну позовну заяву ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Харківської міської
ради про визнання праве власності
прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом Харківської міської
ради до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про
виселення з самоправне зайнятого
житлового приміщення, об'єднавши їх в
одне провадження.

У судовому засіданні позивачі за
зустрічним позовом зустрічні позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просять їх задовольнити. Проти
задоволення первісного позову
заперечували, наполягали на
застосуванні строку позовної давності.

Представник Харківської міської ради -
Безродний О.В. підтримав позовні
вимоги за первісним позовом у повному
обсязі. Проти задоволення зустрічного
позову заперечував.

Рішенням Комінтернівського районного
суду Харківської області від 04 лютого
2014 року позовні вимоги Харківської
міської ради задоволено. Виселено
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 з самовільно
зайнятої кімнати житловою площею 17
кв.м, загальною площею 27, 6 кв.м,
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення. Зустрічний позов
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Харківської
міської ради про визнання права
власності залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_4 просять рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову Харківської
міської ради та задовольнити їх
зустрічний позов, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права; неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказ подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеним вимогам ухвалене в справі
судове рішення в повній мірі не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено наявними в справі
доказами, що житловий будинок АДРЕСА_1 у
м. Харкові є об'єктом комунальної
власності територіальної громади м.
Харкова та знаходиться на балансі КП
«Жилкомсервіс».

На підставі службового ордеру від 18
листопада 1982 року №001009/319 ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 є наймачами однієї
кімнати житловою площею 10,46 кв.м в
квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується
по квартирною карткою (а.с. 15, 99).

Кімната житловою площею 17,0 кв.м,
загальною площею 27,6 кв.м у квартирі
АДРЕСА_1 була закріплена за ОСОБА_8
згідно службового ордеру від 07 грудня
1989 р. №494, складом сім'ї 3 особи. Основний
квартиронаймач ОСОБА_8 знятий з
реєстраційного обліку 28 червня 1995 року,
у зв'язку зі смертю, його дружину ОСОБА_9
та доньку ОСОБА_10 знято з
реєстраційного обліку 07 вересня 1994
року.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується сторонами по справі,
що ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 самовільно
зайняли кімнату площею 17,0 кв.м квартири
АДРЕСА_1.

Згідно довідки про склад сім'ї КП
«Жилкомсервіс» в кімнаті житловою
площею 10,46 кв.м, загальною площею 19,52
кв.м, квартири АДРЕСА_2 мешкають ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3

Відповідно до актів обстеження
самовільно зайнятої житлової площі від
08 вересня 2011 року, 13 жовтня 2011 року та 29
жовтня 2013 року, відповідач ОСОБА_2
разом з сім'єю самоправно займає вільну
кімнату площею 17,0 кв.м. На спірне жиле
приміщення площею 17,0 кв.м ордер не
видавався. Неодноразові приписи щодо
звільнення самовільно зайнятої
житлової площі ігноруються
відповідачами (а.с. 8, 9, 100).

Матеріали справи не містять доказів
видачі відповідачам ордеру на вселення
до спірної кімнати, або інших
документів, що підтверджують право
відповідачів на користування
кімнатою.

Задовольняючи первісний позов і
відмовляючи у задоволенні зустрічного,
суд виходив з того, що відповідачі
самовільно, без дозволу власника та
відповідного дозволу вселились в
спірну кімнату в квартирі АДРЕСА_1, а
отже на підставі ч.3 ст.116 ЖК України
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення. Позивачі за
зустрічним позовом самоправно
вселились до спірної кімнати та є
недобросовісними набувачами, оскільки
вони знали про незаконність володіння
спірною кімнатою.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції по
суті позовних вимог. Факт самовільного
зайняття спірної квартири не є ознакою
добросовісності, що унеможливлює
набуття на неї права власності за
давністю володіння відповідно до
правил, встановлених статтею 344 ЦК
України. Докази підтверджуючі, що
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 отримали спірну
кімнату з підстав, достатніх для того,
щоб мати право користування нею, не
встановлено.

Спосіб поновлення порушеного права
Харківської міської ради відповідає
вимогам ст. 15, 16 ЦК України.

Разом з тим, у мотивувальній частині
рішення суд помилково послався на ст.
335, 391 ЦК України, оскільки з матеріалів
справи та рішення суду не вбачається,
що Харківська міська рада зверталась
до суду з відповідним позовом саме з
зазначених правових підстав та
обґрунтовувала відповідними правовими
нормами свої позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги щодо
укладання договору найму житла на
спірну кімнату є безпідставним та
протиріччать матеріалам справи,
оскільки з Типового договору найму
житла в будинках державного і
комунального житлового фонду від 16
січня 2000 року вбачається, що вказаний
договір укладено саме на кімнату
житловою площею 10, 46 кв.м (а.с.52).

Посилання щодо спливу позовної
давності висновків суду не
спростовують, оскільки термін
користування самовільно зайнятим
житловим приміщенням не надає
будь-яких прав на нього. Матеріали
справи не містять відомостей, що
Харківська міська рада довідалась або
могла довідатись про порушення свого
права саме з 1997 року.

Що ж стосується інших доводів
апеляційної скарги відповідачів за
первісним позовом, наведених на її
обґрунтування, то ці доводи апелянтів в
даному випадку процесуальне рішення
суду, прийняте по суті розглянутого ним
питання не спростовують і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного його вирішення.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив
всі обставин справи та надані докази як
окремо, так і в сукупності, судова
колегія приходить до висновку про
необхідність виключення з
мотивувальної частини рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 04 лютого 2014 року посилання
на вимоги ст.ст. 335, 391 ЦК України. В
іншій частині рішення районного суду
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 до якої
приєднались ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року
змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року
посилання на вимоги статтей 335, 391 ЦК
України.

В іншій частині рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 04 лютого 2014 року залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -