АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 3416 /2014
інстанції - Коваль О.А.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Національного науково-дослідного
інституту українознавства та
всесвітньої історії, третя особа:
ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати та видачі
трудової книжки, моральної шкоди;

за апеляційною скаргою Національного
науково-дослідного інституту
українознавства та всесвітньої
історії, поданою представником
Каленським Ігорем Борисовичем

на рішення Святошинського районного
суду м.Києва від 06 листопада 2013 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду м.Києва від 06.11.2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2задоволено
частково.Стягнуто з Національного
науково-дослідного інституту
українознавства та всесвітньої
історії на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за весь час затримки виплати
належних при звільненні працівника сум
за період з 06.08.2013 року по 24.09.2013 рік
включно у розмірі 4 594 грн. 45 коп. без
утримання податку і інших обов'язкових
платежів, моральну шкоду в розмірі 500
грн. В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з Національного
науково-дослідного інституту
українознавства та всесвітньої
історії на користь держави судовий
збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду,
КаленськийІ.Б., діючи в інтересах
Національного науково-дослідного
інституту українознавства та
всесвітньої історії, подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та закрити провадження у
справі. Посилається на незаконність та
необґрунтованість ухваленого рішення,
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає про відсутність вини
відповідача в затримці розрахунку з
позивачем, оскільки відбулась затримка
переведення коштів з державного
бюджету, виплати заробітної плати
співробітникам інституту та
розрахунки при звільненні проводились
раз на місяць. Також, отримання
заробітної плати позивачем на початку
вересня 2013 року було неможливим у
зв'язку з його відсутністю. Крім того,
розмір середньої заробітної плати
позивачем та судом було вирахувано
невірно, а тому рішення в даній частині
є незаконним. Також, позивачем не було
доведено вимогу щодо стягнення
моральної шкоди, оскільки порушення
прав позивача в сфері трудових
відносин були відсутні, а тому рішення
суду в цій частині є також
необґрунтованим. Позивачем також було
надано суду неналежні докази на
підтвердження заявлених вимог.

Позивач, представник відповідача,
третя особа ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, про
що свідчать розписки. Каленським І.Б.,
як представником відповідача, 14.05.2014
року особисто подано до апеляційного
суду заяву про перенесення розгляду
справи у зв'язку з його хворобою. Таким
чином, Каленський І.Б. мав можливість
14.05.2014 року з'явитись до Апеляційного
суду м. Києва, але в судове засідання
він не з'явився. Суду не надано належних
доказів на підтвердження зазначеної
причини неявки представника
відповідача в судове засідання. Крім
того, відповідач по справі є юридичною
особою, яка має штат працівників і,
відповідно, інститут мав можливість
направити в судове засідання іншого
представника у випадку хвороби
Каленського І.Б., але цього зроблено не
було. За таких обставин, колегія суддів
розцінила причини неявки сторін по
справі та третьої особи в судове
засідання як неповажні та дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутністю у
відповідності до вимог ч. 2 ст.305 ЦПК
України та розглянула справу у
відповідності до вимог ч. 2 ст.197 ЦПК
України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 працював на посаді
начальника господарського-технічного
відділу Національного
науково-дослідного інституту
українознавства та всесвітньої
історії, з якої був звільнений за
власним бажанням відповідно до ст.38
КЗпП України, на підставі Наказу № 979 К
від 05.08.2013 року.

Кінцевого розрахунку в цей день з ним
проведено не було.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний провести з працівником
розрахунок у строки, зазначені ст. 116
КЗпП України.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Посилання апелянта на те, що не
проведення з позивачем розрахунку мало
місце не з вини інституту, оскільки він
як державна організація, яка
фінансується шляхом перерахування
коштів із Міністерства освіти і науки,
молоді та спорту України таких коштів в
день звільнення позивача не мав,
оцінюється судом критично, з огляду на
висловлену в п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24.12.99
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
позицію щодо того, що відсутність
коштів у роботодавця не виключає його
відповідальності у зв»язку з затримкою
розрахунку належних сум при звільненні
працівника в день його звільнення, не
роблячи при цьому винятку для жодної
форми власності роботодавця.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку
поясненням представника відповідача
та показаннямсвідка - головного
бухгалтера інституту ОСОБА_5 в тій
частині, що Національний
науково-дослідний інститут
українознавства та всесвітньої
історії має певну заборгованість перед
своїми працівниками, зокрема і мав
заборгованість перед позивачем в день
його звільнення, яка виникла внаслідок
невчасного розроблення та відповідно
затвердження нового штатного розкладу,
який мав бути затверджений на початку
року, проте з вини колишнього
директрора інституту його було
затверджено лише у червні 2013 року за
розробленням його новим директором, що
вплинуло на відповідні нарахування та
виплати їх працівникам заробітної
плати, що судвірно розцінив як вину
самого інституту.

28.08.2013 року кошти належні до виплати
позивачу були фактично перераховані в
бухгалтерію інституту та перебували в
ній до 03.09.2013 року, після чого були
депоновані і перераховані на
казначейський рахунок, проте в
порушення вимог ст. 116 КЗпП України
02.09.2013 року вони не були виплачені
позивачу, який того дня за ними прийшов,
отримавши лише трудову книжку та лише
при їх повторному замовленні з
казначейського рахунку їх зміг
отримати лише 25.09.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р.
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку.

Отже, з огляду на вище викладене, суд
дійшов правомірного висновку про
обґрунтованість позовних вимог
позивача в частині стягнення з
відповідача на його користь середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати за період з 06.08.2013 року
по день фактичного розрахунку, тобто по
24.09.2013 року включно, яка складає 4 594 грн.
45 коп. Вираховуючи вказану суму
середнього заробітку, суд виходив з
вимог п.3 розділу 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08.02.1995 року,
який визначає, що середня заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні два календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата та за
обгрунтованим розрахунком суду
складає 131 грн. 27 коп. в день та періоду
його нарахування, зокрема з 06.08.2013 року
по 24.09.2013 року включно, що складає 35
робочих днів (35 х 131 грн. 27 коп. = 4 594 грн. 45
коп.).

Середньоденнийзаробіток позивача
вірно визначений судом у розмірі 131 грн.
27 коп., з огляду на те, що заробітна
плата позивача за липень 2013 року - 23
робочих днів склала - 2691 грн., за травень
2013 року - 18 робочих днів склала - 2691 грн.,
всього 41 робочих днів, заробітна плата -
5382 грн., відповідно середній заробіток
в день 5382 : 41 = 131, 27 грн.

У даному випадку при розрахунку
середнього заробітку судом вірно було
взято місяці липень та травень 2013 року,
що передували звільненню, оскільки у
серпні позивач був звільнений, а в
червні перебував на лікарняному, а
томудані місяці не можуть братись за
основу розрахунку середнього
заробітку, оскільки не були повними.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Судом вірновстановлено, що із
позивачем вчасно не було проведено
розрахунку в день його звільнення,
зокрема не виплачено заробітну плату, у
зв»язку з чим суд дійшов вірного
висновку щодо заподіяння йому
моральної шкоди, оскільки порушення
вказаних трудових прав вплинуло на
нормальні життєві устої, в результаті
чого ОСОБА_2 отримав моральні
страждання.

Тому, суд правомірно задовольнив
вимоги позивача в частині
відшкодування моральної шкоди та
обгрунтовано стягнув з Національного
науково-дослідного інституту
українознавства та всесвітньої
історії моральну шкоду в розмірі 500
грн.,виходячи з засад розумності та
справедливості.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
сторонами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Національного
науково-дослідного інституту
українознавства та всесвітньої
історії, подану представником
Каленським Ігорем Борисовичем
відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 06 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: