Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2416/14
Головуючий у 1 інстанції: Ковальова
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.,

Судді Подліянова Г.С.,

Дашковська А.В.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 08 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Веселівської селищної ради
Запорізької області, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, на якій розташований
житловий будинок,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив усунути перешкоди, які створені
ОСОБА_4 у володінні та користуванні
земельною ділянкою, розташованою за
адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_1, шляхом
зобов'язання відповідача звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку та
перенести в свою сторону на 1,0 м по всій
довжині межовий паркан, залишивши
необхідну відстань для належного
обслуговування житлового будинку, крім
того, просив суд зобов'язати
відповідача відновити пошкоджену при
встановленні межового паркану
відмостку житлового будинку НОМЕР_1,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що 14 березня 1989 року відповідно до
договору купівлі-продажу № 475 він
придбав житловий будинок НОМЕР_1,
розташований за адресою: АДРЕСА_1. До
складу вказаного домоволодіння на
момент купівлі-продажу входили -
житловий будинок - літ. «А», а також
господарські будівлі: сарай - літ. «Б»,
льох - літ. «В», прибиральня - літ «Г»,
забор - №1, відмостка № 2.

Вказував, що з моменту передачі ключів
та надання доступу до нерухомого майна,
а саме з 14.03.1989 року, йому належить право
володіння, користування та
розпорядження житловим будинком
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

За вказаним житловим будинком
закріплена земельна ділянка загальною
площею 700 кв. м, яка надавалась для
будівництва і обслуговування
зазначеного житлового будинку. Згідно
акту про винесення в натуру земельної
ділянки індивідуального забудовника
від 20.06.1984 року № б/н, розмір ділянки в
довжину складає 32,0 метри в ширину 22,0
метри, при плануванні забудови
враховано необхідні відстані від
будівель та межи. Власником
вищезазначеної земельної ділянки є
Веселівська селищна рада.

Вказував, що його речове право на
користування земельною ділянкою
площею 700 кв. м, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1, НОМЕР_1, засноване на приписах
ч. 3 ст. 415 ЦК України і пов'язане з правом
на володіння та користування майном у
вигляді житлового будинку, і також
вказував, що з моменту набуття права
власності на житловий будинок до нього
перейшло право користування земельною
ділянкою, на якій він розташований, в
обсязі та розмірах наданих
попередньому власнику.

Зазначав, що вказана земельна ділянка
суміжна з земельною ділянкою, на якій
проживає відповідач ОСОБА_4, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
НОМЕР_2, оскільки має спільну межу. На
момент купівлі-продажу будинку НОМЕР_1,
межа визначалась межовим парканом,
який знаходився на відстані 0,75 метрів
від будинку, надаючи можливість
проводити його належне обслуговування.

З грудня 2010 року між позивачем та
відповідачем почали виникати
суперечки з приводу межі між їх
земельними ділянками. Так, 11.12.2010 року
відповідач без його дозволу,
розібравши старий, упродовж всієї
довжини земельної ділянки встановив
новий межовий паркан, самовільно
перенісши його в бік земельної ділянки
позивача на 0.75 метра. В результаті чого
паркан став впритул до стіни будинку,
перекривши доступ до відмостки та
бокової стіни, виключивши можливість
їх належно обслуговувати.

Вказані дії відповідача суперечать
нормам чинного законодавства та
порушують державні будівельні норми, а
саме: п.2.20 ДБН 79-92, п.3.25 ДБН 360-92.

На доводи позивача відповідач не
реагував, в добровільному порядку
перешкоди не усунув, в зв'язку із цим
позивач звертався до Веселівського РВ
УМВС України в Запорізькій області,
Веселівської селищної ради
Запорізької області та прокуратури
Веселівського району Запорізької
області за захистом своїх прав.

До дня звернення позивачем із
зазначеним позовом до суду,
відповідачем в добровільному порядку
паркан не перенесено, доступ для
належного обслуговування житлового
будинку не надано, що призводить, на
думку позивача, до грубого порушення
його прав, а саме - перешкоджає
користуватися земельною ділянкою та
володіти власним житловим будинком.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 08 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється,
серед іншого, шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав,
відшкодування заподіяних збитків,
тощо.

Відповідно до ст. 107 Земельного Кодексу
України основою для відновлення меж є
дані земельно-кадастрової
документації.

У разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановленим цим
Кодексом.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК
України доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виник спір, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач звернувся до суду із
позовом про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою і
просив захистити земельні права шляхом
зобов'язання ОСОБА_4 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку та
перенести в свою сторону на 1,0 м по всій
довжині межовий паркан, залишивши
необхідну відстань для належного
обслуговування житлового будинку, а
також відновити пошкоджену при
встановленні межового паркану
відмостку житлового будинку.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Встановлено, що відповідно до договору
купівлі-продажу від 14 березня 1989 року
ОСОБА_3 придбав жилий будинок НОМЕР_1,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
розташований на землях комбінату по
виробництву кормів ім. Фрунзе (а.с.17-18).

Згідно державного акту серії ЗП №
8 від 23 лютого 1994 року, ОСОБА_4
належить на праві приватної власності
земельна ділянка площею 0,25 га.
Відповідно до плану зовнішніх меж
земельної ділянки її ширина між
точками А та Г - 26 м, між точками А та Б, Г
та В - по 97 м. Межі земельної ділянки
погоджувались із суміжними
землевласниками ( землекористувачами)
(а.с.98).

Із матеріалів справи вбачається, що
земельна ділянка, належна ОСОБА_3, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,НОМЕР_1
межує по лініям від В до Г з земельною
ділянкою, належною ОСОБА_4, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
НОМЕР_2, тобто сторони ж суміжними
землевласниками.

Актом комісії Веселівської селищної
ради від 03 квітня 2014 року встановлено,
що ширина земельної ділянки НОМЕР_2 між
точками А та Г, Б та В - по 26 м, між
точками А та Б, В та Г - по 97 м, що
фактично відповідає розмірам названої
земельної ділянки НОМЕР_2, зафіксовані
у Державному акті на право приватної
власності на землю, виданому ОСОБА_4
(а.с. 132-133).

Актом перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 28 лютого
2013 року встановлено, що розбіжностей
фактичних розмірів земельної ділянки
ОСОБА_4 з розмірами, вказаними у
Державному акті на право приватної
власності на землю відсутні (а.с.39).

З огляду на вищевикладене, суд першої
інстанції, встановивши відповідність
розмірів земельної ділянки, зазначених
в Державному акті на право приватної
власності на землю відповідача
розмірам земельної ділянки, якою
фактично користується відповідач
вздовж сторони, що межує із земельною
ділянкою позивача та посилаючись на те,
що позивачем не надано доказів
порушення його прав, свобод чи
законних інтересів як
землекористувача з боку відповідача,
не надано доказів пошкодження
неправомірними діями відповідача
відмостки житлового будинку позивача,
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог у
спосіб обраний позивачем.

При встановленні зазначених фактів
судом першої інстанції не були
порушені норми процесуального права,
правильно застосовано норми
матеріального права.

Позивач та його представник в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
пояснили, що не вважають потрібним в
даному випадку проведення судової
експертизи для повного з'ясування
обставин справи, тобто отримання та
подання такого виду доказів на
підтвердження позовних вимог.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які б свідчили про порушення норм
матеріального і процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи.

За змістом апеляційної скарги, ОСОБА_3
оспорює фактичні обставини справи, які
були предметом перевірки і оцінки суду
першої інстанції.

Виходячи з вимог змагальності сторін,
обов'язків доказування і подання
доказів, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм процесуального та
матеріального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
його законність, підстав для його
скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 08 квітня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: