У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
недійсною заяви про скасування
заповіту, визнання недійсним заповіту,
визнання права власності в порядку
спадкування, визнання недійсною
довіреність, визнання недійсним
договору купівлі-продажу та
витребування майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, до якої приєдналися
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 27 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просила визнати
недійсною заяву ОСОБА_8 від 26 березня 2008
року про скасування заповіту від
23 червня 2003 року, складеного ОСОБА_8
на користь ОСОБА_4; визнати недійсним
заповіт від 14 травня 2008 року, складений
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5;
визнати недійсною довіреність від 14
серпня 2008 року, складену ОСОБА_8 на ім'я
ОСОБА_5; визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 2 жовтня 2008 року,
укладений між ОСОБА_5, яка діяла по
довіреності від імені ОСОБА_8, і ОСОБА_6;
визнати за ОСОБА_4 в порядку
спадкування за заповітом право
власності на кватиру АДРЕСА_1;
витребувати у останнього набувача
ОСОБА_7 спірну кватиру.

В обґрунтування вимог зазначала, що
вона з 1970 року перебувала із ОСОБА_8 у
дружніх стосунках, яка також була
хрещеною матір'ю її сина. ОСОБА_8 була
вдовою, дітей чи близьких родичів не
мала. 23 червня 2003 року ОСОБА_8
склала заповіт, яким все своє майно, де
б воно не було та з чого б воно не
складалося на день смерті, заповідала
їй. За рік до смерті у ОСОБА_8 почалися
психічні розлади, внаслідок чого вона
була взята на облік у Одеському
обласному психоневрологічному
диспансері. Також з'ясувалося, що вона
була смертельно хворою (цироз печінки,
онкологія). Влітку 2008 року ОСОБА_5,
скориставшись психічними розладами
ОСОБА_8 та її хворобою, вивезла її в
невідомому напрямку, отримала від неї
довіреність та заповіт, складений на її
ім'я, але перед цим вмовила скасувати
раніше складений заповіт.
Відповідачка, діючи в своїх інтересах,
в день смерті ОСОБА_8 на підставі
довіреності від 14 серпня 2008 року уклала
договір купівлі-продажу зі своїм
чоловіком ОСОБА_6 та відчужила спірну
квартиру за 12 550 грн. Таким
чином, у порушення ст. 238 ЦК України
довірена особа використала
довіреність у власних інтересах,
оскільки на підставі оскаржуваного
договору купівлі-продажу у ОСОБА_5
виникло право спільної власності.

Ураховуючи викладені обставини, а
також те, що 28 січня 2009 року ОСОБА_6 було
відчужено спірну квартиру ОСОБА_7,
просила задовольнити позов.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
17 грудня 2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано недійсною заяву
ОСОБА_8 від 26 березня 2008 року про
скасування заповіту, складеного ОСОБА_8
на ім'я ОСОБА_4 від 23 червня 2003 року.
Визнано недійсним заповіт від 14 травня
2008 року, складений ОСОБА_8 на
ім'я ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право
власності в порядку спадкування на
кватиру АДРЕСА_1 за заповітом від 23
червня 2003 року. Визнано недійсною
довіреність від 14 серпня 2008 року,
складену ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5 Визнано
недійсним договір купівлі-продажу від 2
жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_5,
яка діяла по довіреності від імені
ОСОБА_8, і ОСОБА_6 Витребувано з чужого
незаконного володіння ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_4 кватиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати оскаржувані судові рішення
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшов правильного висновку
про те, що позов ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, керуючись при цьому
нормами ст. ст. 203, 215, 216, 330, 388,
1216, 1270 ЦК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, до якої
приєдналися ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 27 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 17 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник