АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2439/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мірошниченко Н. В. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 41
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А.,
Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Книш К.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 22 січня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2, третя особа - Самарська
районна у м. Дніпропетровську рада про
визначення порядку

користування квартирою,-

ВСТАНОВИЛА:

04 грудня 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулася до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_2, третя особа: Самарська районна
у м. Дніпропетровську рада про
визначення порядку користування
квартирою та про розділ рахунків щодо
сплати комунальних послуг, сплативши
судовий збір відповідно чинного
законодавства.

Свої позовні вимоги (з урахуванням
уточненої позовної заяви від 24.12.2014р.,
(а.с.30-31) обґрунтувала тим, що вона та її
дочка ОСОБА_2 (відповідач) мешкають за
адресою АДРЕСА_1. Дана квартира
належить на праві спільної сумісної
власності їй - ОСОБА_3, її доньці
(відповідачці) - ОСОБА_2 та її померлому
чоловікові - ОСОБА_4. Квартира загальною
площею 49,2 кв.м. та житловою площею 27,9
кв.м. складається з двох житлових
кімнат: 5 (нумерація згідно технічного
паспорту) - загальною площею 16,3 кв.м. та 6
- загальною площею 11,6 кв.м., 1 - коридор, 2 -
ванна, 3 туалет, 4 кухня, 7 - кладова, 1 -
лоджія. Проте між нею та дочкою
склалися вкрай неприязні відносини.
Позивач у позовній заяві посилається
на те, що відповідач фактично виживає
її з квартири, перешкоджає їй у
користуванні кухнею, вбиральнею, псує
її речі. Враховуючи те, що ще за життя
ОСОБА_4, та на даний час між позивачем та
відповідачем (співвласниками) склався
певний порядок користування квартирою,
кімнати якої є окремі: фактично позивач
користується житловою кімнатою 5 -
загальною площею 16,3 кв., а відповідач
житловою кімнатою - 6 та лоджією -
загальною площею 13,1 кв.м., відповідач
веде господарство, окремо від позивача,
остання просить суд виділити їй окрему
житлову кімнату площею 16,3 кв. м., а
ОСОБА_2 кімнату та лоджію загальною
площею 13,1 кв.м., інші приміщення в
вищевказані квартирі, а саме: коридор
загальною площею 1,1 кв.м., ванна
загально площею 2,5 кв. м., туалет
загальною площею 1,1 кв.м., кухня
загальною площею 8,1 кв.м., кладову
загальною площею 0,3 кв.м. залишити в
загальному користуванні.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня 2014 року

задоволені позовні вимоги.

Визначено порядок користування
квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено у користування ОСОБА_3 житлову
кімнату площею 16,3 кв.м.

Виділено у користування ОСОБА_2 житлову
кімнату площею 11,6 кв.м.та лоджію площею
1,5 кв.м.

Інші приміщення в вищевказані
квартирі, а саме: коридор загальною
площею 1,1 кв.м., ванна загально площею 2,5
кв. м., туалет загальною площею 1,1 кв.м.,
кухня загальною площею 8,1 кв.м., кладову
загальною площею 0,3 кв.м. залишено у
спільному користуванні ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про його скасування та
ухвалення нового, яким відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
заявлених вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачка ОСОБА_3 та
відповідачка ОСОБА_2 мешкають у
двохкімнатній квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Спірна квартира житловою площею 27,9
кв.м. складається з двох житлових
кімнат: 5 (нумерація згідно технічного
паспорту) - загальною площею 16.3 кв.м. та 6
- загальною площею 11,6 кв.м., 1 - коридор, 2 -
ванна, 3 туалет, 4 кухня, 7 -:ладова. 1 -
лоджія.

Спір між сторонами у справі виник з
приводу порядку користування вказаною
квартирою, загальна житлова площа якою
складає 49,2 кв.м.

На даний час між позивачкою та
відповідачкою склався порядок
користування квартирою, а саме:
фактично позивачка користується
житловою кімнатою 5 - загальною площею
163 кв., а відповідачка житловою кімнатою
- 6 та лоджією - загальною площею 13,1 кв.м.
Сторони встановили замки на кімнатних
дверях.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею. незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

У відповідності до ст.8 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
(1950р.), кожен має право на повагу до його
приватного, сімейного життя та до
житла.

Згідно ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України
власникові належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитись
про порядок володіння та користування
майном, що є у спільній частковій
власності. За відсутністю згоди
порядок володіння та користування
майном визначається судом за позовом
одного або декількох співвласників.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено,
що власник житлового будинку, квартири
мас право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів сім*ї та інших осіб.

Згідно ст. 150 ЖК України, відповідно до
якої громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і лають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Відповідно до правил ст. 155 ЖК України
власника квартири не може бути
позбавлено права користування
квартирою.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№ 20 "Про судову практику у правах за
позовами про захист права приватної
власності" , судовий захист права
приватної власності громадян
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема за позовами про визначення
порядку володіння, користування і
розпорядження майном, що є спільною
власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму
Верховного Суду України, квартира, яка
є спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника /учасників/ цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення із самостійними
виходами, які можуть
використовуватися, як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відносини між
відповідачкою та позивачкою є
конфліктними, спільний побут та
спільне користування квартирою
викликають додаткові підстави для
виникнення сварок між сторонами, що
також підтверджується зверненнями
відповідачки до органів міліції
(а.с.39-40, 45-46, 61).

Колегія суддів приходить до висновку,
враховуючи наведені норми права і
встановлені обставини, оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо,
та достатність і взаємний зв'язок їх в
сукупності, що суд першої інстанції
правильно визначив порядок
користування спірною квартирою, який
був встановлений співвласниками
квартири раніше, у відповідності з
заявленими позовними вимогами, без
ущемлення інтересів сторін,
додержуючись принципу розумності і
справедливості.

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції безпідставно
відмовив в проведенні
судово-психіатричної експертизи
позивачки не можна взяти до уваги, як
необґрунтовані.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЩІК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом х переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або «перечень.

Апелянтка не надала доказів ні в суд
першої, ні апеляційної інстанції щодо
наявності психічно-хворобливого стану
у позивачки, на який вона посилається у
своїй апеляційній скарзі.

Крім того, згідно п.1, п.8 «Порядку
проведення судово-психіатричної
експертизи» МОЗ України N 397 від 08.10.2001р.
судово-психіатрична експертиза
(надалі - експертиза) призначається
органами досудового слідства та суду і
проводиться за їх відповідним
рішенням з метою відповіді на
питання, що виникають під час
провадження адміністративних,
кримінальних та цивільних справ з
приводу психічного стану особи.
Об'єктами експертизи є: підозрювані,
стосовно яких в органів дізнання та
слідства виникли сумніви щодо їх
психічної повноцінності; обвинувачені
та підсудні, стосовно яких в органах
слідства та суду виникли сумніви щодо
їх осудності або можливості за
психічним станом брати участь у
слідчих діях чи судовому засіданні;
свідки і потерпілі, стосовно яких в
органах слідства та суду виникли
сумніви щодо їх психічної
повноцінності; потерпілі, стосовно
яких вирішується питання про
взаємозв'язок змін у їхньому
психічному стані зі скоєними щодо них
протиправними діяннями (безпорадний
стан та заподіяння шкоди здоров'ю);
позивачі, відповідачі та інші особи,
стосовно яких вирішується питання
про їхню дієздатність; позивачі,
стосовно яких вирішується питання про
їх психічний стан у певні проміжки
часу, про обґрунтованість
установленого раніше психіатричного
діагнозу та прийнятих щодо них
медичних заходів; матеріали
кримінальної або цивільної справи,
медична документація, аудіовізуальні
матеріали та інша інформація про
психічний стан особи, відповідно якої
проводиться експертиза.

Оскільки, під час розгляду даної справи
до суду з окремим позовом про визнання
позички недієздатною відповідачка не
зверталась, суд правомірно відмовив у
задоволенні клопотання про проведення
судово-психіатричної експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків у
рішенні суду, не протирічать вимогам
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, матеріалам справи,
зводяться до переоцінки доказів по
справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення колегія
суддів не вбачає, а тому, доводи
апеляційної скарги підлягають
відхиленню, а рішення залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді