АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6029/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Хомченко С. І. Доповідач - Кочкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

19 червня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді
Кочкової Н.О.,

суддів - Козлова
С.П., Прозорової М.Л.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні власністю та зобов'язання
вчинити певні дії за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 29 квітня
2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що
будинок АДРЕСА_2 належить йому на
підставі договору дарування від 27
травня 2004 року. Відповідачка являлась
для нього співмешканкою в період з
травня 2003 року по листопад 2009 року, під
час спільного проживання у них
народились діти донька ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2. З червня 2004 року ОСОБА_3
проживає у спірному будинку без
реєстрації, оскільки разом з дітьми
зареєстрована у АДРЕСА_1. Добровільно
залишити спірне житло відповідачка
відмовилась. Рішенням Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 22 травня 2013 року у
задоволенні позову про визнання права
власності на 1/2 частину спірного
будинку ОСОБА_3 було відмовлено, однак
вона будинку його не пускає, чим
позбавляє можливості володіти та
розпоряджатись належним йому правом
власності будинком. З урахуванням
уточнених позовних вимог позивач
просив виселити ОСОБА_3 із спірного
будинку (а.с. 2-3,12-13).

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з
зустрічною позовною заявою про
визнання спільної часткової власності
на житловий будинок, ухвалою
Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 29 квітня
2014 року вказаний позов залишений без
розгляду (а.с. 31-32,54).

Рішенням Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 29
квітня 2014 року позовні вимоги
задоволені: виселено ОСОБА_3 з будинок
АДРЕСА_2 (а.с. 57-58).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, ставить питання про скасування
рішення суду з ухваленням нового, яким
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі (а.с. 60-62).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що
згідно договору дарування від 27 травня
2004 року позивачу на праві власності
належить житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований у АДРЕСА_2 розташований на
земельній ділянці площею 600 кв.м, в
якому відповідно довідки квартального
комітету Марганецької міської ради № 6
від 10 липня 2013 року ОСОБА_2 прописаний
та проживає (а.с.4,5). З квітня 2004 року по
квітень 2010 року позивач проживав у
вказаному будинку разом зі
відповідачкою та з їх дітьми: донька
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; син ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 22 травня
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах, визнання договору
дарування житлового будинку удаваним
та визнання його договором
купівлі-продажу, визнання права
власності на 1/2 частину домоволодіння
відмовлено.

ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі
АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції посилався на ч. 2
ст. 386, ст. 391 ЦК України та виходив із
того, що відповідачка чинить перешкоди
позивачу у користуванні належним йому
будинком та відмовляється добровільно
звільнити його.

Однак, із вказаними висновками суду не
можна погодитись.

Як вбачається з матеріалів
справи, у тому числі із позовної заяви
ОСОБА_2, ОСОБА_3 вселилась у спірний
будинок у 2003 році у дозволу власника
будинку, з яким проживала однією сім'єю,
вони мають двох спільних неповнолітніх
дітей, які також фактично проживали у
цьому будинку. Спільне проживання
сторін припинено у 2009 році, цих
обставин ніхто не заперечував.

Відповідно ч.ч.1, 4 ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу,
зокрема один з подружжя власника, їх
діти і батьки. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Виходячи із вищевикладеного, ОСОБА_3,
незважаючи на припинення сімейних
відносин з ОСОБА_2, не втратила права на
користування вказаним будинком.

Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законом.

За таких обставин рішення суду
підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1
ст. 309 ЦПК України (судом не застосовано
закон, який підлягав застосуванню), з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову, а посилання
позивача та його представника на те, що
відповідачка зареєстрована у квартирі
АДРЕСА_1 не являється підставою для її
виселення, оскільки судом безспірно
встановлено, що вона поселилась і
проживала у спірній квартирі у якості
члена сім*ї власника житлового будинку.

Керуючись ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 29 квітня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні власністю та зобов'язання
вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді :