Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1737/14
Головуючий у 1 інстанції: Каракай Н.Д.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 26 лютого
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_5, про визнання недійсним
договору дарування та визнання дійсним
правочину купівлі-продажу,-

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6
та ОСОБА_7 про визнання договорів
дарування недійсними.

Ухвалою Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 15.04.2013
року суд роз'єднав позови ОСОБА_2 та
виділив в окрему цивільну справу
матеріали за позовом до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що з 26.10.1996р. він перебуває у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. В липні
2010 року між ОСОБА_4 та його дружиною був
укладений нотаріально посвідчений
14.07.2010р. за реєстровим номером № 1574
договір дарування 6,66 % статутного
капіталу (фонду) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приютне»
Гуляйпільського району Запорізької
області, який вчинено з метою приховати
договір купівлі-продажу. Також,
посилаючись на ст. 65 СК України, позивач
вважає недійсним договір дарування з
тих підстав, що він укладений дружиною
без його згоди як подружжя. У зв'язку з
вищевикладеним, просить визнати
недійсним договір дарування, укладений
14.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
належних їй 6,66 % статутного капіталу
ТОВ «Приютне», посвідчений та
зареєстрований за № 1574 приватним
нотаріусом Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_5, та визнати дійсним
договір купівлі-продажу частки 6,66 %
статутного капіталу ТОВ «Приютне»,
укладений 14.07.2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 26 лютого
2014 року у задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на необґрунтованість та незаконність
рішення, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з 26.10.1996р. перебувають у
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується копією свідоцтва про
одруження серії І-ЖС № 017080 ( а. с. 11, 38).

З Витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб вбачається, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 є учасниками (співзасновниками)
ТОВ «Приютне». Станом на 14.07.2010р. розмір
внеску до статутного фонду цих
учасників складає: ОСОБА_3 - 4 935,80 грн.,
ОСОБА_4 - 492,84 грн.

Листом від 15.06.2010р. ОСОБА_4 повідомила
директора ТОВ «Приютне» Довгаля А.В.
про намір передати належну їй частку в
статутному капіталі товариства в
розмірі 6,66 % учаснику товариства ОСОБА_3
шляхом дарування (а.с. 129).

14 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір дарування 6,66%
статутного капіталу (фонду) ТОВ
«Приютне» Гуляйпільського району
Запорізької області, відповідно до
якого дарувальник ОСОБА_4 добровільно
передала безоплатно у власність, а
обдарована ОСОБА_3 прийняла у власність
як дарунок належну дарувальнику на
праві приватної власності частку
статутного капіталу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Приютне»,
з усіма правами та обов'язками, що
належать учаснику Товариства
відповідно до Статуту та законодавства
України. Зазначений договір
посвідчений приватним нотаріусом
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1574 (а. с. 8, 35, 43-44).

На укладення договору дарування ОСОБА_4
отримала письмову згоду свого чоловіка
ОСОБА_6 (а.с. 42).

Позивач в якості підстав для
визнання недійсним вказаного договору
дарування зазначає ст. 65 СК України та
ст. 235 ЦК України та просить визнати
його недійсним як укладений без його
згоди як подружжя, а також одночасно
вважає його удаваним, який прикриває
договір купівлі-продажу.

Відмовляючи в задоволенні цього
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що у ОСОБА_3 виникли корпоративні
права, тому вона вправі володіти ними
на свій розсуд, незалежно від підстав
їх виникнення ( чи договору дарування,
чи договору купівлі-продажу), і вони не
є спільною сумісною власністю
подружжя. Крім того, суд вважав, що
ОСОБА_2 не може оспорювати договір,
стороною якого він не був.

Однак повністю погодитись з такими
висновками суду не можна, виходячи з
наступного.

Висновки суду про те, що позивач
невправі ставити питання про визнання
недійсним договору, оскільки не є
стороною цього правочину, суперечать
вимогам цивільного законодавства, а
саме, положенням ч. 3 ст. 215 ЦК України,
згідно з якою, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним ( оспорюваний
правочин). Тобто правочин може бути
визнаний недійсним не тільки за
позовом його сторони, а й іншої
заінтересованої особи, в даному
випадку іншим з подружжя, який вважає,
що укладеним дружиною правочином
порушуються його права, що випливає з
аналізу сімейного законодавства, яким
врегульовано питання щодо майна
подружжя.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або у порядку
спадкування.

Згідно зі ст. 61 СК України об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може

бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об»єктом права спіль-

ної сумісної власності є заробітна
плата, пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК
України, якщо вклад до статутного
капіталу господарського товариства
зроблено за рахунок спільного майна
подружжя, в інтересах сім»ї, той із
подружжя, хто не є учасником
товариства, має право на поділ
одержаних доходів. Таким чином, інший
із подружжя, який не є учасником
товариства, має право на компенсацію
вартості частини спільних коштів, які
були використані одним із подружжя для
внесення вкладу до статутного
капіталу. Отже, правові підстави
набуття права власності на частку у
товаристві одним із подружжя
впливають на майнові права іншого
подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
зазначених норм закону не врахував, у
порушення ст. 214 ЦПК України не
з»ясував, які правовідносини між
сторонами випливають із встановлених
обставин, які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин,
зробив помилковий висновок про
виникнення між подружжям спору з
приводу корпоративних прав, тоді як він
стосувався правового режиму набутого
ОСОБА_3 майна, який визначається
законодавством, зокрема, залежно від
підстав набуття.

При розгляді вказаної справи суду
необхідно було з»ясувати наявність
обставин для визнання договору
недійсним з наведених позивачем
підстав та зробити висновок по суті
спору.

Так, однією з підстав позову є
неотримання згоди позивача як подружжя
на укладення договору, за яким його
дружиною було придбано частку у
статутному капіталі господарського
товариства, як це передбачено ст. 65 СК
України, згідно якої дружина та чоловік
розпоряджаються майном, що є об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою, зокрема, в
даному випадку нотаріально
посвідченою.

Проте колегія вважає, що в розумінні ст.
65 СК України оспорюваний позивачем
договір дарування, за яким його дружина
є обдарованою, або можливий договір
купівлі-продажу, де вона могла б бути
покупцем, на чому наголошує позивач, не
є угодами щодо розпорядження спільним
майном подружжя, які потребують
письмової згоди іншого з подружжя.

Зазначений висновок випливає зі змісту
статті 65 СК України, якою регулюються
відносини лише щодо розпорядження
майном, що є у спільній сумісній
власності, і не стосуються права одного
із подружжя на укладення
цивільно-правових угод щодо набуття
майна ( крім нерухомості ), зокрема, на
отримання учасником товариства від
іншого учасника у власність частки у
статутному фонді товариства.

Таким чином, неотримання згоди
позивача на придбання дружиною частки
у статутному капіталі товариства,
учасником якого вона являється, не є
підставою для визнання такого договору
недійсним у зв»язку з недотримання
цього порядку, передбаченого вимогами
ст. 65 СК України.

Як на другу підставу для визнання
договору дарування недійсним позивач
вказував на його удаваність та
приховання ним іншого правочину -
договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України
удаваним правочином є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. У відповідності до ч. 2 цієї ж
норми, якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

В пункті 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз»яснено, що
за удаваним правочином сторони умисно
оформлюють інший правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі ст. 235 ЦК України має визнати,
що сторонами вчинено саме цей правочин,
та вирішити спір з застосуванням норм,
що регулюють цей правочин.

На підтвердження тому, що насправді між
його дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено не договір дарування, а
договір купівлі-продажу частки у
статутному фонді ТОВ «Приютне»,
позивач надав оригінал розписки,
складеної ОСОБА_4 14.07.2010р. ( а.с. 114).
Згідно тексту розписки ОСОБА_4
підтверджувала, що отримала від ОСОБА_3
та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 29 400 грн.
за продані 6,66 дольових часток в ТОВ
«Приютне» та не має до них претензій.

ОСОБА_4 в ході розгляду справи у суді
першої інстанції фактично визнала
позов, пояснивши, що дійсно продала, а
не подарувала свою частку ОСОБА_3, за
яку отримала 29 400 грн., у зв»язку з чим
нею була написана вказана розписка
14.07.2010р.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала сам
факт написання цієї розписки 14.07.2010р.,
оскільки ОСОБА_4 дарувала їй свою
частку, а не продавала, та угода була
безгрошовою. Пояснювала, що таку
розписку ОСОБА_4 могла написати згодом,
прийнявши сторону відповідача.

Для перевірки цих заперечень за
клопотанням ОСОБА_3 у справі судом
призначалась судово-технічна
експертиза, на дослідження якої було
поставлено запитання: чи виготовлений
рукописний текст у той час, яким
датована розписка ОСОБА_4, а саме, 14
липня 2010р.

Згідно з висновком експертів №
12543/13-34/12544/13-33 від 16.01.2014р.: відсутність у
експертів впроваджених у
судово-експертну практику України
методик встановлення абсолютного часу
виконання рукописних записів чорнилом
не дозволяє встановити час виконання
тексту розписки та підпису від імені
ОСОБА_4 ( а.с. 110-113).

Таким чином, в матеріалах справи
мається наданий позивачем оригінал
розписки про отримання грошових коштів
ОСОБА_4 від подружжя ОСОБА_3 за її частку
у статутному фонді ТОВ «Приютне», яка
на теперішній час ніким не спростована.
Крім того, ОСОБА_4 визнала її особисте
написання та підтвердила обставини,
викладені в тексті розписки,
наголошуючи на тому, що в дійсності
продала свою частку ОСОБА_3 за 29 400 грн.,
а не подарувала.

Колегія вважає цю розписку письмовим
доказом у справі, який відповідає
вимогам ст.ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України, та
підтверджує викладені позивачем
обставини про придбання його дружиною
частки у ОСОБА_4 за відплатним
договором купівлі-продажу, що визнано
відповідачем та стороною договору -
ОСОБА_4

За таких обставин, колегія вважає, що
позивачем доведено позовні вимоги про
удаваність оспорюваного ним договору
дарування та фактичне укладення між
його сторонами договору
купівлі-продажу.

Отже, при розгляді справи судом першої
інстанції було неправильно визначено
предмет доказування та підстави
позову, тому неправильно були
встановлені дійсні обставини справи та
визначено характер спірних
правовідносин, а також порушено норми
матеріального і процесуального права,
тому колегія визнає апеляційну скаргу
обґрунтованою, у зв»язку з чим у
відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню з ухвалення нового рішення
про часткове задоволення позову про
визнання правочину недійсним лише з
підстав, передбачених ст. 235 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 26 лютого
2014 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа - приватний нотаріус
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_5, про визнання недійсним
договору дарування та визнання дійсним
правочину купівлі-продажу
задовольнити частково.

Визнати договір дарування, укладений 14
липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 6,66 %
статутного капіталу ТОВ «Приютне»,
посвідчений та зареєстрований за № 1574
приватним нотаріусом Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_5, удаваним,
яким приховано договір
купівлі-продажу.

Визнати, що 14 липня 2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 був фактично укладений
договір купівлі-продажу 6,66 % статутного
капіталу ТОВ «Приютне» за 29 400 (
двадцять дев»ять тисяч чотириста)
гривень.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.