Справа №489/2679/14-ц 16.06.2014 16.06.2014 16.06.2014
Провадження №22-ц/784/1825/14
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.М., Базовкіної Т.М.,

при секретарі судового засідання:
Орельській Н.М.,

за участю: заявника ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2, представника
Ленінського відділу ДВС Нечипурижної
Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 05 травня 2014 року,
постановлену за його скаргою на
постанову Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції (далі - відділ ДВС) про арешт
його коштів як боржника та скасування
її, а також визнання протиправними дії
відділу ДВС щодо вчинення виконавчих
дії після спливу шестимісячного
строку, встановленого законом для
виконання рішення суду,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з
скаргою, в якій просив скасувати як
незаконну постанову відділу ДВС про
арешт його коштів як боржника, а також
визнання протиправними дії відділу ДВС
щодо вчинення виконавчих дій після
спливу шестимісячного строку,
встановленого законом для виконання
рішення суду.

ОСОБА_1 зазначав, що 19 березня 2014
року державним виконавцем відділу ДВС
при примусовому виконанні виконавчого
листа № 2-1733, виданого Ленінським
районним судом м. Миколаєва 17 серпня 2011
року щодо стягнення з нього на користь
ВАТ "Державний ощадний банк України"
заборгованості за кредитним договором,
було винесено постанову, якою
накладено арешт на його кошти, які
містяться на всіх рахунках, у тому
числі і на ті, що відкриті в
банківських установах ПАТ "Приватбанк".

Постановою відділу ДВС від 19 березня 2014
року накладено арешт на 100% його
заробітної плати, перерахованої йому
підприємством на картковий рахунок,
відкритий у Миколаївському районному
управлінні ПАТ «Приватбанк». Заявник
зазначав, що вказані дії відділу ДВС є
незаконним, суперечить вимогам чинного
законодавства та позбавляють його
права на отримання заробітної плати та
утримання його родини.

Крім того, ОСОБА_1 вказував, що
виконавче провадження за зазначеним
виконавчим листом, відповідно до вимог
ч. 6 ст. 49 Закону України "Про виконавче
провадження" мало бути закінчене 07
лютого 2013 року. А тому у державного
виконавця відсутні підстави для
вчинення виконавчих дій по вказаному
виконавчому провадженню у зв'язку із
закінченням строку виконання
згаданого виконавчого листа.

Посилаючись на викладене, заявник
просив суд скасувати постанову
державного виконавця від 19 березня 2014
року про арешт коштів в частині
накладення арешту на кошти, що
надходять на рахунки в Миколаївському
районному управлінні ПАТ КБ
"Приватбанк", та визнати неправомірними
дії державного виконавця щодо
вчинення виконавчих дій у даному
виконавчому провадженні, яке розпочате
07 серпня 2012 року, у зв'язку із спливом
шестимісячного строку, встановленого
законом для здійснення виконавчого
провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 05 травня 2014 року скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову про арешт коштів
боржника від 19 березня 2014 року,
винесену державним виконавцем відділу
ДВС у виконавчому провадженні № 33696978, в
частині накладення арешту на кошти, що
надходять на рахунки в Миколаївському
районному управлінні ПАТ КБ
"Приватбанк" як заробітна плата, пенсія,
стипендія та інші доходи боржника в
розмірі, що перевищує 20 відсотків від
суми надходжень.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про
визнання неправомірними дій
державного виконавця, вчинених після
закінчення шестимісячного строку,
передбаченого Законом для виконання
цього виду виконавчого провадження,
відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник просить
вказану ухвалу суду скасувати та
постановити нову ухвалу, якою
задовольнити його вимоги в повному
обсязі. ОСОБА_1 посилається на те на те,
що державним виконавцем не застосовані
норми Закону України «Про виконавче
провадження» (далі - Закон).

Колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 03 грудня 2010 року з ОСОБА_1
на користь ВАТ «Державний Ощадний Банк
України» (далі -Банк) стягнуто
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 413 782 грн. 79 коп. та судовий
збір в розмірі 1 700 грн. Ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 07 квітня 2011 року вказане
рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

На виконання цього рішення суду першої
інстанції 17 серпня 2011 року Ленінським
районним судом м. Миколаєва видано
виконавчі листи щодо примусового
стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку 413
782 грн. 79 коп. заборгованості за
кредитним договором, а на користь
держави - 1700 грн. судових витрат.

22 березня 2012 року та 07 серпня 2012 року
відділом ДВС винесено постанови
відповідно про відкриття виконавчого
провадження про стягнення 413 782 грн. 79
коп. на користь Банку і 1700 грн. судових
витрат на користь держави.

13 лютого 2014 року відділом ДВС винесено
постанови про приєднання даного
виконавчого провадження до зведеного
виконавчого провадження. об'єднання
виконавчих проваджень.

В ході виконавчого провадження
державним виконавцем відділу ДВС було
вчинено ряд виконавчих дій, в тому
числі 19 березня 2014 року винесено
постанову про арешт коштів боржника
ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа
щодо стягнення з останнього на користь
Банку боргу за кредитним договором.
Цією постановою накладено арешт на
кошти, що містяться на його рахунку у
Миколаївському районному управління
Банку.

Із інформації Банку видно, що на ім'я
ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, на
який обласне комунальне підприємство
«Миколаївоблтеплоенерго», з яким він
перебуває у трудових відносинах,
перераховується його заробітна плата.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Закону стягнення
на заробітну плату, пенсію, стипендію
та інші доходи боржника звертається у
разі відсутності в боржника коштів на
рахунках у банках чи інших фінансових
установах, відсутності чи
недостатності майна боржника для
покриття в повному обсязі належних
до стягнення сум, а також у разі
виконання рішень про стягнення
періодичних платежів та стягнення на
суму, що не перевищує трьох
мінімальних розмірів заробітної плати.

Всупереч вимогам ч.1 ст. 68 Закону
державний виконавець в оскаржуваній
постанові від 19 березня 2014 року не
зазначив про відсутність інших
рахунків у банках чи фінансових
установах та про відсутність чи
недостатність майна у боржника, що
могло б бути підставою для звернення
стягнення на заробітну плату ОСОБА_1

Разом з тим, в матеріалах справи наявна
копія постанови відділу ДВС від 19
березня 2014 року, якою доручено
Заводському відділу ДВС
Миколаївського міського управління
юстиції провести перевірку інформації
щодо наявності майна боржника на
території Заводського району м.
Миколаєва та в разі його виявлення
здійснити його опис і арешт.
Мотивувальна частина цієї постанови
свідчить про те, що за боржником
зареєстровано нерухоме майно, а саме:
квартира АДРЕСА_1.

Зміст оскаржуваної постанови
державного виконавця свідчить про те,
що ним накладено арешт на всю суму
заробітної плати, яка перераховувалась
обласним комунальним підприємством
«Миколаївоблтеплоенерго» на зарплатну
картку ОСОБА_1

Розмір відрахувань із заробітної плати
ОСОБА_1, визначений ст. 70 Закону,
державним виконавцем не вирішувався.

Наведене свідчить, що оскаржувана
постанова державного виконавця
суперечить матеріалам справи і
положенням ч.1 ст. 68 Закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд
першої інстанції не звернув увагу на
наведені обставини і положення ч.1 ст. 68
Закону, а тому помилково вважав, що є
підстави для скасування оскаржуваної
постанови державного виконавця лише в
частині накладення арешту на кошти, що
надходять на рахунки в Миколаївському
районному управлінні ПАТ КБ
"Приватбанк" як заробітна плата, пенсія,
стипендія та інші доходи боржника в
розмірі, що перевищує 20 відсотків від
суми надходжень.

Оскільки судом неповно з'ясовано
обставини в цій частині скарги ОСОБА_1
на дії державного виконавця, то
відповідно до ст. ст. 383, 387 ЦПК України
вона підлягає скасуванню із ухваленням
в порядку п.2 ч.2 ст. 307 ЦПК України нової
ухвали, якою оскаржувану постанову
державного виконавця від 19 березня 2014
року про арешт коштів боржника слід
скасувати в повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає
підстав для визнання неправомірними
дій державного виконавця щодо вчинення
виконавчих дій у виконавчому
провадженні після закінчення
шестимісячного строку здійснення
виконавчого провадження.

Статтею 49 Закону визначено
вичерпний перелік підстав закінчення
виконавчого провадження. Порушення
державним виконавцем строків
здійснення виконавчого провадження,
передбачених ст. 30 Закону, не є
підставою для вчинення такої
виконавчої дії.

Тому суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у
задоволенні скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції в цій
частині не спростовують.

Оскільки оскаржувана ухвала суду
першої інстанції в цій частині
постановлена з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
то підстав для її скасування в цій
частині не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 05 травня 2014 року щодо
часткового скасування постанови
державного виконавця Ленінського
відділу ДВС Миколаївського міського
управління юстиції від 19 березня 2014
року скасувати і в цій частині
постановити нову ухвалу.

Скаргу ОСОБА_1 щодо оскарження
постанови державного виконавця
Ленінського відділу ДВС
Миколаївського міського управління
юстиції від 19 березня 2014 року
задовольнити.

Постанову державного виконавця
Ленінського відділу ДВС
Миколаївського міського управління
юстиції від 19 березня 2014 року про арешт
коштів боржника скасувати.

В іншій частині оскаржувану ухвалу
суду першої інстанції залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду може бути
оскаржена в касаційному порядку з дня
її проголошення на протязі двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча Судді