Головуючий суду 1 інстанції - Євтіфієв
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 432/7657/13-ц
Провадження № 22ц/782/1792/14
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2014 року
м.
Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Ступіної Я.Ю., Темнікової В.І.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Стахановського міського суд
Луганської області від 24 березня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про захист честі, гідності,
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о
в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист
честі, гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди, в
обґрунтування якого вказав, що
відповідач розповсюджує про нього
неправдиву та негативну інформацію,
яка принижує його честь, гідність та
ділову репутацію, а саме: у приміщення
аптеки, яка розташована на першому
поверсі пологового будинку м.
Стаханова та біля входу до
супермаркету «Абсолют», який
знаходиться на мікрорайоні «Южний» у м.
Стаханові, відповідач стверджував про
те, що головний лікар ОСОБА_3,
зговорившись зі своїм колективом,
знущається із жінок, не виписує їх, доки
вони йому не заплатять гроші, тисне на
жінок, вимагаючи гроші. Вимагає гроші
за палату, які кладе собі до кишені,
хоча все повинно бути безкоштовне.
Зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменти. Через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку.
Стверджував про те, що аптеки у
приміщенні пологового будинку м.
Стаханова знаходяться незаконно, бо
позивач, використовуючи своє службове
становище, без законних підстав, без
договору оренди, надав приміщення
особам для розміщення аптек і орендну
плату за це пологовий будинок не
отримує. Також позивач зазначив, що
08.11.2013 року йому стало відомо про те, що
у Стахановському МВ ГУМВС України в
Луганській області знаходиться заява
відповідача, в якій він виклав всю ту
неправдиву інформацію, що
розповсюджував і серед населення.

Позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_2
спростувати розповсюджену ним серед
населення негативну та неправдиву
інформацію про те, що головний лікар
ОСОБА_3, зговорившись зі своїм
колективом, знущається із жінок, не
виписує їх, доки вони йому не заплатять
гроші, тисне на жінок, вимагаючи гроші.
Вимагає гроші за палату, які кладе собі
до кишені, хоча все повинно бути
безкоштовне. Зговорившись зі своєю
бухгалтерією, разом витрачають
бюджетні кошти, які мали піти на ремонт
пологового будинку м. Стаханова і
закупівлю медичного обладнання та
інструменту. Через приватні аптеки
продає лікарські засоби, які
призначалися для лікування хворих в
пологовому будинку м. Стаханова. Про те,
що аптеки у приміщенні пологового
будинку м. Стаханова знаходяться
незаконно, бо ОСОБА_3, використовуючи
своє службове становище, без законних
підстав, без договору оренди, надав
приміщення особам для розміщення аптек
і орендну плату за це пологовий будинок
м. Стаханова не отримує, у спосіб подачі
замітки до міської газети
«Телегазета», вказавши про те, що ця
інформація є недостовірною і що
вибачається за її розповсюдження;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 15000 грн. та
судові витрати.

Рішенням Стахановського міського суд
Луганської області від 24 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про захист честі, гідності, ділової
репутації та відшкодування моральної
шкоди задоволено частково. Суд
зобов'язав ОСОБА_2 спростувати
розповсюджену ним серед населення
негативну та неправдиву інформацію про
те, що головний лікар ОСОБА_3,
зговорившись зі своїм колективом,
знущається із жінок, не виписує їх, доки
вони йому не заплатять гроші, тисне на
жінок, вимагаючи гроші. Вимагає гроші
за палату, які кладе собі до кишені,
хоча все повинно бути безкоштовне.
Зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменту. Через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова. Проте, що аптеки у
приміщенні пологового будинку м.
Стаханова знаходяться незаконно, бо
ОСОБА_3, використовуючи своє службове
становище, без законних підстав, без
договору оренди, надав приміщення
особам для розміщення аптек і орендну
плату за це пологовий будинок м.
Стаханова не отримує, у спосіб подачі
замітки до міської газети
«Телегазета», вказавши про те, що ця
інформація є недостовірною і що
вибачається за її розповсюдження.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушенням
судом норм процесуального та
матеріального права.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу не визнав.

Представник відповідача в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
підтримав.

Позивач та відповідач в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
повідомлені належним чином і в
установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу. В межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що з пояснень
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
встановлено, що відповідач у
приміщенні аптеки, яка розташована на
першому поверсі пологового будинку м.
Стаханова та біля входу до
супермаркету «Абсолют», який
знаходиться на мікрорайоні «Южний» у м.
Стаханові, стверджував про те, що
головний лікар ОСОБА_3, зговорившись зі
своїм колективом, знущається із жінок,
не виписує їх, доки вони йому не
заплатять гроші, тисне на жінок,
вимагаючи гроші. Вимагає гроші за
палату, які кладе собі до кишені, хоча
все повинно бути безкоштовне.
Зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменти. Через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку.
Стверджував про те, що аптеки у
приміщенні пологового будинку м.
Стаханова знаходяться незаконно, бо
позивач, використовуючи своє службове
становище, без законних підстав, без
договору оренди, надав приміщення
особам для розміщення аптек і орендну
плату за це пологовий будинок не
отримує.

Судом також встановлено, що відповідач
звертався до правоохоронних органів
щодо зловживання ОСОБА_3 службовим
становищем та на теперішній час
винність дій позивача правоохоронними
органами не встановлена. Відносно
ОСОБА_3 відсутні обвинувальні вироки
щодо скоєння злочинів.

Тому суд першої інстанції з
урахуванням наведеного, приймаючи до
уваги показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, дійшов висновку, що
оскільки відповідач не надав доказів
того, що розповсюджена ним інформація
про ОСОБА_3 є достовірною, тому у зв'язку
з цим інформація відносно позивача є
негативною і недостовірною та обраний
позивачем спосіб захисту є адекватним,
оскільки розповсюдження інформації
носило масовий характер.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції в цій частині вимог
обставини по справі та матеріали
справи у їх сукупності апеляційний суд
вважає, що до такого висновку суд
дійшов помилково, виходячи з
наступного.

Так, статтею 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Разом з
тим, відповідно до ст. 68 Конституції
України, кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей. Праву на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань
відповідає обов'язок не поширювати про
особу недостовірну інформацію та таку,
що ганьбить її гідність, честь чи
ділову репутацію.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється незалежно від вини особи,
яка її поширила.

Так, із тексту позовної заяви
вбачається, що позивач просить
зобов'язати відповідача спростувати
неправдиву інформацію, а саме, що
головний лікар ОСОБА_3, зговорившись зі
своїм колективом, знущається із жінок,
не виписує їх, доки вони йому не
заплатять гроші, тисне на жінок,
вимагаючи гроші. Вимагає гроші за
палату, які кладе собі до кишені, хоча
все повинно бути безкоштовне.
Зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменту. Через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова. Проте, що аптеки у
приміщенні пологового будинку м.
Стаханова знаходяться незаконно, бо
ОСОБА_3, використовуючи своє службове
становище, без законних підстав, без
договору оренди, надав приміщення
особам для розміщення аптек і орендну
плату за це пологовий будинок м.
Стаханова не отримує, яка була
розповсюджена відповідачем серед
населення.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про захист гідності
та чести фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" від 27 лютого 2009 року,
викладеними у п. 15 постанови № 1, при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Як вбачається із матеріалів
справи, факт розповсюдження серед
населення недостовірної інформації
стосовно позивача ОСОБА_3 з боку
відповідача ОСОБА_2, про те, що головний
лікар ОСОБА_3, не виписує жінок, доки
вони йому не заплатять гроші, через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова, використовуючи своє
службове становище, без законних
підстав, без договору оренди, надав
приміщення особам для розміщення
аптек, підтверджується показами
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідач же у відповідності
до ч. 4 ст. 277 ЦК України, яка передбачає,
що спростування недостовірної
інформації здійснюється особою, яка
поширила інформацію, не надав суду
будь-яких належних доказів на
підтвердження того, що розповсюджена
ним серед населення зазначена вище
інформація відповідає дійсності, тобто
є достовірною.

Також під час розгляду справи в
суді апеляційної інстанції
представник відповідача ніяких
доказів на спростування зазначених
вище обставин не надав.

За таких обставин колегія
суддів вважає, що відповідачем
поширена недостовірна інформація
стосовно позивача про те, що головний
лікар ОСОБА_3, не виписує жінок, доки
вони йому не заплатять гроші, через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова, використовуючи своє
службове становище, без законних
підстав, без договору оренди, надав
приміщення особам для розміщення
аптек.

Що стосується посилання позивача
на те, що відповідачем серед населення
розповсюджена недостовірна інформація
про те, що головний лікар ОСОБА_3,
зговорившись зі своїм колективом,
знущається із жінок, тисне на жінок,
вимагаючи гроші; вимагає гроші за
палату, які кладе собі до кишені;
зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменту, то
позивачем не доведено фауту поширення
відповідачем цих відомостей, при тому,
що саме на позивача покладається
обов'язок довести факт поширення
відомостей, які його порочать, особою,
до якої пред'явлений позов.

Посилання суду на те, що зазначена
вище інформація підтверджена показами
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7В
не відповідає дійсності, оскільки як
вбачається із пояснень цих свідків, які
зафіксовані звукозаписувальним
технічним записом під час розгляду
справи в суді першої інстанції вказані
свідки про ці обставини ніяких
свідчень не давали.

За таких обставин, вимоги
позивача про зобов'язання ОСОБА_2
спростувати розповсюджену серед
населення негативну та неправдиву
інформацію про те, що головний лікар
ОСОБА_3, зговорившись зі своїм
колективом, знущається із жінок, тисне
на жінок, вимагаючи гроші; вимагає
гроші за палату, які кладе собі до
кишені; зговорившись зі своєю
бухгалтерією, разом витрачають
бюджетні кошти, які мали піти на ремонт
пологового будинку м. Стаханова і
закупівлю медичного обладнання та
інструменту не підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на те, що судом
порушено право відповідача на правову
допомогу не заслуговують на увагу
виходячи з наступного. Як вбачається із
матеріалів справи, справа неодноразово
призначалася до розгляду в судове
засідання, в тому числі і на 21 січня 2014
року. В даному судовому засіданні
відповідач приймав участь та була
оголошена перерва до 12 лютого 2014 року
за клопотанням відповідача про надання
часу щоб знайти спеціаліста, який буде
представляти його інтереси в судовому
засіданні та було задоволено
клопотання представника позивача про
виклик свідків. 12 лютого 2014 року
відповідач у судове засідання не
з'явився, причину неявки суду не
повідомив, заяви про розгляд справи у
його відсутність не надходило, в
судовому засіданні були допитані
свідки, які викликалися до суду, і по
справі була оголошена перерва до 03
березня 2014 року. В судові засідання 03
березня 2014 року, 24 березня 2014 року
відповідач також не з'явився, про
причини неявки не повідомив, належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду справи, що підтверджується
поштовим повідомленням (а.с.50).

Зазначені вище обставини
свідчать про те, що судом першої
інстанції під час розгляду справи були
створені умови для того щоб відповідач
скористався правом на правову
допомогу.

Крім того, ніяких нових обставин, які
могли б вплинути на правильність
прийнятого судом рішення, крім тих,
яким суд дав належну оцінку, відповідач
в апеляційній скарзі не навів, а також
не надав до неї нових доказів, які
могли б вплинути на прийняття рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом проігноровано висловлювання
відповідача про намір запросити осіб,
які могли бути допитані в якості
свідків не заслуговують на увагу,
оскільки як вбачається із матеріалів
справи, а саме, журналів судового
засідання, відповідачем, який приймав
участь у розгляді справі в суді першої
інстанції 21 січня 2014 року, ніяких
клопотань стосовно виклику свідків не
заявлялося, із письмовою заявою, як це
передбачено ст. 136 ЦПК України, про
виклик свідків не звертався, та
відповідачем не зазначено, що
перешкоджало йому заявляти таке
клопотання в суді першої інстанції.
Крім того, апелянт та його представник
під час звернення до суду із
апеляційною скаргою, розгляду справи в
суді апеляційної інстанції із
відповідним клопотанням щодо допиту
свідків не зверталися, а діючим
цивільно-процесуальним законодавством
суду не делеговано право витребувати
докази з власної ініціативи.
Апеляційний же суд відповідно до ч. 1 ст.
303 ЦПК України перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції як в межах доводів
апеляційної скарги, так і вимог,
заявлених в суді першої інстанції, на
підставі наданих сторонами доказів.

Також звертаючись до суду із позовною
заявою позивач вказував, що відповідач
звертався до Стахановського МВ УМВС
України в Луганській області і заявою в
якій виклав всю ту неправдиву
інформацію, що і розповсюджував серед
населення.

Згідно п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
роз'яснено, що відповідно до статті 40
Конституції України усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей).

Як зазначено у ч.3
зазначеного рішення, Конституційний
Суд України вважає, що звернення
громадян до правоохоронного органу,
що містять певні відомості про
недодержання законів посадовими
або службовими особами, передаються

чи повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості
чи окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
іншими посадовими особами. Тому такі
звернення за змістом частини першої
статті 7 Цивільного кодексу не можуть
вважатися поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
посадової чи службової особи
правоохоронного органу.

Як вбачається із матеріалів справи, 27
вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся із
письмовою заявою на ім'я начальника
Стахановського МВ УМВС України в
Луганській області, в якій просив
прийняти мери у відношенні головного
лікаря Стахановського пологового
будинку та персоналу закладу, які
зловживають службовим становищем.

Згідно листа Стахановського міського
відділу головного управління МВС
України у Луганській області від 04.02.2014
року № 53/4801 в провадженні СВ
Стаханівського МВ ГУМВС України
знаходиться кримінальне провадження,
внесено до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0004913 від 28.09.2013
року за заявою ОСОБА_2 щодо зловживання
службовим становищем персоналом
пологового будинку м. Стаханова за
ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364
КК України. По кримінальному
провадженню триває досудове
розслідування та остаточне рішення до
теперішнього часу не прийняте.

Зазначені вище обставини свідчать про
те, що у відповідача були підстави для
звернення до правоохоронних органів з
заявою та у нього не було наміру
принизити честь, гідність та ділову
репутацію позивача.

Отже в даному випадку мала місце
реалізація відповідачем
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Під час розгляду справи позивачем
не доведено, що відповідач діяв
неправомірно при зверненні з заявою до
правоохоронних органів та ці дії
принижують честь, гідність та ділову
репутацію позивача, а також завдали
йому моральної шкоди.

В п. 26 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
№ 1 від 27.02.2009 року зазначено, що
відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу, частина
перша статті 34 Конституції України
кожному гарантує право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Суд не
вправі зобов'язувати відповідача
вибачатися перед позивачем у тій чи
іншій формі, оскільки примусове
вибачення як спосіб судового захисту
гідності, честі чи ділової репутації за
поширення недостовірної інформації
не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Як вбачається із тексту позовної заяви,
з якою позивач звернувся до суду, він
просив зобов'язати ОСОБА_2 спростувати
розповсюджену ним серед населення
негативну та неправдиву інформацію у
спосіб подачі замітки до міської
газети «Телегазета», вказавши про те,
що ця інформація є недостовірною і що
вибачається за її розповсюдження.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. ст. 11,15 ЦК України
цивільні права і обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних
прав у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний переліку
таких способі захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Реалізуючи передбачене ст.64
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до суду, а також визначити, чи
відповідає обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права тим, що
передбачені законодавством, та чи
забезпечить такий спосіб захисту
відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові,
оскільки, відповідно до ст.2 Закону
України "Про судоустрій" завданням суду
є саме захист порушених або
оспорюваних прав та інтересів особи.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції
України суд не вправі зобов'язувати
відповідача вибачатися перед
позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як
спосіб судового захисту гідності,
честі чи ділової репутації за
поширення недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Отже у
даному випадку має місце з боку
позивача невідповідність обраного ним
способу його захисту способам,
визначеним законодавством стосовно
зазначеної вище вимоги, тому ця
обставина є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

Судова колегія вважає, що суд дійшов
помилкового висновку в частині
зобов'язання ОСОБА_2 вибачитися перед
ОСОБА_3 за поширення недостовірної
інформації, то рішення суду в цій
частині слід скасувати та ухвалити
нове про відмову у задоволенні даних
вимог через невідповідність обраного
позивачем способу його захисту
способам, визначеним законодавством.

Також зобов'язуючи відповідача
спростувати розповсюджену ним серед
населення негативну та неправду
інформацію у спосіб подачі замітки до
міської газети „Телегазета", суд
першої інстанції хоч і послався на
положення ч. 7 ст. 277 ЦК України, які
передбачають, що спростування
недостовірної інформації здійснюються
у той же самий спосіб, у якому вона була
поширена, але неправильно їх
застосував.

Як вбачається із матеріалів
справи, інформація, яку позивач просить
спростувати була розповсюджена
відповідачем серед населення, у
приміщення аптеки, яка розташована на
першому поверсі пологового будинку м.
Стаханова та біля входу до
супермаркету «Абсолют», який
знаходиться на мікрорайоні «Южний» у м.
Стаханові.

Отже відповідачем інформація
стосовно позивача не була поширена
шляхом опублікування у пресі, тому не
підлягає спростування шляхом її
опублікування.

Що стосується позовних вимог про
стягнення моральної шкоди то, суд
першої інстанції керуючись
положеннями ст. 23 ЦК України, виходив з
того, що розповсюдження відповідачем
відносно позивача негативної та
недостовірної інформації вчинено в
період виконання позивачем службових
обов'язків, що на думку суду завдало
шкоди честі, гідності та ділової
репутації позивача, тому з відповідача
на користь позивача підлягає стягненню
моральна шкода у розмірі 3000 грн.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини у справі,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо наявності права позивача
на стягнення з відповідача моральної
шкоди та правильно визначився із
розміром шкоди, виходячи з тривалості,
обсягу та характеру моральних
страждань, засад розумності,
виваженості та справедливості,
людяності та порядності, та враховуючи,
що поширення відповідачем оспорюваної
інформації завдало шкоди честі,
гідності та діловій репутації
позивача як лікаря та керівника
медичного закладу.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що позивачем не доведено факту
спричинення моральної шкоди також не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України
моральна шкода, зокрема, полягає у
приниженні честі, гідності та ділової
репутації фізичної особи. В даному
випадку судом першої інстанції було
встановлено, що внаслідок
розповсюдження відносно позивача
недостовірної інформації останній
зазнав моральної шкоди, яка полягає
саме в приниженні його честі, гідності
та ділової репутації, оскільки
поширення недостовірної інформації
принижувало честь і гідність позивача
в громадській думці з точки зору
додержання законів, загальновизнаних
правил співжиття та принципів людської
моралі.

Проаналізувавши зазначені вище
обставини по справі у їх сукупності,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в частині
зобов'язання ОСОБА_2 спростувати
розповсюджену ним серед населення
негативну та неправдиву інформацію про
те, що головний лікар ОСОБА_3,
зговорившись зі своїм колективом,
знущається із жінок, не виписує їх, доки
вони йому не заплатять гроші, тисне на
жінок, вимагаючи гроші. Вимагає гроші
за палату, які кладе собі до кишені,
хоча все повинно бути безкоштовне.
Зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменту. Через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова. Проте, що аптеки у
приміщенні пологового будинку м.
Стаханова знаходяться незаконно, бо
ОСОБА_3, використовуючи своє службове
становище, без законних підстав, без
договору оренди, надав приміщення
особам для розміщення аптек і орендну
плату за це пологовий будинок м.
Стаханова не отримує, у спосіб подачі
замітки до міської газети
«Телегазета», вказавши про те, що ця
інформація є недостовірною і що
вибачається за її розповсюдження
підлягає скасуванню відповідно до ст.
309 ЦПК України ухваленням нового
рішення в цій частині, яким Визнати, що
інформація розпоповсюджена ОСОБА_2
серед населення про те, що головний
лікар ОСОБА_3, не виписує жінок, доки
вони йому не заплатять гроші, через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова, використовуючи своє
службове становище, без законних
підстав, без договору оренди, надав
приміщення особам для розміщення аптек
є недостовірною.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 277 ЦК України, ст. 303,
307, 309, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Стахановського міського суд
Луганської області від 24 березня 2014
року змінити, скасувавши в частині
зобов'язання ОСОБА_2 спростувати
розповсюджену ним серед населення
негативну та неправдиву інформацію про
те, що головний лікар ОСОБА_3,
зговорившись зі своїм колективом,
знущається із жінок, не виписує їх, доки
вони йому не заплатять гроші, тисне на
жінок, вимагаючи гроші. Вимагає гроші
за палату, які кладе собі до кишені,
хоча все повинно бути безкоштовне.
Зговорившись зі своєю бухгалтерією,
разом витрачають бюджетні кошти, які
мали піти на ремонт пологового будинку
м. Стаханова і закупівлю медичного
обладнання та інструменту. Через
приватні аптеки продає лікарські
засоби, які призначалися для лікування
хворих в пологовому будинку м.
Стаханова. Проте, що аптеки у
приміщенні пологового будинку м.
Стаханова знаходяться незаконно, бо
ОСОБА_3, використовуючи своє службове
становище, без законних підстав, без
договору оренди, надав приміщення
особам для розміщення аптек і орендну
плату за це пологовий будинок м.
Стаханова не отримує, у спосіб подачі
замітки до міської газети
«Телегазета», вказавши про те, що ця
інформація є недостовірною і що
вибачається за її розповсюдження та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким ці вимоги задовольнити частково.

Визнати, що інформація розпоповсюджена
ОСОБА_2 серед населення про те, що
головний лікар ОСОБА_3, не виписує
жінок, доки вони йому не заплатять
гроші, через приватні аптеки продає
лікарські засоби, які призначалися для
лікування хворих в пологовому будинку
м. Стаханова, використовуючи своє
службове становище, без законних
підстав, без договору оренди, надав
приміщення особам для розміщення аптек
є недостовірною.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення суду набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення у касаційному
порядку.

Головуючий

Судді: