У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О.,
Максимчук З.М.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю позивача
та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського районного суду від 17
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою та
зобов'язання знести гаражі,

в с т а н о в и л а :

23 травня 2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та зобов'язання знести гаражі.
В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що є власником житлового
будинку з надвірними будівлями і
земельної ділянки на АДРЕСА_1.
Відповідач ОСОБА_2 як суміжний
землекористувач чинить йому перешкоди
у будівництві паркану на власній
земельній ділянці, а також самочинно,
без затвердженого проекту збудував на
власній земельній ділянці гаражі,
експлуатацією яких завдає йому
незручностей у вигляді задимлення,
неприємних запахів та шумового
забруднення.

Рішенням Рівненського районного суду
від 17 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі позивач посилався на те, що
відповідно до п. 3.25. ДБН 360-92
«Містобудування планування і забудова
міських і сільських поселень» для
догляду за будівлями і здійснення їх
поточного ремонту відстань до межі
сусідньої ділянки від найбільш
виступної конструкції стіни треба
приймати не менше 1,0 м.

Проте місцевий суд на ці вимоги
належної уваги не звернув, клопотання
про призначення у справі будівельної
експертизи з метою визначення відстані
від найбільш виступної конструкції
стіни самочинно збудованих
відповідачем гаражів до межі його
земельної ділянки безпідставно
відхилив.

Покликаючись на ці обставини, позивач
рішення місцевого суду вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
представник відповідача рішення
місцевого суду вважав законним та
обґрунтованим і просив апеляційний суд
залишити його без змін, а подану
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
визначено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Проте позивачем у даній справі не
подано суду доказів, які б
підтверджували обґрунтованість його
позовних вимог.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 28 грудня 2014 року ОСОБА_1 є
власником житлового будинку з
надвірними будівлями на АДРЕСА_1 (а. с. 5).

12 жовтня 2011 року позивач на підставі
рішення Дядьковицької сільської ради
№ 20 від 22 грудня 2010 року отримав
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯК № 207601 площею
0,2048 га для будівництва та
обслуговування належних йому
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, які розташовані у с.
Дядьковичі Рівненського району
Рівненської області.

Рішенням Дядьковицької сільської ради
№ 291 від 16 вересня 2008 року відповідачу
ОСОБА_2 надано дозвіл на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,01 га для
індивідуального гаражного будівництва
на АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу
сільської ради (землі житлової та
громадської забудови, рілля) (а. с. 26).

25 вересня 2013 року Дядьковицька
сільська рада своїм рішенням № 314
затвердила проект землеустрою щодо
відведення відповідачу у власність
земельної ділянки площею 0,01 га для
будівництва індивідуального гаража в
с. Дядьковичі Рівненського району та
надала йому цю ділянку у власність.

Як вбачається зі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 30
вересня 2013 року та витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
площею 0,01 га в с. Дядьковичі
Рівненського району Рівненської
області з відповідним цільовим
призначенням (а. с. 49, 50).

Таким чином, сторонам у справі земельні
ділянки належать на законних
підставах.

З протоколу засідання комісії по
земельних спорах від 10 липня 2012 року
Дядьковицької сільської ради
Рівненського району, яке було
проведено вже після звернення позивача
із даним позовом до суду, вбачається, що
земельна ділянка відповідача ОСОБА_2
межує із земельною ділянкою позивача
ОСОБА_1 На земельній ділянці ОСОБА_1
встановлена огорожа. ОСОБА_2 меж
земельної ділянки, яка перебуває у
власності ОСОБА_1, не порушував (а. с. 28).

Аналогічне підтвердили і допитані у
справі свідки.

Доказів про перешкоди з боку
відповідача у будівництві паркану
позивач суду не подав.

При розгляді справи судом установлено,
що відповідач збудував гаражі на своїй,
спеціально відведеній для цього
земельній ділянці, проте без
затвердження проектної документації,
за що компетентними органами
притягнутий до адміністративної
відповідальності та йому вручено
припис про усунення порушень (а. с. 58, 64).

Проте рішенням Виконавчого комітету
Дядьковицької сільської ради
Рівненського району № 103 від 19
листопада 2013 року ОСОБА_2 надано дозвіл
на користування раніше побудованим
гаражем та господарською будівлею, які
знаходяться на АДРЕСА_2 (а. с. 63).

Як установлено апеляційним судом,
зараз відповідач вживає передбачених
законом заходів для узаконення
самочинного будівництва.

Доказів про те, що в процесі
експлуатації відповідачем збудованих
гаражів виникають задимлення,
неприємні запахи та шумове
забруднення, позивач суду не надав.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України встановлено,
що у разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову. Якщо проведення такої
перебудови є неможливим або особа, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від її проведення, таке
нерухоме майно за рішенням суду
підлягає знесенню за рахунок особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.
Особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, зобов'язана
відшкодувати витрати, пов'язані з
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану.

Проте таких обставин у даній справі не
встановлено.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на п. 3.25. ДБН 360-92 «Містобудування
планування і забудова міських і
сільських поселень» не заслуговують на
увагу, оскільки такі доводи не
підтверджені матеріалами справи та
виходять за межі обґрунтувань, які були
викладені ОСОБА_1 у позовній заяві. Про
призначення експертизи в поданій
апеляційній скарзі позивач
апеляційний суд також не просив.

Тому за встановлених обставин суд
першої інстанції, навівши відповідні
мотиви, на переконання колегії суддів,
законно й обґрунтовано відмовив
позивачу у задоволенні його позову.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
від 17 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: