Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Борщівського районного
суду Тернопільської області від 19
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 18
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором про надання споживчого
кредиту в сумі 5 000 грн, укладеного 11
травня 2006 року, унаслідок чого
утворилася кредитна заборгованість у
розмірі 82 225 грн 76 коп., яку просило
стягнути з останньої.

Заочним рішенням Борщівського
районного суду Тернопільської області
від 19 вересня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 18 листопада
2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати і ухвалити
нове рішення про задоволення позову у
повному обсязі, мотивуючи свої вимоги
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права і порушенням
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
рішення судів не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено
встановлений законом строк позовної
давності на звернення до суду із
указаним позовом.

Проте, погодитися з такими висновками
суду не можна.

Судом установлено, що 11 травня 2006 року
між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено
договір про надання споживчого
кредиту, за умовами якого відповідач
отримав кредит в сумі 5 000 грн зі
сплатою 24% річних строком до 08 травня 2009
року.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

У зв'язку з неналежним виконанням умов
кредитного договору у відповідача
утворилась заборгованість у розмірі 82
225 грн 76 коп.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
що встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони споживчого кредиту
(правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року №6-126цс13, яка в силу
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів).

Разом з тим, при вирішенні спору в
судовому порядку застосуванню
підлягає ст. 267 ЦК України, згідно якої
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до ухвалення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Заява про застосування позовної
давності ОСОБА_1 подана не була,
оскільки розгляд справи було проведено
у заочному порядку у відсутності
відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк», зазначало про те, що
умовами кредитного договору
передбачено збільшення строку
позовної давності до 5 років.

Проте, суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, доводів банку
належним чином не перевірили, не
дослідили укладений між сторонами
кредитний договір, умови кредитування,
які були надані позивачем при розгляді
справи у суді апеляційної інстанції,
унаслідок чого не встановили дійсних
прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
дійшли передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не давши належної
оцінки доказам, суди допустили
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи та
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Борщівського районного
суду Тернопільської області від 19
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 18
листопада 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко