УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А., суддів:
Євграфової Є.П.,
Завгородньої І.М., за
участю представника позивача Басій
К.С., Іваненко Ю.Г., Ситнік
О.М.,розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 30 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
даним позовом, зазначивши в його
обгрунтування, що 19 квітня 2007 року між
банком та ОСОБА_5 укладено
договір б/н, відповідно до умов якого
банк надав відповідачу кредит у
розмірі 6900 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 30 %
річних з кінцевим терміном повернення,
що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач
належним чином не виконував умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
станом на 28 березня 2012 року утворилась
заборгованість у розмірі 18 967 гривень 07
копійок, яка складається з
заборгованості за кредитом у розмірі 17
154 гривні 41 копійка, заборгованості по
процентам за користування кредитом у
розмірі 433 гривні 28 копійок, штраф
(фіксована частина) у розмірі 500 гривень
та штраф (процентна складова) у розмірі
879 гривень 38 копійок, яку позивач просив
стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 14 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 30 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором б/н від 19 квітня 2007
року станом на 28 березня 2012 року у
загальному розмірі 18 967 гривень 07
копійок, яка складається із
заборгованості за кредитом у розмірі 17
154 гривні 41 копійка, заборгованості по
процентам за користування кредитом у
розмірі 433 гривні 28 копійок,
штраф (фіксована частина) у розмірі 500
гривень, штраф (процентна складова) у
розмірі 879 гривень 38 копійок.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того,
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»
заявлені після спливу строку позовної
давності, встановленого ст. ст. 256, 257 ЦК
України, про застосування якого
заявлено відповідачем.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позову, апеляційний суд
вважав, що позивачем не пропущено
строку позовної давності, оскільки
відповідно до п. 9.12 Умов надання
банківських послуг та правил
користування платіжною карткою (далі -
Умови) договір діє протягом 12 місяців з
дня його підписання, а у разі якщо
протягом даного строку ні одна із
сторін не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонговується на такий
самий строк.

Проте з такими висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст.ст. 213-214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 19 квітня 2007 року
між банком та ОСОБА_5 укладено
договір б/н, відповідно до умов якого
банк надав відповідачу кредит у
розмірі 6900 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 30 %
річних з кінцевим терміном повернення,
що відповідає строку дії картки.

Платіжну картку ОСОБА_5 отримав 19
квітня 2007 року, строк її дії закінчився
31 серпня 2008 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до Умов, картка діє в межах
визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає
щомісячні платежі погашення кредиту та
кінцевий строк повного погашення
кредиту перебіг позовної давності
(ст. 257 ЦК України) щодо місячних
платежів починається після несплати
чергового платежу, а щодо повернення
кредиту в повному обсязі зі спливом
останнього дня місяця дії картки (ст. 261
ЦК України), а не закінченням строку дії
договору.

Аналогічна правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України №
6-14цс14.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
залишив поза увагою, що відповідно до
пунктів 3.1.1, 5.4 Умов граничний строк дії
картки (місяць і рік) указано на ній і
картка дійсна до останнього
календарного дня такого місяця, строк
погашення процентів за кредитом
визначено щомісячними платежами, а
строк погашення кредиту в повному
обсязі визначено останнім днем місяця
вказаного на картці (поле MONTH), дія якої
закінчилась 30 серпня 2008 року, а банк
звернувся до суду з позовом у серпні 2012
року та дійшов помилкового висновку
про продовження строку дії кредитного
договору, а також дотримання позивачем
строку позовної давності при зверненні
до суду з даним позовом, оскільки
матеріали справи не містять даних, що
після закінчення строку дії платіжної
картки відповідач продовжував нею
користуватися або отримував у
ПАТ КБ «ПриватБанк» нову кредитну
картку.

Натомість, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову, а
апеляційний суд, перевіряючи в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції, у порушення вимог
чинного матеріального законодавства
України дійшов помилкового висновку
про необхідність скасування законного
й обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
з підстав, передбачених ст.339 ЦПК
України із залишенням в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 30 січня 2014 року скасувати,
рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 14 листопада 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:
Є.П.
Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік