Справа № 370/2832/13 Головуючий у І
інстанції Оберемко В.О.Провадження №
22-ц/780/2870/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 11 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договором
позики,

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, який
обґрунтовував тим, що 28 листопада 2013
року між ним та відповідачкою укладено
усний договір позики, за умовами якого
відповідачка отримала від нього суму
коштів в розмірі 23330 грн., що
підтверджується розпискою від 28
листопада 2013 року.

Відповідачка зобов'язалась повернути
суму до 05.12.2013 року, проте по теперішній
час борг не повернула. У зв'язку з чим
просив стягнути з ОСОБА_1 на його
користь заборгованість за договором
позики в розмірі 23330 грн. та судові
витрати.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 11 березня 2014 року
позов задоволено, стягнуто з
відповідачки на користь позивача
заборгованість за договором позики в
розмірі 23330 грн. та судові витрати в
розмірі 233,30 грн.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в позові, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Доводи апеляційної скарги
ґрунтуються на тому, що вона ніяких
коштів в борг за договором позики чи
будь-яким іншим договором від позивача
не отримувала, а розписку вимушена була
написати проти своєї справжньої волі
внаслідок застосування до неї з боку
позивача психічного тиску та погроз
застосування фізичного насильства.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія судів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Тобто, при ухваленні рішення суд
зобов'язаний прийняти рішення, зокрема,
щодо: наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте, зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Так, задовольняючи позов, суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що належних письмових чи інших
доказів в обгрунтування своїх
заперечень проти вимог позивача
відповідачкою не надано. Позовні
вимоги є обґрунтованими, а позов
підлягає задоволенню.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками суду не можна, оскільки вони
не відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Звертаючись до суду, позивач в
обґрунтування своїх вимог про
стягнення боргу за договором позики
посилався на те, що 28 листопада 2013 року
між сторонами укладено усний договір
позики, за умовами якого відповідачка
отримала від нього суму коштів в
розмірі 23330 грн. Факт укладення
договору позики підтверджується
розпискою від 28.11.2013 року, наданою
ОСОБА_1, за змістом якої ОСОБА_1
зобов'язалася віддати суму 23330 грн. до
5.12.2013 року.

Крім того, як убачається із змісту
позовної заяви, позивач посилається на
те, що хоча між сторонами і не було
дотримано письмової форми укладеного
між ними договору позики, однак це
зовсім не свідчить про недійсність
такого договору, оскільки відповідно
до вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Із матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом із показань
позивача, допитаного в якості свідка,
що він 28.11.2013 року уклав з відповідачкою
усний договір позики, передав останній
вказану суму коштів, після чого вона
написала розписку та віддала її
позивачу.

Заперечуючи проти позову та оскаржуючи
рішення суду першої інстанції,
відповідачка як у суді першої
інстанції так і в апеляційній скарзі
посилалася на те, що вона з квітня по
грудень 2013 року працювала продавцем у
магазині позивача, у листопаді 2013 року
за результатами проведеної у магазині
ревізії була виявлена начебто
недостача, після чого позивач,
погрожуючи застосувати фізичну силу,
28.11.2013 року примусив її написати
розписку. Ніяких коштів в борг за
договором позики чи будь-яким іншим
договором від позивача не отримувала, а
розписку вимушена була написати проти
своєї справжньої волі внаслідок
застосування до неї з боку позивача
психічного тиску та погроз
застосування фізичного насильства.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до копії розписки, яка
міститься в матеріалах справи (а. с. 4),
відповідач зобов'язується повернути
грошову суму в розмірі 23330 грн. до 5.12.2013
року. При цьому відповідач в судовому
засіданні визнала обставину, що така
розписка дійсно написана нею особисто
для позивача у даній справі, а
відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
вказані обставини доказуванню не
підлягають.

Такі висновки суд першої інстанції
зробив поспішно, оскільки всупереч
вимогам ст. ст. 214-215 ЦПК України
належним чином не з'ясував характер і
суть заявлених позивачем вимог, норми
права, якими вони регулюються; не
зазначив, чи мали місце обставини,
якими позивач обґрунтовував свої
вимоги і не визначив відповідно до них
правовідносин, які склалися між
сторонами, та не дав належної правової
оцінки зібраним у справі доказам.

За правилами статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 208 та ч. 1 ст. 1047 ЦК
України договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та
двосторонніми чи багатосторонніми
(договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей. Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Встановлено, що позивач на
підтвердження укладення 28.11.2013 року між
сторонами договору позики надав суду
копію розписки, із змісту якої
убачається, що ОСОБА_1 зобов'язується
віддати суму 23330 грн. до 5.12.2013 року (а. с.
4). Також його позовні вимоги
підтверджуються показаннями свідка
ОСОБА_3 та самого позивача, допитаного в
якості свідка.

Однак, дана розписка не містить доказів
факту передачі позивачем грошової суми
в розмірі 23330 грн. відповідачці, а
тільки засвідчує обов'язок ОСОБА_1
віддати суму 23330 грн. до 5.12.2013 року.

Суд першої інстанції на зазначені
обставини уваги не звернув, а також не
звернув уваги на те, що сам позивач в
позові та в судовому засіданні
посилається на укладення між сторонами
договору позики в усній формі, що в
даному випадку суперечить вимогам п. 3
ст. 208 та ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції, задовольняючи позов, не
врахував, що письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику,
який позивачем не доведено, не
визначився чи можливо дану розписку
про зобов'язання ОСОБА_1 віддати 23330 грн.
вважати договором позики про отримання
нею від позивача грошових коштів, та не
встановив справжньої правової природи
зазначеного документа, незалежно від
його найменування.

Зазначені висновки містяться в
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 році у справі № 63-цс, яка
відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для всіх суб"єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правий
акт, що містить зазначену норму права, і
які відповідно до вимог ч. 2 ст. 214 ЦПК
України суд зобов'язаний враховувати
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, оскільки позивач
всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України
не надав суду належних та допустимих
доказів того, що між сторонами 28.11.2013
року укладено договір позики в
письмовій формі, за умовами якого він
передав у власність відповідачці
грошові кошти у розмірі 23330 грн., а
відповідачка зобов'язалася повернути
йому таку ж суму грошових коштів, то суд
першої інстанції дійшов
безпідставного висновку про
задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, позивачем не доведено
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 11 березня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді