У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Маяк» (СТОВ «Маяк»)
про визнання недійсними договорів
оренди земельних ділянок, їх
повернення та усунення перешкод у
користуванні земельними ділянками, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 6 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду із указаним позовом,
у якому просили визнати договори
оренди земельних ділянок недійними,
зобов'язати відповідача повернути
належні їм земельні ділянки для
подальшого використання за
призначенням на власний розсуд та
зобов'язати відповідача не чинити їм
перешкод у використанні земельних
ділянок.

В обґрунтування свого позову
зазначали, що кожен з позивачів є
власником земельної ділянки для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які розташовані на території
Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області.
Право власності кожного з них на ці
земельні ділянки підтверджується
державними актами, виданими у
встановленому законом порядку. Після
спливу строку дії укладених між
сторонами договорів оренди цих
земельних ділянок у 2010 році позивачі
дізнались, що 1 вересня 2009 року начебто
між ними та відповідачем були укладені
нові договори оренди, згідно з якими
вони передали в оренду відповідачеві
належні їм земельні ділянки строком на
5 років. Проте, ніяких договорів оренди
земельної ділянки з відповідачем вони
не укладали, інших осіб на їх укладення
не уповноважували, з умовами договору
знайомі не були, при укладенні цих
договорів присутніми не були, підписи у
них їм не належать, зазначені у ньому
істотні умови оренди їх не влаштовують.

Окрім цього, укладені договори оренди
суперечать вимогам ст. 15
Закону України «Про оренду землі»,
оскільки не містять всіх істотних умов,
зокрема, в них не зазначено
відповідальності орендаря за несплату
орендної плати у встановлені строки, а
саме в п. 14 договору відсутній розмір
пені у відсотках у разі несплати оренди
у визначені строки; в п. 17 договорів не
вказані умови збереження стану об'єкта
оренди; в п. 25 зазначено про
встановлення обмеження на орендовану
ділянку, але яке обмеження не
зазначено; в п. 30 договору не зазначено
сторони, яка несе ризик випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди чи його частини.

Ураховуючи викладені обставини,
позивачі просили задовольнити позов.

Рішенням Кодимського районного суду
Одескої області від 18 березня 2013 року
позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задоволено. Визнано недійсними
договори оренди земельних ділянок, а
саме:

- договір оренди земельної ділянки
АДРЕСА_4 площею 2,67 га, розташованої на
території Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області,
укладений 1 вересня 2009 року між ОСОБА_3
та СТОВ «Маяк», зареєстрований 11
листопада 2009 року в Одеській
регіональній філії Державного
підприємства «Центр Державного
земельного кадастру» за № 91;

- договір оренди земельної ділянки
АДРЕСА_1, укладений 1 вересня 2009 року між
ОСОБА_3 та СТОВ «Маяк»,
зареєстрований 11 листопада 2009 року в
Одеській регіональній філії
Державного підприємства «Центр
Державного земельного кадастру» №
92;

- договір оренди земельної ділянки
АДРЕСА_2, укладений 1 вересня 2009 року між
ОСОБА_4 та СТОВ «Маяк»,
зареєстрований 11 листопада 2009 року в
Одеській регіональній філії
Державного підприємства «Центр
Державного земельного кадастру» за
№90;

- договір оренди земельної ділянки
АДРЕСА_3, укладений 1 вересня 2009 року між
ОСОБА_5 та СТОВ «Маяк»,
зареєстрований 19 листопада 2009 року в
Одеській регіональній філії
Державного підприємства «Центр
Державного земельного кадастру» за
№18.

Зобов'язано СТОВ «Маяк» не чинити
перешкоди у користуванні та повернути:

- ОСОБА_3 - земельну ділянку АДРЕСА_4
площею 2,67 га, посвідчену державним
актом на право приватної власності на
землю ІV-ОД № 078405, виданим
Кодимською районною державною
адміністрацією Одеської області 28
березня 2005 року, розташовану на
території Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області;

- ОСОБА_3 - земельну ділянку АДРЕСА_1
площею 2,51 га, посвідчену державним
актом на право приватної власності на
землю ІV-ОД № 078406, виданим
Кодимською районною державною
адміністрацією Одеської області 28
березня 2005 року, розташовану на
території Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області;

- ОСОБА_4 - земельні ділянки АДРЕСА_2
площею 2,67 га та № 49/861
розміром 2,51 га, посвідчені державним
актом на право приватної власності на
землю ІІІ-ОД №001661, виданим Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області 15 березня 2004 року,
розташовані на території Шершенецької
сільської ради Кодимського району
Одеської області;

- ОСОБА_5 - земельну ділянку АДРЕСА_3
площею 2,62 га, посвідчену державним
актом на право приватної власності на
землю ІІІ-ОД № 001652,
виданим Кодимською районною державною
адміністрацією Одеської області 19
березня 2004 року, розташовану на
території Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 6 листопада 2013 року
рішення місцевого суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
виходив із того, що позивачі договори
оренди не підписували, належним чином
на підписання договорів оренди від їх
імені нікого не уповноважували, а також
зазначені договори не відповідають
вимогам ст. 15 ЗУ «Про оренду землі»,
оскільки в них відсутні усі істотні
умови.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що спірні договори оренди були
підписані представником позивачів -
ОСОБА_6, яку вони самі уповноважили на
підписання договорів на підставі усних
договорів представництва, що
підтверджується письмовими
поясненнями ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які
відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України є
письмовими доказами. Крім того,
рішенням Балтського районного суду
Одеської області від 6 вересня 2013 року,
яке набрало законної сили 6
жовтня 2013 року, усні договори
представництва, укладені 1 вересня
2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, визнані дійсними. Також факт
прийняття позивачами виконання за
договором оренди землі
підтверджується відомістю на видачу
пшениці на земельний пай за 2010 рік та
відомістю на видачу ячменю на
земельний пай за 2010 рік.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 є власниками земельних
ділянок для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які розташовані на території
Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області.
Зокрема, ОСОБА_3 є власником земельної
ділянки АДРЕСА_4 площею 2,67 га,
посвідченої державним актом на право
приватної власності на землю ІУ-ОД №
078405, виданим Кодимською районною
державною адміністрацією Одеської
області 28 березня 2005 року, та земельної
ділянки АДРЕСА_1 площею 2,51 га,
посвідченої державним актом на право
приватної власності на землю ІУ-ОД №
078406, виданим Кодимською районною
державною адміністрацією Одеської
області 28 березня 2005 року. ОСОБА_4
є власником земельних ділянок АДРЕСА_2
площею 2,67 га та № 49/861 площею 2,51
га, посвідчених державним актом на
право приватної власності на землю
ІІІ-ОД № 001661, виданим Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області 15 березня 2004 року.
ОСОБА_5 є власником земельної ділянки
АДРЕСА_3 площею 2,62 га, посвідченої
державним актом на право приватної
власності на землю
ІІІ-ОД Х2001652, виданим Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області 19 березня 2004 року.

Позивачами були надані копії договорів
оренди, у яких зазначено, що 1 вересня 2009
року кожен з них уклав із СТОВ «Маяк»
договір оренди, за яким передав СТОВ
«Маяк» в оренду належну йому земельну
ділянку.

Згідно умов вказаних договорів оренди
позивачі передали відповідачеві
належну їм земельну ділянку в оренду
строком на 5 років, а орендар взяв на
себе зобов'язання самостійно
господарювати на земельній ділянці,
використовуючи її за цільовим
призначенням, зокрема, для
сільськогосподарського виробництва,
своєчасно сплачувати оренду плату в
розмірі 3 % від нормативно-грошової
оцінки землі.

11 та 19 листопада 2009 року всі зазначені
договори оренди були зареєстровані в
Одеській регіональній філії
Державного підприємства «Центр
Державного земельного кадастру» з
присвоєнням відповідних реєстраційних
номерів.

Як було установлено судами попередніх
інстанцій та не заперечується
сторонами, всі вказані договори оренди
особисто позивачами не підписувалися,
а були підписані ОСОБА_6, яка діяла від
їх імені нібито на підставі усного
договору представництва від 1 вересня
2009 року.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства. Підставою їх
виникнення, поряд з іншими, є договори
та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтями 3, 6, 627 ЦК України визначені
загальні засади цивільного
законодавства України. Однією з таких
засад є свобода договору.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам законодавства, а також моральним
засадам суспільства, при цьому
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України
фактичні дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції виходив із долучених до
матеріалів справи письмових пояснень
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які у відповідності
до ч. 1 ст. 64 ЦПК України вважав
письмовими доказами у справі.

Проте у порушення вимог ч. 2 ст. 57 ЦПК
України, суд не допитав ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 як свідків, а тому їх пояснення
не можуть бути доказом у справі.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
у своєму рішенні на рішення Балтського
районного суду Одеської області від 6
вересня 2013 року, дійшов передчасного
висновку про набрання ним законної
сили, належним чином не перевіривши цей
факт, керуючись лише наданою
представником СТОВ «Маяк»
його електрофотокопією, яка належним
чином не завірена.

Окрім того, слід зазначити, що рішенням
апеляційного суду Одеської області від
11 березня 2014 року рішення Балтського
районного суду Одеської області від 6
вересня 2013 року скасовано, а у
задоволенні позову СТОВ «Маяк» про
визнання усних договорів
представництва від 1 вересня 2009 року
дійсними відмовлено.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи учасників
процесу, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Висновок апеляційного суду про те, що
факт прийняття позивачами виконання за
договором оренди землі
підтверджується відомістю на видачу
пшениці на земельний пай за 2010 рік та
відомістю на видачу ячменю на
земельний пай за 2010 рік, ґрунтується на
припущенні, оскільки із мотивувальної
частини рішення не вбачається, що судом
було перевірено за який саме період та
на виконання умов якого саме договору
проводилися такі виплати.

Апеляційний суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

Суд першої інстанції дослідив
вищевказані обставини справи у повному
обсязі, зібраним по справі доказам
надав належну оцінку.

Зокрема, правильним є висновок суду
першої інстанції про те, що позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягає
задоволенню, оскільки договори оренди,
укладені від їх імені неповноважним
представником ОСОБА_6, не відповідають
волевиявленню учасників правочину та
не відповідають їх внутрішній волі, а
тому підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 6 листопада 2013 року
скасувати, рішення Кодимського
районного суду Одескої області від 18
березня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко