Справа № 367/1704/13-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/3701/14 Доповідач у 2
інстанції Таргоній Д.О.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 28 березня 2014 року
у справі за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2013 року прокурор міста Ірпеня
Київської області звернувся до суду із
зазначеним позовом, який обґрунтовує
тим, що рішенням Коцюбинської селищної
ради від 25.12.08 № 2137/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,1 га для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
Державний акт серії ЯЖ № 929751 на право
власності на земельну ділянку площею 0,1
га із кадастровим номером :01:041:0131
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд в АДРЕСА_1.

Вважає, що спірна земельна ділянка
знаходиться за межами сел. Коцюбинське,
Коцюбинською селищною радою, її було
передано у приватну власність за
рахунок земель, що перебувають в
постійному користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», оскільки
вказану земельну ділянку було надано у
користування Святошинському
лісопарковому господарству на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
від 20.06.56 № 673 без виключення її з
Держлісфонду України та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Зазначену земельну ділянку в приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», тобто без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача, яким є
КП «Святошинське лісопаркове
господарство».

Крім того, при прийнятті рішення
Коцюбинською селищною радою не було
дотримано вимоги ст.ст. 20, 21 Земельного
кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу
України, оскільки зміна цільового
призначення спірної земельної ділянки
з лісового фонду на для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд не
проводилась, будь-яких рішень щодо
такої зміни не приймалось.

Також зазначає, що у порушення вимог ст.
9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», якою передбачено
обов'язковість проведення вказаної
експертизи проектів землеустрою щодо
відведення земель лісогосподарського
призначення, державна експертиза
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_2 не
проводилась.

Вказує, що відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
с.м.т. Коцюбинське не передбачено, а
отже, оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст. 39 Земельного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 12, 13, 23 Закону
України «Про планування і забудову
територій».

Зазначає також, що ОСОБА_2 відчужила
зазначену вище земельну ділянку
ОСОБА_3, про що зроблено відмітку на
державному акті про право власності на
земельну ділянку.

Вважає, що Рішення Коцюбинської
селищної ради від 25.12.08 № 2137/25-5 не
відповідає вимогам закону, порушує
право державної власності на спірну
земельну ділянку, а тому підлягає
визнанню недійсним. З цих же підстав
підлягає визнанню недійсним виданий
ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення
державний акт на право власності на
земельну ділянку із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку ОСОБА_3

Вказує, що зазначений вище договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 22.11.2011р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
є нікчемним згідно ст. 228 ЦК України.

Зазначає також, що, оскільки
уповноваженим державою органом
рішення про передачу спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_2 не
приймалось, відповідно до ст. 346 ЦК
України право державної власності на
цю ділянку не припинено, а право
власності відповідача на неї на
законних підставах не виникло.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Просить визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 №
2137/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним Державний
акт серії ЯЖ № 929751 на право власності
на земельну ділянку площею 0,1 га із
кадастровим номером :01:041:0131 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд в АДРЕСА_1 із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку ОСОБА_2 та скасувати його
державну реєстрацію.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 28 березня 2014
року позов задоволено частково,
визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року № 2137/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1». В решті позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду першої інстанції
скасувати в частині відмови в
задоволенні позову і ухвалити нове
рішення про задоволення в цій частині
позовних вимог, посилаючись на неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Також просить змінити мотивувальну
частину рішення, виключивши положення
про те, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки, укладений 22.10.2011
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є
нікчемними, замінивши положеннями про
нікчемність вказаних договорів. В
іншій частині рішення залишити без
змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині визнання недійсним державного
акту на право власності на спірну
земельну ділянку та визнання права
власності держави на неї, суд
обґрунтовував свої висновки тим, що
правомірність видачі державного акта
на право власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого такий акт
видано.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що Коцюбинської селищної
ради від 25.12.08 № 2137/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,1 га для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
Державний акт серії ЯЖ № 929751 на право
власності на земельну ділянку площею 0,1
га із кадастровим номером :01:041:0131
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд в АДРЕСА_1

В подальшому ОСОБА_2 відчужила
зазначену земельну ділянку
відповідачу ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу від 22.10.2011 р.,
про що було здійснено напис на
державному акті на право власності на
земельну ділянку.

Визнаючи недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року, суд встановив, що при прийнятті
оскаржуваного рішення Коцюбинською
селищною радою було порушено вимоги ст.
39 Земельного кодексу України і ст. 3
Закону України «Про планування і
забудову територій». Крім того, суд
дійшов висновку, що Коцюбинською
селищною радою спірне рішення прийнято
з порушенням вимог п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
оскільки селищна рада розпорядилася
земельною ділянкою, яка розташована за
межами смт. Коцюбинське.

В цій частині рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку не
оскаржується.

Вирішуючи позовні вимоги прокурора в
частині визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку з відміткою про перехід права
власності до відповідача та
скасування його державної реєстрації,
суд вважав, що дані вимоги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 131 ЗК України
в редакції на час виникнення спірних
правовідносин громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки в тому числі на підставі
придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно ст. 126 ЗК України, в редакції на
час виникнення спірних правовідносин,
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст. 204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такий висновок узгоджується
із положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України,
якою передбачено, що захист порушених
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється, в тому
числі, шляхом заявлення позову про
визнання угоди недійсною.

Укладений між відповідачами договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки не є таким, що порушує
публічний порядок, оскільки укладений
між приватними особами і предметом цих
договорів є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що
відповідач ОСОБА_3 набув права
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 22.10.2011 року, який не визнано судом
недійсним і він не є нікчемним (його
недійсність не встановлена законом), а
також враховуючи приписи ст. 204 ЦК
України щодо презумпції правомірності
правочину, то суд вважав, що відсутні
підстави для визнання недійсним
спірного державного акта на право
власності на земельну ділянку з
підстав, вказаних прокурором у позові.

При цьому, суд відповідно до вимог ч. 2
ст. 214 та ст. 360-7 ЦПК України також вірно
врахував правовий висновок, зроблений
Верховним Судом України 02.10.2013 року у
цивільній справі № 6-93цс13, предметом
якої був спір про визнання державного
акту на право приватної власності на
землю недійсним за позовом прокурора,
при розгляді якої Верховний Суд
України зробив правовий висновок,
відповідно до якого державний акт на
право приватної власності на землю
видається на підставі рішення органу
місцевого самоврядування або органу
виконавчої влади, тому вирішення
питання про правомірність видачі
державного акта безпосередньо
залежить від законності рішення, на
підставі якого такий акт виданий, і
дотримання вимог, передбачених
земельним законодавством, зокрема
статтями 116, 118 ЗК України. Аналогічний
правовий висновок зробив Верховний Суд
України при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом наведеної правової позиції
стосовно спору в даній справі
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта на право
власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого такий акт
видано.

За таких обставин, суд дійшов вірного
висновку про відмову в позові в частині
визнання недійсним державного акту на
право власності на спірну земельну
ділянку, скасування його державної
реєстрації та визнання права власності
держави на спірну земельну ділянку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду про
відмову в цій частині позовних вимог,
рішення суду в цій частині позовних
вимог ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права і
не може бути скасовано з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області -
відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 28 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :