У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка
А.В.,Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, про поділ спільного майна, за
касаційною скаргою ОСОБА_7, подану
через представника ОСОБА_8 на рішення
Новобузького районного суду
Миколаївської області від 30 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог
просила суд визнати спільною сумісною
власністю квартиру АДРЕСА_1 та визнати
за нею право власності на Ѕ частину
вказаної квартири.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що 19 вересня 1987 року вона уклала
шлюб з відповідачем.

За час перебування в шлюбі сторонами
була придбана квартира АДРЕСА_1

Зазначала, що сторони не досягли згоди
щодо поділу вказаного майна, а відтак
позивач вимушена звернутись до суду з
вказаним позовом.

Рішенням Новобузького районного суду
Миколаївської області від 30
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2013
року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю
сторін квартиру АДРЕСА_1

Визнано за позивачем право власності
на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями відповідач
звернувся із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції з висновками
якого погодився апеляційний суд
виходив з того, що спірна квартира
придбана в період коли сторони
перебували у шлюбі, а відтак вона є
спільною сумісною власністю подружжя.

З такими висновками судів колегія
суддів суду касаційної інстанції
погоджується та вважає їх такими, що
зроблені за повним та всебічним
з'ясуванням всіх обставин по справі та
з дотриманням вимог закону, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що 19 вересня 1987
року між сторонами укладено шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 28 грудня 1996 року ОСОБА_7 придбав
чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
п. 23 постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) ,
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (надалі - Постанова).

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Враховуючи вказані вимоги закону та ту
обставину, що спірна квартира була
придбана за час перебування в шлюбі,
суди дійшли висновків про те що вказана
квартира є спільною сумісною власністю
та за позивачем може бути визнано право
власності на Ѕ частину вказаної
квартири.

Крім того, судами встановлено, що
відповідно до заяви позивача від 22
березня 2012 року, посвідченої приватним
нотаріусом в реєстрі за №381 остання
вказала, що не має ніяких матеріальних,
фінансових моральних чи будь-яких
інших претензій до свого чоловіка -
ОСОБА_7 щодо усього набутого ним в
період нашого шлюбу на своє ім'я
будь-якого рухомого чи нерухомого
майна, в тому числі легкового
автомобіля марки «TOYOTA PRADO» 2008 року
випуску д.н.з. НОМЕР_1 та відносно
чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та
повідомила, що у зв'язку з цим на виділ
частки у праві спільної сумісної
власності подружжя відповідно до
ст. 64 СК України не претендує (а.с.22).

Встановлено також, що відповідно до
заяви від 18 травня 2012 року, посвідченої
приватним нотаріусом в реєстрі за №721
позивач скасувала раніше видану заяву
від 22 березня 2012 року зареєстровану в
реєстрі за №381 (а.с.61).

Виходячи з викладених обставин, суди
вважали, що між сторонами не було
досягнуто домовленості щодо поділу
спільної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Згідно із ст. 66 СК України подружжя має
право домовитися між собою про порядок
користування майном, що йому належить
на праві спільної сумісної власності.
Договір про порядок користування
житловим будинком, квартирою, іншою
будівлею чи спорудою, земельною
ділянкою, якщо він нотаріально
посвідчений, зобов'язує
правонаступника дружини та чоловіка.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до п. 22 Постанови поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

При цьому, відповідно до положень ст.
ст. 60, 179, 212 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення
суди виходили з того, що внаслідок
скасування позивачем своєї заяви від 22
березня 2012 року, якою вона відмовлялась
від будь-яких майнових претензій щодо
спірної квартири, між сторонами не було
фактично досягнуто домовленості щодо
поділу спільного майна подружжя.

З огляду на зазначені вимоги закону,
враховуючи зібрані по справі докази та
їхню правову оцінку у відповідності до
вимог ст. ст. 60, 179, 212, 213 ЦПК України суди
дійшли обґрунтованих висновків про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги правильних
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів.

З урахуванням викладених обставин
оскаржувані судові рішення ухвалено за
повним та всебічним дослідженням всіх
обставин по справі з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для визнання їх
незаконними та необґрунтованими
відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану через
представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 30
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 23
вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк