Головуючий суду 1 інстанції - Третяк
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 1205/1840/2012
Провадження № 22ц/782/884/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів -Коновалової В.А., Ступіної
Я.Ю.,

за участю секретаря -
Булгакової М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ПАТ
комерційний банк „ПриватБанк" на
рішення Білокуракинського районного
суду Луганської області від 28 січня 2014
року за позовом ПАТ комерційний банк
„ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2012 року позивач звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором у сумі 28734 грн.49 коп. Свої
вимоги позивач обґрунтовує тим, що
26.03.2008 року сторони уклали кредитний
договір № LGBOAL01321238, за умовами якого
позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі
40012 грн. 56 коп. на термін до 26.03.2013 року.
Позивач умови кредитного договору
виконав, надавши відповідачці грошові
кошти в повному обсязі. Відповідачка
своєчасно кошти за кредитним договором
не сплачувала, у зв'язку з чим станом на
28.09.2012 року ОСОБА_2 має заборгованість у
сумі 28734 грн.49 коп., яка складається з
заборгованості за кредитом - 10385 грн.81
коп., заборгованості по процентам за
користування кредитом - 12542 грн. 55 коп.,
несплаченої пені за прострочення
строків виконання зобов'язань - 4199 грн.
73 коп., штраф (фіксована частина) - 250
грн., штраф (процентна складова) - 1356 грн.
40 коп. У зв'язку з виникненням
заборгованості по сплаті передбачених
кредитним договором коштів, позивач
просить стягнути з відповідачки суму
заборгованості по кредитному договору
у розмірі 28734 грн.49 коп. та сплачені
судові витрати у сумі 287 грн.34 коп.

Рішенням Білокуракинського
районного суду Луганської області від
28 січня 2014 року у задоволені позовних
вимог ПАТ комерційний банк
„ПриватБанк" до ОСОБА_2 було відмовлено
через їх необґрунтованість.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позовних вимог в повному обсязі. При
цьому в скарзі посилався на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, просив її задовольнити, давши
пояснення, аналогічні відомостям,
викладеним в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу до судового
засідання не з'явилися, хоча про час і
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Крім того згідно
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на основу своїх вимог
або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи,
судом під час розгляду цієї справи дані
вимоги закону в повній мірі виконані
не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, що між позивачем та ОСОБА_2
укладено кредитно-заставний договір №
LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року, за яким позивач
надав відповідачці кредит у сумі 40012
грн. 56 коп. на термін до 26.03.2013 року з
процентною ставкою 16,8 річних, а
відповідачка зобов'язалася повернути
кредит та сплатити проценти за
користування кредитом на умовах,
визначених цим Договором. Відповідачка
сплачувала заборгованість за
кредитним договором. Відповідно до п.
6.3.1 Договору позивач мав право в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки за
користування Кредитом. При цьому Банк
повинен надіслати відповідачці
письмове повідомлення про зміну
процентної ставки протягом 7
календарних днів з дати вступу в
чинність зміненої процентної ставки.
Однак представниками банку не було
надано суду жодних належних доказів
про повідомлення відповідачки про
зміну розміру процентної ставки.
Відповідно до п. 12.2.2 та п. 12.2.6 Договору
відповідачка передала позивачу
предмет застави - автомобіль, на який
було звернуто стягнення на підставі
виконавчого листа Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська по
справі № 2-535/2011 в рахунок погашення
заборгованості за кредитно-заставним
договором LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року. 02.08.2012
року предмет застави - автомобіль було
реалізовано за 37026 грн., однак за
наданою копією довідки рахунку серії
ДПІ № НОМЕР_1 від 06.08.2012 року автомобіль
було реалізовано за 37400 грн.

Приймаючи рішення по справі, суд
виходив також з того, що відповідно до
п.28 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів щодо
правомірності підвищення процентної
ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у
зв'язку з прийняттям Закону України від
12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із
закріпленого Конституцією України
принципу незворотності дії в часі
законів та інших нормативно-правових
актів (частина перша статті 58), всі
рішення банку в будь-якій формі
(постанова, рішення, інформаційний
лист) щодо підвищення процентної
ставки в односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10 січня 2009 року
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів). При
вирішенні питання щодо правомірності
підвищення банком чи іншою фінансовою
установою процентної ставки суди також
повинні розрізняти умови кредитного
договору, які встановлюють
односторонню зміну умов договору, від
умов договору, що встановлюють
погоджену сторонами процедуру зміни
договору шляхом прийняття
позичальником пропозиції кредитора
про зміну умов договору відповідно до
вимог статей 641- 642 ЦК або в порядку,
визначеному частиною шостою статті 1056-1
ЦК. Наприклад, не є односторонньою
зміною умов договору та не суперечить
статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої
процентної ставки залежно від зміни
обставин кредитного ризику (не
укладення договору страхування,
припинення договору застави/іпотеки
тощо), якщо в кредитному договорі
визначено обставини, за якими
застосовується інша фіксована
процентна ставка, та її розмір. При
підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки ( лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо); дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора тощо.

Також суд вважав встановленим, що
підвищення позивачем процентної
ставки до 25,56 % на рік з 01.02.2009 року, та до
25,8 % на рік з 14.10.2010 року за кредитним
договором укладеним з відповідачкою, є
неправомірним, так як повідомлення
Банку про зміну процентної ставки з
01.02.2009 року датовано 20.01.2009 року.
Посилання представників позивача на
наказ «Про зміну процентної ставки»
від 05.01.2009 року, розпорядження №
Э.40.0.0.0/1-20 від 25.12.2008 р. суд не вважав
належними доказами, адже з цих
документів не вбачається, що вони
стосуються правовідносин, які існують
між сторонами .Окрім того, вказані в цих
документах розміри процентних
ставок ( 27%, 21%, 24,96%, 22,44%, 17,40%) не
відповідають встановленому розміру
для відповідачки ( 25,56 % та 25,8%). Тому суд
дійшов до висновку, про те що
збільшення Банком процентної ставки є
порушенням ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 ЗУ
" Про банки та банківську діяльність".

Також суд виходив з того, що
надані представниками позивача
додаткова угода до кредитного договору
№ LGBOAL01321268 від 05.07.2010 року, витяг про
погашення за кредитом за договором №
иLGBOAL01321268, повідомлення від 28.10.2011 року
№ 30.1.0.0/2-207 з посиланням на договір №
LGBOAL01321268 про отримання кредиту у сумі
45955 грн. 05 коп. не є належним доказами по
справі та є неприйнятними через те, що з
позовної заяви та наданого
кредитно-заставного договору
вбачається, що сторони уклали договір
за № LGBOAL01321238,а не № LGBOAL01321268, на який
посилається сторона позивача. Про те,
що це різні договори вказує різний
розмір отриманого кредиту (40012 грн. 56
коп. замість 45955 грн. 05 коп.), що також
підтверджує виконавчий лист
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська по справі №2-535/2011.
Згідно висновку №207/24
судово-економічної експертизи від
03.10.2013 року неможливо визначити суму
заборгованості за кредитним договором
№ LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року станом на
28.09.2012 року (враховуючи визначену в
договорі процентну ставку 16,80 %) через
ненадання позивачем графіка погашення
заборгованості, ненаданням позивачем
документів, підтверджуючих сплату
грошових коштів за договором №
LGBOAL01321238, та у зв'язку з різночитаннями,
вказаними в додатковій угоді до
кредитного договору № LGBOAL01321268.

Тому суд дійшов висновку про те, що
сума заборгованості, зазначена
позивачем, не знайшла свого
підтвердження, відтак позов
задоволенню не підлягає.

Однак, проаналізувавши
встановлені судом обставини по справі,
апеляційний суд вважає, що до такого
висновку суд дійшов помилково,
виходячи з наступного.

Так, ст. 627 ЦК України передбачає,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Ст. 651 ЦК
України зміна договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Пунктом 6.3.1 укладеного між сторонами
кредитного договору передбачено, що
банк має право в односторонньому
порядку збільшувати розмір процентної
ставки за користування кредитом при
зміні кон'юнктури ринку грошових
ресурсів в Україні, а саме зміні курсу
долара США до гривні більше ніж на 10% у
порівняні з курсом долара США до
гривні, встановленого НБУ на момент
укладення договору; зміні облікової
ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у
страховий ( резервний) фонд або зміні
середньозваженої ставки по кредитам
банків України у відповідній валюті.
При цьому банк надсилає позичальникові
письмове повідомлення про зміну
процентної ставки протягом 7
календарних днів з дати вступу в
чинність зміненої процентної ставки.

Як встановлено судом першої
інстанції, між позивачем та ОСОБА_2 було
укладено кредитно-заставний договір №
LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року, за яким позивач
надав відповідачці кредит у сумі 40012
грн. 56 коп. на термін до 26.03.2013 року з
процентною ставкою 16,8 річних. Також
судом було встановлено, що лист від
20.01.2009р. про підвищення відсоткової
ставки з 01 лютого 2009 року до 25,56% був
направлений на адресу позивачки.
Направленню листа передували
управлінські рішення банку про
необхідність підвищення процентної
ставки: наказ «Про зміну процентної
ставки» від 05.01.2009 року, розпорядження
№ Э.40.0.0.0/1-20 від 25.12.2008 р. При цьому
висновок суду про те, що дані
управлінські рішення банку не мають
відношення до кредитного договору,
укладеного між сторонами, не
ґрунтується на матеріалах справи.
Пунктом 3.5 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2005 № 168 встановлено, що банки
мають право ініціювати зміну
процентної ставки за кредитом лише в
разі настання події, не залежної від
волі сторін договору, яка має
безпосередній вплив на вартість
кредитних ресурсів банку. При цьому
зміни відсоткових ставок за кредитом
відбувалися не внаслідок
волевиявлення однієї із сторін, а через
збільшення облікової ставки НБУ, зміну
курсу долара США до гривні та зміну
середньозваженої ставки по кредитах
банків у відповідній валюті (по
статистиці НБУ).

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у постанові № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
при вирішенні спорів щодо
правомірності підвищення процентної
ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у
зв'язку з прийняттям Закону України від
12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року. А тому,
виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів (частина
перша статті 58), всі рішення банку в
будь-якій формі (постанова, рішення,
інформаційний лист) щодо підвищення
процентної ставки в односторонньому
порядку є неправомірними лише з 10 січня
2009 року (Рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у
справі про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів).
При вирішенні питання щодо
правомірності підвищення банком чи
іншою фінансовою установою процентної
ставки суди також повинні розрізняти
умови кредитного договору, які
встановлюють односторонню зміну умов
договору, від умов договору, що
встановлюють погоджену сторонами
процедуру зміни договору шляхом
прийняття позичальником пропозиції
кредитора про зміну умов договору
відповідно до вимог статей 641-642 ЦК
України або в порядку, визначеному
частиною шостою статті 1056-1 ЦК України.
Наприклад, не є односторонньою зміною
умов договору та не суперечить статті
1056-1 ЦК України зміна розміру
фіксованої процентної ставки залежно
від зміни обставин кредитного ризику (
неукладення договору страхування,
припинення договору застави/іпотеки
тощо), якщо в кредитному договорі
визначено обставини, за якими
застосовується інша фіксована
процентна ставка, та її розмір. При
підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки (лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо); дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора, тощо
(п. 28 Постанови).

Матеріалами справи встановлено,
що за законом, який діяв на час
укладення договору, банку дозволялося
в односторонньому порядку змінювати
відсоткову ставку, якщо це було
передбачено умовами самого договору
(ст. 651 ЦК України). Як уже зазначалося
умовами кредитного договору,
укладеного сторонами, було передбачено
право банку змінювати в
односторонньому порядку відсоткову
ставку, що не суперечило вимогам
законодавства, що діяло на той час.
Виходячи із зазначеного, позивач
скористався своїм правом, передбаченим
чинним законодавством, змінив
процентну ставку за кредитом з
дотриманням строку повідомлення
споживача у відповідності до ст. 11
Закону України „Про захист прав
споживачів" на підставах, зазначених у
кредитному договорі.

Тобто, у справі, яка
переглядається, рішення про збільшення
процентної ставки до 25,56% за кредитом
прийнято банком до набрання чинності
Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» і позичальника було
повідомлено про зміну умов договору у
передбаченому кредитним договором
порядку (шляхом відправлення на її
адресу письмового повідомлення).

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі у їх сукупності,
апеляційний суд вважає, що позивач
правомірно збільшив відсоткову ставку
до 25,56%. При цьому апеляційний суд
враховує також те, що раніше рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 06 квітня 2011 року
були задоволені вимоги ПАТ КБ
„ПриватБанк" до відповідачки про
звернення стягнення на предмет застави
в рахунок погашення заборгованості за
кредитно - заставним договором №
LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року станом на 05
червня 2009 року у розмірі 38440,52грн.
Згідно наданої позивачем позовної
заяви та розрахунку до неї, на підставі
яких було постановлено рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 06 квітня 2011 року,
розмір заборгованості було здійснено
виходячи з процентної ставки 16,8%, яка
була збільшена з 01.02.2009р. до 25,56%. Дане
рішення відповідачкою оскаржене не
було, що свідчить про те, що
відповідачці не тільки було відомо про
підвищення відсоткової ставки до 25,56%, а
й про те, що вона не заперечувала проти
цього.

Згідно розрахунку, зробленого
позивачем на виконання ухвали
апеляційного суду Луганської області
про забезпечення доказів, розмір
заборгованості за кредитним договором,
виходячи з відсоткових ставок 16,8 та
25,56 річних, станом на 28.09.2012року
становить 24512,04грн., який складається з
заборгованості за кредитом у розмірі
21552,53грн., заборгованості за відсотками
-362,43грн., заборгованості з пені
-1191,74грн., штрафу (фіксована частина) -
250грн., штрафу ( процентна складова)
-1155,34грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. А ч.2 ст. 31 ЦПК
України передбачено, що позивач має
право протягом усього часу розгляду
справи збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитися від позову,
а відповідач має право визнати позов
повністю або частково. Як убачається з
матеріалів справи позивач цим своїм
правом під час розгляду справи в суді
першої інстанції не скористався. Тому
апеляційний суд, враховуючи наданий
апеляційному суду позивачем
розрахунок заборгованості, вважає, що
заявлений позов підлягає частковому
задоволенню у розмірі 13345,32 грн., яка
складається з заборгованості за
відсотками -362,43грн., заборгованості з
пені -1191,74грн., штрафу (фіксована
частина) - 250грн., штрафу ( процентна
складова) -1155,34грн., а також
заборгованості за кредитом у розмірі
10385,81 грн. При цьому апеляційний суд
вважає, що не зважаючи на те, що згідно
останнього розрахунку позивача,
заборгованість за кредитом (тілом)
становить 21552,53грн., однак оскільки
позивачем згідно тексту позовної заяви
були заявлені вимоги про стягнення
заборгованості за кредитом ( тілом)у
розмірі 10385,81 грн., у суду не має
правових підстав виходити за межі
заявлених в установленому законом
порядку вимог і стягувати більшу суму,
ніж заявлена в позові.

Що стосується розрахунку
частини заборгованості виходячи з
процентної ставки 25,8 % на рік з 14.10.2010
року, то в цій частині позовні вимоги є
необґрунтованими, так як позивачем
дійсно не було надано достатньої
кількості безспірних доказів
правомірності такого підвищення,
виходячи з наступного.

Як уже зазначалося раніше
позивач мав право в односторонньому
порядку підвищити процентну ставку
тільки до 10 січня 2009 року. Посилання
позивача на додаткову угоду до
кредитного договору № LGBOAL01321268 від
05.07.2010 року, як на доказ того, що
відповідачка надала свою згоду на
підвищення процентної ставки до 25,8%,
судом не може бути прийнято до уваги,
так як в даній додатковій угоді є
суттєві розбіжності стосовно
процентної ставки. Так, цифрами
зазначено про встановлення
відсоткової ставки у розмірі 2,15% на
місяць ( 25,8% на рік) на суму залишку
заборгованості, а словами зазначено, що
відсоткова ставка становить нуль цілих
шістдесят сім сотих % на місяць на суму
залишку заборгованості. Тому вважати,
що відповідачка згідно даної
додаткової угоди надала згоду на
підвищення процентної ставки саме до
25,8% правових підстав не має.

В той же час, посилання суду
першої інстанції на висновок №207/24
судово-економічної експертизи від
03.10.2013 року про неможливість визначення
суми заборгованості за кредитним
договором № LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року
станом на 28.09.2012 року (враховуючи
визначену в договорі процентну ставку
16,80 %), як на підставу для відмови у
задоволенні позову в цілому є
неправомірним, виходячи з наступного.

Згідно ч.6 ст. 147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими статтею 212
цього Кодексу. А згідно ст.. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як убачається з висновку
судово-економічної експертизи №207/24
від 03.10.2013 року експерт дійшов висновку
про неможливість надати відповідь на
питання про те, яка загальна сума
заборгованості через ненадання
позивачем графіка погашення
заборгованості, ненаданням позивачем
документів, підтверджуючих сплату
грошових коштів за договором №
LGBOAL01321238, та у зв'язку з різночитаннями,
вказаними в додатковій угоді до
кредитного договору № LGBOAL01321268.

Однак, як убачається з матеріалів
справи, між сторонами дійсно було
укладено договір № LGBOAL01321238, але в
додатковій угоді до кредитного
договору від 05.07.2010р. було помилково
зазначено номер договору як LGBOAL01321268.
Згідно квитанцій про сплату коштів для
погашення заборгованості за кредитом
вбачається, що відповідачка сплачувала
кошти в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ LGBOAL01321268 від 26.03.2008 року. При цьому
платежі за такими реквізитами
сплачувалися нею ще до укладення
додаткової угоди. Дані платежі
зараховані позивачем в рахунок
погашення кредиту за договором №
LGBOAL01321238 від 26.03.2008 року. Сама
відповідачка не посилалася на
наявність 2 кредитних договорів між нею
і позивачем, що свідчить про технічну
помилку в написанні номеру кредитного
договору, а не про наявність іншого
договору між сторонами, в рахунок
погашення заборгованості за яким,
відповідачкою сплачувалися платежі.

Пунктом 4.4 укладеного між
сторонами кредитного договору
передбачено, що погашення
заборгованості здійснюється шляхом
сплати щомісячних платежів відповідно
до п. 17.8 цього договору. Пункт 17.8
договору передбачає, що позичальник
зобов'язаний щомісяця сплачувати
щомісячний платіж в розмірі 995,13грн. для
погашення заборгованості за кредитом,
винагородою та процентами за
користування ним. Зазначене свідчить
про те, що сторонами в договорі було
фактично узгоджено графік погашення
заборгованості, а тому зазначення
експерта в висновку експертизи про те,
що позивачем не було надано графік
погашення заборгованості за кредитом
і це унеможливлює зробити висновок про
загальну суму заборгованості за
кредитом, не відповідає матеріалам
справи.

Додаткова угода до кредитного
договору фактично стосувалася зміни
процентної ставки і щомісячного
платежу з 995,13грн. на 1193,53 грн., при цьому
сума виданого кредиту зазначена одна і
та ж, що в кредитному договорі, що в
додатковій угоді до нього. Крім того,
експерту на вирішення ставилося
питання про визначення загальної суми
заборгованості за кредитом, виходячи з
відсоткової ставки 16,8%, до якої не має
ніякого відношення додаткова угода,
оскільки додаткова угода на думку
позивача передбачала підвищення
відсоткової ставки до 25,8%, а тому у
експерта не було підстав для аналізу
додаткової угоди, яка не впливала на
вирішення поставленого перед
експертом питання.

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі, апеляційний суд
критично оцінює висновок експертизи,
оскільки він суперечить іншим
матеріалам справи і фактично не
містить в собі відповіді на поставлене
перед експертом питання. Тому, оцінюючи
всі наявні в матеріалах справи докази в
їх сукупності, апеляційний суд вважає,
що у суду першої інстанції не було
достатніх правових підстав для відмови
у задоволенні позову в повному обсязі.

При прийнятті остаточного
рішення по справі апеляційний суд
враховує і те, що позивачем були
враховані як всі сплачені
відповідачкою за квитанціями суми в
рахунок погашення заборгованості за
кредитом, так і отримана сума від
реалізації предмету застави у розмірі
37026 грн., що розрахунок заборгованості,
наданий позивачем на виконання ухвали
суду про забезпечення доказів,
зроблено позивачем з урахуванням умов
кредитного договору, укладеного між
сторонами. Однак, при цьому апеляційний
суд вважає, що з урахуванням меж
заявленого позивачем позову позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з викладених вище підстав.

З урахуванням наведеного
апеляційний суд вважає, що рішення суду
слід скасувати та ухвалити по справі
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, а саме про стягнення з
відповідачки на користь позивача
заборгованості за кредитним договором
у сумі 13345 грн.32 коп., яка складається з
заборгованості за тілом кредиту у
розмірі 10385,81грн., по процентам за
користування кредитом у розмірі
362,43грн., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором
1191,74грн., штрафу (фіксована частина)
250грн., штрафу( процентна складова) 1155,34
грн.

В зв'язку з частковим задоволенням
позовних вимог з урахуванням положень
ст. 88 ЦПК України підлягають також
частковому задоволенню і вимоги про
стягнення з відповідачки на користь
позивача судового збору, який було
сплачено позивачем при подачі позовної
заяви пропорційно задоволеній частині
позовних вимог, але з урахуванням
положень п.1 ч. 2 ст.4 Закону України „Про
судовий збір", тобто у розмірі 243,60грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, ст.6,627,651,1056-1 ЦК України судова
колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ комерційний банк
«ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного
суду Луганської області від 28 січня 2014
року скасувати та ухвалити по справі
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
№ LGBOAL01321238 від 26 березня 2008 року у
розмірі 13345 грн.32 коп., яка складається з
заборгованості за тілом кредиту у
розмірі 10385 грн.81 коп., по процентам за
користування кредитом у розмірі 362грн.
43коп., пені за несвоєчасність виконання
зобов'язання за договором 1191грн. 74коп.,
штрафу (фіксована частина) 250грн.,
штрафу( процентна складова) 1155грн.34
коп., а також судовий збір у розмірі 243
грн.60 коп..

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після його
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді