Справа № 496/535/14-ц
Провадження 2/496/679/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23.06.2014
Біляївського районного суду

Одеської
області.

В складі головуючого судді: Груца Є.Є.

При секретарі: Ткаченко В.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Біляївка справу за
позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання
угоди недійсною та повернення грошей,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
цією заявою і просить суд визнати
недійсним право чин від 30 травня 2012
року, укладений між ним та ОСОБА_2, за
яким ОСОБА_2 отримав три тисячі доларів
США від ОСОБА_1 за автомобіль Шевролет
Люміна № НОМЕР_6 від 30.05.2012 р.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт
серії НОМЕР_4, ід.код НОМЕР_1, адреса:
АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (паспорт
серії НОМЕР_5, ід.код НОМЕР_2, адреса:
АДРЕСА_2) 6000 (шість тисяч) доларів США у
національній валюті України за курсом
Національного банку України на момент
винесення рішення судом у дійсній
справі.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт
серії НОМЕР_4, ід.код НОМЕР_1, адреса:
АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 902, 37 гривень
судових витрат,

з тих підстав, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було укладено правочин від
30.05.2012 р., згідно якої відповідач
отримав від позивача три тисячі
доларів США за автомобіль Шевролет
Люміна № НОМЕР_6. Тобто, між ними було
укладено правочин, відповідно до якої
відповідач продав, а позивач купив
вказаний автомобіль, оскільки ними
письмово були обумовлені всі істотні
умови договору купівлі продажу
вказаного автомобілю, такі як письмова
форма угоди, її дата, предмет , ціна,
ім'я, прізвища, по батькові, паспортні
дані та підписи обох сторін.

Відповідач, при укладенні вказаної
угоди, підтвердив своє право власності
на вказаний автомобіль відповідною
довіреністю, однак надати її копію та
надати вивчити її більш детально
відмовився, завіривши, що ця
довіреність є генеральною з правом
розпорядження вказаним автомобілем.
При укладанні вказаної угоди
відповідач передав позивачу технічний
паспорт та договір страхування на
вказаний автомобіль та безумовно
стверджував, що є власником
зазначеного автомобілю, тому не було
жодних підстав вважати інакше,
оскільки відповідач володів вказаним
автомобілем та мав всі
правовстановлюючі документи на
вказаний автомобіль.

Однак, стало відомо, що відповідач
ніколи, зокрема на момент укладення
вказаної угоди, не був власником
вказаного автомобілю та не міг
розпоряджатись цим майном, оскільки
даний автомобіль знаходився у
власності ОСОБА_3 та було арештовано
відділом державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
в порядку виконання рішення суду про
стягнення коштів з справжнього
власника вказаного автомобілю ОСОБА_3

Позивач вважає, що відповідач
знав та не міг не знати, що на момент
укладення вказаної угоди він не є
власником вказаного автомобілю та не
має права на його відчуження.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Позивач вважає що, при укладенні
оскаржуваного правочину, відповідач
навмисно ввів його в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.

Відповідач позов не визнає, з тих
підстав, що надана ним позивачу
розписка не може слугувати доказом
того, що між ними був укладений договір
купівлі-продажу автомобіля, так як
зазначена розписка не відповідає
вимогам вищевказаних норм Цивільного
кодексу України щодо форми, моменту
укладення та змісту правочину.

У вказаній розписці не зазначені
встановлені законодавством істотні
умови, які необхідні для укладання
правочину (договору), зокрема не
зазначено, що між відповідачем та
позивачем було укладено саме договір
купівлі-продажу автомобіля, відсутні
відомості про автомобіль (рік випуску,
номерний знак, місце та дата його
реєстрації, а також хто є власником
транспортного засобу), відсутній
підпис ОСОБА_1 як сторони угоди, не
зазначено місце укладення угоди,
відсутні адреси сторін і т.д. Тому він
вважає, що між ним та позивачем не було
укладено ніякої угоди купівлі-продажу
автомобіля.

Так, дійсно 30.05.2012 року
відповідачем на користь позивача
ОСОБА_1 було видано розписку проте, що
він отримав від останнього суму у
розмірі три тисячі доларів США. Під час
видачі ним розписки вони з позивачем
домовилися, що за вказану суму
відповідач передає позивачу
вищезазначений автомобіль на прокат.
До того ж, відповідачем було надано для
огляду позивачу довіреність на право
управління та розпорядження
автомобілем, строк дії якої закінчився.
Крім того, відповідач передав позивачу
технічний паспорт на зазначений
автомобіль та договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, строк дії якого
також закінчився. Факт передачі
відповідачем позивачу вищевказаних
документів, підтверджується останнім у
його позовній заяві, і свідчить про те,
що ніякої омани з боку відповідача
немає.

В момент передачі відповідачу
грошей за прокат вказаного автомобіля
ОСОБА_1 знав, що відповідач не є його
власником, однак наполягав на передачі
йому транспортного засобу. Крім того
вони домовились, що позивач поїде до
власника автомобіля ОСОБА_3 та отримає
на своє ім'я довіреність на право
управління та розпорядження
вищевказаним транспортним засобом.
Також, відповідачем було надано
позивачу адресу місця проживання
власника автомобіля ОСОБА_3 Однак, на
протязі одного року ОСОБА_1 з невідомих
причин не звернувся до ОСОБА_3 за
оформленням на своє ім'я довіреності.

Про той факт, що на вищезазначений
автомобіль накладено арешт,
відповідачу стало відомо із позовної
заяви ОСОБА_1 До цих пір про арешт
автомобіля йому нічого не було відомо,
оскільки до передачі автомобіля
позивачу, він постійно на ньому їздив
без усяких проблем.

Заслухавши пояснення сторін
вивчивчи матеріали справи, суд вважає,
що позов не підлягає задоволенню, з тих
підстав, що позивач не надав суду
доказів які б підтверджували його
позов.

Доводи викладені у позовній заяві є
необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсним обставинам
справи.

У позовній заяві позивачем
зазначено, що між ними було укладено
угоду купівлі-продажу автомобілю
Шевролет Люміна, держ. номер НОМЕР_3. На
підтвердження своїх позовних вимог
щодо укладення вищевказаного договору,
ОСОБА_1 посилається на розписку від
30.05.2012 року. Однак, з такими
ствердженнями позивача суд не
погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Правочин має вчинятися
у формі, встановленій законом.

Статтею 207 ЦК України визначено,
що правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
декількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його сторонами.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК
України у письмовій формі належить
вчиняти правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує двадцять і
більше разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян.

Згідно зі ст.ст.626,628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору. Зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

У відповідності до ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним. Наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено.

З урахуванням викладеного суд
вважає, що надана позивачу розписка не
може слугувати доказом того, що між
ними був укладений договір
купівлі-продажу автомобіля, так як
зазначена розписка не відповідає
вимогам вищевказаних норм Цивільного
кодексу України щодо форми, моменту
укладення та змісту правочину
(договору). У вказаній розписці не
зазначені встановлені законодавством
істотні умови, які необхідні для
укладання правочину (договору), зокрема
не зазначено, що між ними було укладено
саме договір купівлі-продажу
автомобіля, відсутні відомості про
автомобіль (рік випуску, номерний знак,
місце та дата його реєстрації, а також
хто є власником транспортного засобу),
відсутній підпис ОСОБА_1 як сторони
угоди, не зазначено місце укладення
угоди, відсутні адреси сторін і т.д.
Тому суд вважає, що між ними не було
укладено правочину купівлі-продажу
автомобіля.

Також ствердження позивача, що
відповідач ввів його в оману, також не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні.

Відповідно до ст.57 ЦК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, з огляду на вищенаведене суд
вважає, що позивач не надав суду жодних
доказів, які підтверджують його
позовні вимоги, а тому у позові ОСОБА_1
необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 213-215 ЦПК
України, ст. ст.. 202, 203, 207, 208, 215, 626, 628, 638,
ЦК України, пунктом 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
визнання угоди недійсною та
повернення грошей, відмовити в повному
обсязі.

Зняти арешт зі всього майна що
належить ОСОБА_2, накладеного Ухвалою
Біляївського районного суду, Одеської
області, від 13 червня 2014 року.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Одеської області через Біляївський
районний суд, протягом 10-ти днів з дня
його проголошення.

СУДДЯ:
Груца
Є.Є.