У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Надра» про
визнання дій неправомірними, а угод до
кредитного договору припиненими за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 5 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 6 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 2 серпня 2007 року
між ним та публічним акціонерним
товариством комерційним банком
«Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»)
укладений кредитний договір, за
умовами якого йому було відкрито
кредитну лінію в розмірі 33 тис. доларів
США. Також 2 серпня 2007 року між ними було
укладено додаткову угоду № 1, згідно з
якою банк надав йому кредитний транш у
розмірі 15 тис. доларів США, порядок
повернення якого встановлено графіком
погашення кредиту, 18 жовтня 2007 року -
додаткову угоду № 2, згідно з якою йому
надано кредитний транш у розмірі
18 тис. доларів США, а 30 січня
2008 року - додаткову угоду № 3,
відповідно до якої він отримав 5 тис.
доларів США. Зазначав, що банк виконав
своє зобов'язання по видачі кредиту, а
він, в свою чергу, виконав зобов'язання
як позичальник і повернув кредит та
сплатив проценти. Проте, звернувшись
2 серпня 2012 року до банку з метою
отримання довідки про відсутність
заборгованості за кредитом, 15 серпня 2012
року ПАТ КБ «Надра» видало йому довідку
№ 07/236, в якій зазначено, що станом на 1
серпня 2012 року його заборгованість
становить 6 076 доларів 71 цент США.

ОСОБА_4 вважав, що ним був дотриманий
встановлений законодавством порядок
здійснення операцій щодо повернення
кредиту, що підтверджується
квитанціями і аудиторським звітом щодо
перевірки окремих питань правильності
нарахування, сплати кредиту, процентів
за користування отриманим кредитом,
тому просив суд визнати дії банку щодо
нарахування процентів, пені та штрафів
незаконними, зобов'язати відповідача
здійснити перерахунок кредитних
зобов'язань, згідно з графіками
платежів, здійснених за квитанціями та
припинити додаткові угоди №1 та № 2 до
кредитного договору у зв'язку з
виконанням ним договірних зобов'язань
щодо повернення кредиту.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 5
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 6 березня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суди на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного
висновку про те, що оскільки
преюдиційним рішенням апеляційного
суду Волинської області від 10 грудня 2013
року з позивача на користь банка
стягнуто кредитну заборгованість за
додатковими угодами №1 та № 2 до
кредитного договору від 2 серпня 2007
року, то підстав для задоволення позову
немає.

Ураховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 5 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 6 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта