УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Хотівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору
дарування недійсним та визнання права
власності на будинок, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Київської області від 03 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що у 1980-х роках він залишив
свій будинок АДРЕСА_1 своєму синові для
проживання. Після смерті сина він
дізнався, що дружина та діти померлого
звернулись до нотаріальної контори з
приводу успадкування вказаного
житлового будинку. В сільській раді
позивач дізнався про існування
договору дарування від 21 травня 1984
року, посвідченого секретарем
виконкому Хотівської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області Олійник Г.І., відповідно до
якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_11
прийняв в дарунок спірний житловий
будинок. Оглянувши даний договір
позивач побачив, що у графі «Даритель»
стоїть не його підпис, а сторонньої
особи.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області
від 17 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 03 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
визнання недійсним договору дарування
від 21 травня 1984 року скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким позов задоволено. У решті рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати, рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що
оскаржуване судове рішення є законним
та обґрунтованим, у процесі розгляду
справи апеляційним судом не порушені
норми матеріального та процесуального
права, а тому це судові рішення
необхідно залишити без змін, а
касаційну скаргу - відхилити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову
місцевий суд виходив з обставин, що
позов про визнання договору дарування
недійсним та визнання права власності
на будинок подано ОСОБА_6 поза межами
строку позовної давності. Поважних
причин пропуску вказаного строку
позивач не навів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
договору дарування від 21 травня 1984 року
та ухвалюючи в цій частині нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що позивач
довідався про порушення свого права, а
саме про існування спірного договору
дарування, після смерті сина ОСОБА_11 в
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам ухвалене у
справі рішення апеляційного суду не
відповідає.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР (чинного на час
виникнення спірних правовідносин) за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором. Передачею визнається
вручення речей набувачеві.

Судами встановлено, що 26 березня 1984
року рішенням виконавчого комітету
Хотівської сільської ради народних
депутатів Києво-Святошинського району
Київської області № 22/10 за заявами
ОСОБА_6 та ОСОБА_11 надано згоду на
дарування житлового будинку АДРЕСА_1.

21 травня 1984 року секретарем
виконавчого комітету Хотівської
сільської ради народних депутатів
Києво-Святошинського району Київської
області Олійник Г.І. посвідчено договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та
зареєстровано договір за № 59.

Вказаний житловий будинок належав
ОСОБА_6 згідно запису з погосподарської
книги виконавчого комітету Хотівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області за № 422, що
підтверджується довідкою Хотівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області за № 512 від 12
березня 1984 року.

16 червня 2004 року комунальним
підприємством «Бюро технічної
інвентаризації Києво-Святошинської
районної ради Київської області» за
ОСОБА_11 зареєстровано право власності
на спірний житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер.

З висновку КНДІСЕ № 7053/7054/13-32 від 05
листопада 2013 року вбачається, що підпис
у графі «Підписи» у рядку «Даритель»
від імені ОСОБА_6 у договорі дарування
від 21 травня 1984 року, згідно з яким він
подарував ОСОБА_11 будинок по АДРЕСА_1
виконаний не ОСОБА_6, а іншою
особою шляхом наслідування його
підпису.

Також судом першої інстанції з показів
свідка ОСОБА_12 встановлено, що в 1984
році, після посвідчення оскаржуваного
договору, позивач разом з дружиною
запросили її відсвяткувати укладення
договору дарування і ОСОБА_6 особисто
розповідав, що подарував синові
житловий будинок.

Аналогічні обставини було встановлено
із показів свідка ОСОБА_13

Оспорюваний правочин укладено 21 травня
1984 року, тоді як з вимогою про визнання
його недійсним позивач звернувся 28
січня 2013 року, тобто з пропуском строку
позовної давності, доказів на
підтвердження поважності причин
пропуску строку не навів.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та
перехідних положень ЦК України до
позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого
виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Відповідно до вимог ст. 75 ЦК УРСР
позовна давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

За змістом ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції помилково керувався
нормами ЦК України, які визначають
початок перебігу, порядок обчислення і
застосування та наслідки спливу
позовної давності.

Разом з тим, обґрунтованим і таким, що
узгоджується з наявними у справі
доказами, є висновок місцевого суду про
те, що пред'явлений позов не підлягає
задоволенню у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 309 та ч. 2 ст.
337 ЦПК України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних
міркувань.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції, у порушення статей 213, 214, 303,
316 ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, не в повній мірі визначився з
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, зокрема, не врахував, що
позивач звернувся до суду з пропуском
строку позовної давності, доказів на
підтвердження поважності причин
пропуску строку не навів.

Висновок суду першої інстанції про те,
що позивач знав та міг довідатись про
існування спірного договору дарування,
відповідає вимогам закону та
підтверджено матеріалами справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно з законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції
відповідно до ч.1 ст.339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 03 березня 2014 року
скасувати, рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 17 грудня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана