Дата документу Справа №
Апеляційний суд
Провадження №22ц/778/2596/14
Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

при секретарі: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
Мелітопольське спеціалізоване
управління №100 «Стальконструкція» на
рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 04 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
Мелітопольське спеціалізоване
управління №100 «Стальконструкція» про
стягнення середнього заробітку за
затримку виплати остаточного
розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ТОВ Мелітопольське
спеціалізоване управління №100
«Стальконструкція» про стягнення
середнього заробітку за затримку
виплати остаточного розрахунку, який в
ході судового розгляду уточнив.

У позові зазначалось, що позивач
працював у ТОВ МСУ - 100
«Стальконструкція» з 21.07.2010 року та був
звільнений 21.06.2013 року на підставі ст. 38
КЗпП України за власним бажанням.
Відповідач у встановлені законом
строки своєчасно не виплачував йому
заробітну плату та остаточний
розрахунок при звільненні не здійснив,
тому на час звільнення сума боргу
склала 8 888 грн. 06.08.2013 року позивач
звернувся до відповідача про надання
довідки про суму заборгованості по
заробітній платі та розміру середньої
заробітної плати, однак відповіді не
отримав. Після звернення позивача до
прокуратури з заявою щодо захисту
своїх прав, 13.09.2013 року відповідачем у
повному обсязі було виплачено
заборгованість.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд стягнути з
відповідача середній заробіток за час
затримки виплати остаточного
розрахунку за період з 21.06.2013 року по
13.09.2013 року в сумі 9 962,96 грн. та судові
витрати.

Заочним рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 19 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Стягнуто з ТОВ Мелітопольське
спеціалізоване управління №100
«Стальконструкція» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи в
сумі 9 962 грн. 96 коп. та судові витрати.

Ухвалою цього суду від 13 лютого 2014 року
зазначене заочне рішення скасовано та
справа призначена до розгляду.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 04 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ТОВ Мелітопольське
спеціалізоване управління №100
«Стальконструкція» про стягнення
середнього заробітку за затримку
виплати остаточного розрахунку
задоволено.

Стягнуто з ТОВ Мелітопольське
спеціалізоване управління №100
«Стальконструкція» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи в
сумі 9 962 грн. 96 коп. та судовий збір у
розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ
Мелітопольське спеціалізоване
управління №100 «Стальконструкція»
подало апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивач працював
на посаді старшого майстра
транспортно-господарської дільниці в
ТОВ МСУ - 100 «Стальконструкція» з 21
липня 2010 року та був звільнений 21
червня 2013 року на підставі ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням. У день
звільнення відповідач видав позивачу
трудову книжку, але кінцевий
розрахунок по заробітній платі та
іншим виплатам, які йому належали при
звільненні не здійснив, тому на час
звільнення сума боргу склала 8 888 грн. У
липні 2013 року відповідачем було
частково виплачено позивачу
заборгованість по заробітній платі та
остаточний розрахунок було проведено
лише 13.09.2013 року, що підтверджується
наданими суду відомостями про виплату
грошей за №84, №91 та видатковим касовим
ордером від 13.09.2013 року (а.с. 61-63).

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Як роз'яснено у п.24 Постанови
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» N 13 від 24.12.1999 року
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Згідно з частиною першою статті
233 Кодексу працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

З огляду на наведене
Конституційний Суд України в своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012
дійшов висновку, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку встановлено тримісячний
строк, перебіг якого розпочинається з
дня, коли звільнений працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
те, що власник або уповноважений ним
орган, з вини якого сталася затримка
виплати всіх належних при звільненні
сум, фактично розрахувався з ним.

Аналіз цих положень свідчить про
те, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
надана суду відповідачем довідка про
середній заробіток позивача
відповідає вимогам ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" та правилам,
передбаченим Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (а.с. 14). Згідно з наданою довідкою
середньомісячна заробітна плата
позивача складає 3 647,25 грн. Розмір
середньоденної заробітної плати
складає 177,91 грн. (3 647,25 грн. : 20,05 середня
кількість робочих днів за квітень,
травень 2013 року). Сума середнього
заробітку за час затримки виплати
розрахунку складає 9 962,96 грн. (177791 грн. х
56 днів). Зазначений розрахунок,
відповідає вищезазначеним вимогам
закону.

Суд першої інстанції правомірно
погодився з розрахунком середнього
заробітку за час затримки виплати
розрахунку за період з 21.06.2013 року по
13.09.2013 року в сумі 9 962,96 грн., який надав
суду позивач та не оспорював
представник відповідача.

Доводи апелянта про те, що в день
звільнення ОСОБА_3 не працював та не
пред'являв до відповідача вимоги про
розрахунок являються безпідставними,
оскільки закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому, у
будь-який спосіб, а у разі невиконання
такого обов'язку наступає передбачена
ст. 117 КЗпП України відповідальність,
тобто закон передбачає презумпцію вини
власника або уповноваженого ним органу
у несвоєчасному розрахунку при
звільненні.

Основним доводом апеляційної скарги є
посилання на те, що справу про визнання
відповідача банкрутом було порушено
після набрання Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом» ,
тому справа про стягнення середнього
заробітку за час затримки виплати
розрахунку при звільненні позивача має
розглядатися в порядку господарського
судочинства під час розгляду справи
про банкрутство.

Проте, із матеріалів справи вбачається,
що ухвалою господарського суду
Запорізької області від 25.06.2010 року
порушено провадження про банкрутство
ТОВ МСУ - 100 «Стальконструкція» і
введено мораторій на задоволення вимог
кредиторів (а.с. 35).

Згідно з роз'ясненнями наданими в листі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №709/0/4-13 від 07.05.2013 року, в зв'язку з
набранням чинності Законом України від
22 грудня 2011 року №4212-V1 «Про внесення
змін до Закону України «"Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" 19
січня 2013 року та відповідно до Закону
України від 02 жовтня 2012 року №5405 - V1
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
виконання господарських зобов'язань»
вирішуючи питання про визначення
юрисдикції справи за позовом про
стягнення заробітної плати з
роботодавця, судам слід враховувати
положення пункту 1-1 розділу Х
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України «"Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", вимоги ст.15
ЦПК, ст.12 ГПК та брати до уваги дату
порушення господарським судом
провадження у справі про банкрутство
боржника, якщо таку ухвалу
постановлено після 19 січня 2013 року.
Справи про банкрутство боржника,
порушені господарськими судами до 19
січня 2013 року, не впливають на
визначення юрисдикції справ про
стягнення з боржника зарплати і їх слід
розглядати в порядку цивільного
судочинства.

Оскільки справу про банкрутство щодо
відповідача було порушено 25.06.2010 року,
тобто до набрання чинності зазначеної
редакції Закону, отже процедура
банкрутства має здійснюватись
відповідно до положень Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" в
редакції 1999 року із наступними змінами.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вказаних норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходила із такого.

За змістом ч. 4 ст. 12 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Частиною 6 ст. 12 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
передбачено, що дія мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
поширюється на виплату заробітної
плати, аліментів, відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю та життю громадян,
авторської винагороди, на
невикористані та своєчасно не
повернуті кошти Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Аналізуючи норми ст. 2 Закону
України «Про оплату праці» та ст. 117 гл.
VII «Оплата праці» КЗпП України, слід
дійти висновку про те, що відносини
стосовно виплати заробітної плати за
своєю правовою природою є трудовими, а
не цивільними чи господарськими й на
них не поширюється правило ч. 4 ст. 12
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Тобто зі змісту цієї норми
вбачається, що на відносини, які
випливають із трудових, окремих
сімейних та абсолютних правовідносин,
мораторій не поширюється, а належні
суми підлягають виплаті.

Таким чином, ураховуючи те, що
між сторонами виник спір із приводу
порушення підприємством законодавства
про оплату праці з підстав,
передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України,
дія мораторію не поширюється на вимоги
кредиторів про виплату середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Саме до цього зводяться правові
висновки, що викладені в постанові
Верховного Суду України від 21.11. 2012 року
справа №6-143цс12 як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» та ст. 117 КЗпП України в
подібних правовідносинах, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень.

Зважаючи на викладене,
посилання в апеляційній скарзі на
вказаний вище Закон є безпідставним.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

За таких обставин, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення,
оскільки не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст. ст. 307, 308,
314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
Мелітопольське спеціалізоване
управління №100 «Стальконструкція»
відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 04 квітня 2014 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: