№ 6/742/236/14
Єдиний унікальний № 742/6673/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
м.
Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд
Чернігівської області

в складі: головуючого-судді
- Павлов В.Г.,

секретаря
- Хотінь Ж.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні подання головного
державного виконавця ДВС Прилуцького
МРУЮ Глущенко І.П. про встановлення
тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2
в праві виїзду за межі України до
виконання ним своїх зобов'язань, -

ВСТАНОВИВ :

04.06.2014 року головний державний
виконавець ДВС Прилуцького МРУЮ
Глущенко І.П. звернувся до суду з
поданням про встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України боржнику ОСОБА_2, посилаючись
на те, що на виконанні у відділі
Державної виконавчої служби
Прилуцького МРУЮ Чернігівської
області знаходиться виконавчий лист №
2/742/14/13 від 10.01.2014 р. про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
заборгованості за кредитним договором
№ б/н від 28.03.2008 року в розмірі 24 910 грн 70
к.

Обґрунтовуючи подання, головний
державний виконавець відділу ДВС
Прилуцького МРУЮ зазначає, що боржник з
моменту відкриття виконавчого
провадження систематично ухиляється
від добровільного виконання
виконавчого листа, що проявляється
саме в несплаті заборгованості у
встановлені законодавством строки, в
зв'язку з чим в останнього виникла
заборгованість по її сплаті. Дана
обставина і стала підставою для
звернення до суду заявника з поданням
про встановлення тимчасового
обмеження боржнику ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України.

В судове засідання представник
заявника не з'явився, про дату розгляду
справи був повідомлений належним
чином, про причини своєї неявки судове
засідання не повідомив.

Сторони виконавчого провадження в
судове засідання не викликались, що
узгоджується з положеннями ч.2 ст. 377-1
ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України,
у разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно та всебічно з'ясував
обставини справи, розглянув надані
докази, які мають юридичне значення,
оцінивши їх належність, допустимість,
достовірність, а також взаємний зв'язок
у їх сукупності, приходить до
переконання, що подання задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Як вбачається зі змісту подання, з часу
відкриття виконавчого провадження
боржником суми в рахунок погашення
боргу не сплачувались, а отже, на думку
заявника, боржник від виконання своїх
зобов'язань ухиляється.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону
передбачено як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон - ухилення громадянина
України від виконання ним зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ч.1, п.18 ч.3 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому
числі у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням суду.

Зі змісту наведених норм вбачається, що
тимчасове обмеження у праві виїзду
боржника за межі України можливе лише
за умов ухилення боржника від
виконання зобов'язань покладених на
нього за рішенням суду або Законом
України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ч.2 ст.10 ЦПК України
наявність умислу та обставин, які є
предметом посилання державного
виконавця у поданні про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України як на підставу його вимог,
підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
покладається в даному випаду на орган
державної виконавчої служби, який
звертається до суду із відповідним
поданням. Особа, яка має невиконані
зобов'язання, не може вважатися винною
в ухиленні від їх виконання, поки не
буде доведено протилежного.

Під поняттям «ухилення» від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням, варто розуміти будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад наявність
коштів, майна тощо) і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього об'єктивні
обставини. На момент звернення з
поданням до суду, факт ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням, повинен
вже відбутися і бути об'єктивно наявним
та вбачатися з матеріалів виконавчого
провадження.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про
виконавче провадження» копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилається боржнику
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення, проте надані на розгляд
суду матеріали подання не містять
доказів про обізнаність боржника з
наявністю виконавчого провадження та
строками його добровільного виконання.

З матеріалів подання, зокрема з
виконавчого листа № 2/742/14/13 р.
вбачається, що рішенням Прилуцького
міськрайонного суду від 10.01.2014 року з
ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
стягнуто заборгованість за кредитним
договором № б/н від 28.03.2008 року в
розмірі 24 910 грн 70 к. Проте до матеріалів
самого подання не додано навіть
постанову державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження з
виконання зазначеного рішення суду.
Постанова головного державного
виконавця Глущенко І.П. від 28.02.2014 року
жодним чином не може бути доказом у
підтвердження належного проведення
виконавчих дій по виконанню рішення
суду від 10.01.2014 року, оскільки не має
безпосереднього відношення до даної
справи.

Окрім того, ухвалою Прилуцького
міськрайонного суду від 04.06.2014 року
головного державного виконавця було
зобов'язано надати в судове засідання
матеріали виконавчого провадження для
огляду, проте ухвала суду, станом на
дату прийняття рішення, не виконана,
матеріали виконавчого провадження до
суду не надані, а відтак подання
розглянуте на підставі наявних
матеріалів.

Як вбачається з оглянутих матеріалів
подання, постановою головного
державного виконавця Глущенко І.П. від
14.05.2009 року було накладено арешт на все
майно боржника ОСОБА_2 та оголошено
заборону на його відчуження, що в свою
чергу свідчить про проведені виконавчі
дії по примусовому виконанню рішення
суду, проте жодним чином не підтверджує
саме факту ухилення боржника від його
виконання.

Судом не може бути взято до уваги та
прийнято як належний доказ факт
ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань і наявні матеріали подання,
а саме виклик головного державного
виконавця та фіскальний чек від 15.05.2014
року, оскільки жодних доказів про його
належне вручення боржнику та
необхідності явки у встановлену дату
до ВДВС Прилуцького МРУЮ на розгляд
суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст.74 ЗУ державний
виконавець обчислює розмір
заборгованості із сплати аліментів,
складає відповідний розрахунок та
повідомляє про нього стягувачу і
боржнику. Проте матеріали подання не
містять жодних відомостей про
інформування боржника стосовно
фактичного розміру наявних в нього
заборгованостей в результаті несплати
заборгованості по кредитному договору.

Окрім того, відповідно до п.11.1.5
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, яка набрала чинності
з 17.04.2012 року та затверджена Наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року № 512/5 про направлення до суду
подання щодо встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду державний
виконавець повідомляє боржника.
Всупереч вимогам вказаної Інструкції
жодних доказів про повідомлення
державним виконавцем боржника щодо
направлення до суду даного подання
матеріали виконавчого провадження не
містять.

При зверненні до суду з зазначеним
поданням головний державний
виконавець не надав доказів на
підтвердження того, що боржник саме
свідомо ухиляється від виконання своїх
зобов'язань, маючи при цьому таку
можливість. Законом передбачено
юридичні санкції у вигляді тимчасового
обмеження у праві виїзду не за
наявності самого лише факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання, а тому, суд не вбачає
умисного ухилення ОСОБА_2 своїх
зобов'язань і підстав для задоволення
подання про встановлення тимчасового
обмеження йому у праві виїзду за межі
України до виконання ним своїх
зобов'язань не знаходить.

Керуючись ст.377-1 ЦПК України, суд
-

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання
головного державного виконавця ДВС
Прилуцького МРУЮ Глущенко І.П. про
встановлення тимчасового обмеження
боржнику ОСОБА_2 в праві виїзду за межі
України до виконання ним своїх
зобов'язань - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі,
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Прилуцького міськрайонного
суду

Чернігівської області

В.Г.Павлов