УХВАЛА

іменем україни

4 червня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» про
захист прав споживача та застосування
наслідків нікчемного правочину за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» на заочне
рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 23 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від
24 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 9 вересня 2013 року він уклав з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс») договір
фінансового лізингу, згідно умов якого
лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу -
автомобіль Skoda Octavia-AS 1/8 TSI Ambition,
зазначений у п. 1.1 договору
та специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 185 тис. грн.
у власність та передати предмет
лізингу у користування
лізингоодержувачу, тобто позивачу, на
строк та на умовах передбачених
договором. 9 вересня 2013 року він сплатив
відповідачу 18 500 грн як комісію за
організацію договору. Зазначав, що
відповідач не має ліцензії на такий вид
діяльності, як фінансовий лізинг, а
договір, укладений між ними, не був
нотаріально посвідчений, а тому не
відповідає вимогам Закону України «Про
захист прав споживачів» та в силу ст. 220
ЦК України є нікчемним, що не вимагає
визнання його недійсним.

Позивач з урахування наведеного просив
стягнути з ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на його користь 18 500 грн,
сплачені на виконання умов нікчемного
договору.

Заочним рішенням Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 23 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
березня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано договір
фінансового лізингу від 9
вересня 2013 року, укладений між ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» та
ОСОБА_3 нікчемним. Стягнуто з ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» на
користь ОСОБА_3 кошти в сумі 18 500 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просять
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що оскільки договір фінансового
лізингу, який є різновидом договору
найму майна між сторонами у справі
нотаріально не був посвідчений, він
відповідно до ст. ст. 220, 236 ЦК України є
нікчемним з моменту його вчинення - 9
вересня 2013 року, у ньому відсутні всі
необхідні істотні умови, а тому є
підстави для застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
тобто для стягнення сплаченої на
виконання такого договору суми.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 9 вересня 2013 року
між ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» та ОСОБА_3 було укладено
договір фінансового лізингу, предметом
лізингу є автомобіль Skoda Octavia-AS 1/8 TSI
Ambition.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями ЦК України про
лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж,
поставку з урахуванням особливостей,
що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із
договору лізингу, регулюються
параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому
відсутні положення щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення такого
договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» договір лізингу має
бути укладений в письмові формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу, розмір
лізингових платежів та інші умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України зазначене не врахували та
визнаючи договір нікчемним, оскільки
він нотаріально не посвідчений,
виходили зі ст. 799 ЦК України,
відповідно до якої договір найму
транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Однак з таким висновком судів
погодитися не можна, оскільки вказана
стаття є складовою параграфа 5 глави 58
ЦК України, який регулює відносини, що
виникають із найму (оренди)
транспортного засобу, а тому він є
передчасним до правовідносин, що
виникають із договору лізингу,
застосована бути не може, оскільки,
незважаючи на схожість цих відносин,
законодавством вони розділені, як такі,
що мають окреме регулювання. Крім того,
у цих правовідносинах є спеціальний
закон - Закон України «Про фінансовий
лізинг».

Тобто, нотаріальне посвідчення
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу в силу положень
Закону України «Про фінансовий лізинг»
та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є
обов'язковим.

Також не можна погодитись з висновком
судів щодо обов'язкової наявності у
договорі лізингу умови, яка вказує у
кого саме буде придбано товар для
лізингоодержувача, оскільки така
умова не є істотною для договорів
фінансового лізингу та не вимагається
законодавством. Лізингодавець вправі
обирати на свій власний розсуд
продавця обраного товару. У
визначеннях договору фінансового
лізингу зазначено, що продавець
означає юридичну чи фізичну особу -
суб'єкта підприємницької діяльності,
найменування, адресу та реквізити якої
зазначено в акті приймання-передачі
предмета лізингу, який є предметом
даного договору. Крім того,
лізиногодавець на момент укладення
договору не може передбачити в якого
саме продавця буде придбаний товар,
оскільки саме від лізингоодержувача
залежить коли саме товар буде придбано,
де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що
лізингодавець зобов'язаний придбати
обраний клієнтом товар та здійснити
всі необхідні дії щодо його реєстрації
та страхування, та лише тоді передати
його у право користування та
розпорядження лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок судів про
відсутність у договорі конкретних
визначень та розмірів лізингових
платежів як підстави для визнання його
нікчемним, оскільки ст. 8 спірного
договору чітко визначено поняття
«Лізингові платежі» та вказані
відповідні конкретні формули, на
підставах яких були враховані
конкретні суми. Крім того, відповідно
до п. 8.1 ст. 8 договору складові
лізингових платежів, їх суми та дати
платежів, визначені в графіку
лізингових платежів у додатках №№ 1, 2
до цього договору, які є невід'ємною
його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко
передбачено, в яких випадках
встановлені суми можуть бути змінені, а
саме з підстав, які не залежать від
лізингодавця та чітко передбачено, що у
разі такої зміни між сторонами має бути
підписана обов'язкова додаткова угода
до договору, а також акт коригування
вартості предмета лізингу.

За таких, суди всупереч ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України не дослідили умови
спірного договору, не встановили суть
спірних правовідносин та фактичні
обставини справи, а також норми права,
яка регулює спірні правовідносини, не
застосували, та прийшли до
передчасного висновку про визнання
договору нікчемним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлено, їх рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити
частково.

Заочне рішення Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 23
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 24
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко