РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/953/14-ц

12 червня 2014 року

Костопільський районний суд
Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Цвіркун О.С.

при секретарі - Федас І.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1,
відповідача - ОСОБА_2, представника
відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Костопіль цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення з житлового будинку АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала з підстав
зазначених у позові та додатково
пояснила, що відповідач вселився та за
реєструвався до будинку з її дозволу,
бо йому це було потрібно для того щоб
оформити пенсію, однак він не надіє
ніяких коштів на утримання помешкання
та на оплату комунальних платежів,
через це вона просила відповідача
добровільно виселитись, однак останній
відмовився. Окрім того вона наголосила
суду, що їй потрібно, щоб відповідач
висилився та знявся із реєстрації
оскільки вона не хоче, щоб її внука
котрий проживає з нею та доглядає її
забрали в армію. Крім того проживаючи в
одному будинку, відповідач ОСОБА_2
систематично вчиняє дії, які шкодять
інтересам її та онука та правнучки, які
проживають із нею.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, повністю підтримали подані
відповідачем письмові заперечення з
підстав зазначених у них, просять суд
відмовити в задоволення позовних вимог
позивача.

Суд, заслухавши пояснення та доводи
сторін, об'єктивно та неупереджено,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до висновку, що у задоволенні позовних
слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків встановлених
статтею 61 цього кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Судом установлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності
належить будинок АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
особистої власності на домоволодіння
від 28 вересня 1974 року.

Судом встановлено і сторони не
заперечують той факт, що відповідач з 05
вересня 1996 року зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1 із дозволу позивача.

Допитаний судом свідок ОСОБА_4
повідомила суду, що проживає по
сусідству із сторонами і постійно
спілкується із позивачем, тому їй
достовірно відомо, що відповідач
ОСОБА_2 не є членом сім'ї, він не
допомагає їй в утриманні будинку в
якому вони проживають та не надає
жодних коштів на оплату комунальних
послуг.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен
має право на житло. Держава створює
умови, за яких кожний громадянин матиме
змогу побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду. Ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Однією з підстав звернення до суду
позивач зазначає те, що відповідач
користується житловим приміщенням, але
не виконує своїх зобов'язань по оплаті
за комунальні послуги та користування
житлом.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за
користування житловим приміщенням і за
комунальні послуги в будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
встановлюється угодою сторін. Строки
внесення квартирної плати і плати за
комунальні послуги визначаються
угодою сторін.

Однак позивачем, не надано суду жодного
доказу намагання укласти таку угоду та
ухилення відповідача від її укладання.

Крім того, позивач зазначає, що
відповідач умисно, створює такі умови
які роблять неможливим для інших
проживання з ними в одному будинку, а
саме погрожує їй та її внуку,
неодноразово наносив тілесні
ушкодження внуку, однак не надала будь
якого доказу якій би підтверджував
дані обставини.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Пунктом 16 Пленуму ВС України №2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України «
передбачено, що при вирішенні справ
про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб,
які систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Таким чином виселенню з житлового
приміщення підлягає тільки член сім'ї
власника, однак судом встановлено, що
відповідач не є членом сім'ї.

Із ст.ст. 321, 391 ЦК України вбачається, що
право власності є непорушним і ніхто не
можу бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійснення, та має право вимагати
усунення перешкод у здійснення ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Разом з тим відповідно до ст. 150ЖК
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Позивач під час розгляду справи не
надала жодних доказів та не довела
обставини, які б підтверджували факт
створення відповідачем таких умов, які
б обмежували її у праві користування та
розпорядження будинком.

Дослідивши вищезазначені документи
судом також встановлено, що останні не
містять належного та допустимого
доказу протиправної поведінки ОСОБА_2,
крім того останнього не притягнуто, а
ні до адміністративної, а ні до
кримінальної відповідальності
відповідача.

Для виселення особи із займаного ним
житла потрібна обов'язкова ознака
систематичності, тобто вчинення дій
два та більше разів, з заходами
попередження. Позивач всупереч ст.ст. 10,
27 ЦПК України не надав та не довів в
суді відповідними доказами
обґрунтованість та законність
заявлених вимог про виселення. Тому суд
прийшов до висновку про неможливість
задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 116, 156, 162 ЖК України, ст.ст. 321, 391 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 27, 60, 61, 88, 212, 214, 215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Костопільський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Цвіркун О.С.