Номер провадження: 22-ц/785/4771/14
Головуючий у першій інстанції Донцов
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Комунального
підприємства «Міськзелентрест» на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом Комунального
підприємства «Міськзелентрест» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення збитків,

встановила:

Позивач, звернувся до суду з
позовною заявою до відповідачів в якій
просить стягнути у солідарному порядку
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 завдану шкоду у
розмірі 38958,75 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що в січні 2011 року
контрольно-ревізійним відділом в
Савранському районі Одеської області
на комунальному підприємстві
«Міськзелентрест» проводилась
перевірка фінансово - господарської
діяльності. В результаті проведеної
ревізії складено акт ревізії фінансово
- господарської діяльності за період з
01.04.2009 року по завершений звітній
період 2010 року, яким виявлено факт
спричинення збитків підприємству
відповідно до наказів директора КП
«Міськзелентрест» ОСОБА_2 від 01.04.2009р. №
55, 08.04.2009р. № 59, 06.05.2009р. № 70, 01.06.2009р. № 85,
02.07.2009р. № 103, 04.08.2009р. №115, 08.09.2009 р. № 136
«Про преміювання» проводились виплати
премій у розмірі 100% посадового окладу
головному бухгалтеру ОСОБА_3 та
заступнику директора по
фінансово-економічним питанням ОСОБА_4
«за якісне, своєчасне виконання
великого об'єму робіт та оперативне
виконання встановлених завдань» з
квітня по вересень 2009 року. Загальна
сума збитків за твердженнями позивача
склала 38958,75 грн.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, надав до суду
заяву, згідно якої позовні вимоги
підтримав та просив задовольнити в
повному обсязі з наведених підстав.

Відповідачіа ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, надали до суду свої
письмові заперечення не погоджуючись з
вимогами позивача через відсутність
правових підстав які ґрунтуються на
законі, у зв'язку з чим просять в їх
задоволенні відмовити та застосувати
наслідки спливу позовної давності.

Рішенням суду в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням позивач просить скасувати це
рішення та постановити нове, яким
задовольнити позов в повному обсязі,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України
встановлено, що особа, якій завдано
збитків в результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Положеннями ст. 1166 ЦК України
встановлено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної чи юридичної особи, а
також шкода завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовуються в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Зміст зазначеної норми вбачає значення
вини, як умови відповідальності за
завдану майнову шкоду.

Положеннями ст. 3 Закону України
«Про колективні договори та угоди» від
01.07.1993 року за № 3356-12 встановлено, що
колективний договір укладається між
власником або уповноваженим органом з
однієї сторони і однією або кількома
профспілковими чи іншими
уповноваженими на представництво
трудовим колективом органами, а у разі
відсутності таких органів -
представниками трудящих, обраними і
уповноваженими трудовим колективом.

Статтею 18 цього ж Закону
передбачено, що на осіб, які
представляють власника або
уповноважений ним орган чи профспілки
або інші уповноважені трудовим
колективом органи і з вини яких
порушено чи не виконано зобов'язання
щодо колективного договору угоди,
накладається штраф до ста
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян, і вони також несуть
дисциплінарну відповідальність аж до
звільнення.

Положеннями ст.2 Закону України
«Про оплату праці» від 24.03.1995 року за
№108/95-ВР визначено, що до структури
заробітної платні входять основна
заробітна плата, додаткова заробітна
плата, інші заохочувальні та
компенсаційні виплати до яких входять
в т.ч. премії.

Згідно положень ст. 32 Закону
України «Про оплату праці» від 24.03.1995
року за №108/95-ВР трудові спори з питань
оплати праці розглядаються і
вирішуються згідно з законодавством
про трудові спори.

Відповідно до вимог ст. 130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі. Організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права
та законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству установі організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Відповідно до наказів директора
КП «Міськзелентрест» ОСОБА_2 від
01.04.2009р. № 55, 08.04.2009р. № 59, 06.05.2009р. № 70,
01.06.2009р. № 85, 02.07.2009р. № 103, 04.08.2009р. №115,
08.09.2009р. № 136 «Про преміювання»
проводились виплати премій у розмірі
100% посадового окладу головному
бухгалтеру ОСОБА_3 та заступнику
директора по фінансово-економічним
питанням ОСОБА_4 «за якісне, своєчасне
виконання великого об'єму робіт та
оперативне виконання встановлених
завдань» з квітня по вересень 2009 року.

Судом першої інстанції правильно
було встановлено, що зазначені накази у
встановленому Законом порядку не
оскаржувались та не були скасовані.

Згідно додатку №2 «Положення про
преміювання
адміністративно-управлінського
апарату, інженерно-технічних
працівників, спеціалістів та
службовців за результатами праці за
місяць, квартал, півріччя, рік» до
Колективного договору Комунального
підприємства «Міськзелентрест» премії
нараховуються на підставі Наказу по
підприємству.

Відповідно до реєстру виплачених
премій працівникам Комунального
підприємства «Міськзелентрест»
відповідачу у справі ОСОБА_3 за період з
01 квітня 2009 року по вересень 2009 року
нараховані премії у загальному розмірі
16830 гривень. Щомісячно розмір премії не
перевищував розмір посадового окладу
ОСОБА_3, зазначені обставини сторонами
у справи також не заперечувались , а
отже згідно вимог ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягають.

Виходячи з вимог ст. 2 Закону
України «Про оплату праці» від 24.03.1995
року та № 108/95-ВР суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначені премії є складовою частиною
заробітної плати, яку отримувала
відповідач ОСОБА_3 за період з 01 квітня
2009 року по вересень 2009 року, а отже
спори щодо зазначених правовідносин
повинні розглядатись з урахуванням
вимог встановлених КЗпП України, що в
свою чергу вбачається зі змісту ст. 32
зазначеного Закону.

Умовами п.3.10 Колективного
договору Комунального підприємства
«Міськзелентрест» за наявності
фінансової можливості в межах економії
фонду заробітної плати підприємство
зобов'язано стимулювати
співробітників у вигляді виплати
премії в розмірі до 100% посадового
окладу включно, за результатами роботи
за місяць, квартал, півріччя, рік.

Судом першої інстанції вірно було
встановлено, що виходячи з вимог ст. 130
КЗпП України позивачем у порушення
положень ст. 10 ЦПК України не надано до
суду жодного належного та допустимого
доказу на підтвердження винних дій або
бездіяльності відповідачів за
обставинами пов'язаними із
нарахуванням та отриманням спірних
премій, у зв'язку з чим суд зробив
правильний та обґрунтований висновок,
що позовні вимоги є недоведеними.

Крім того, посилання позивача про
застосування до виниклих
правовідносин положень ст. 1116 ЦК
України, враховуючи положення ст.ст. 2, 32
Закону України «Про оплату праці» від
24.03.1995 року та № 108/95-ВР, є помилковими.

Одночасно, виходячи з вимог ст.18
Закону України «Про колективні
договори та угоди» від 01.07.1993 року за №
3356-12 відповідач, як працівник
підприємства не є особою
відповідальною за порушення умов
Колективного договору по зазначеним
правовідносинам.

Колегія суддів звертає увагу на
те, що вказаний вище висновок був
зроблений Приморським районним судом
м. Одеси ще в рішенні від 29.05.2012р. по
справі за позовом Комунального
підприємства «Міськзелентрест» до
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2, про
відшкодування шкоди за цими же наказам
про преміювання, яке вступило в законну
силу і ніким не було оскаржено, а тому
ці висновки є преюдиціальними та
доказуванню не підлягають.

Отже враховуючи вищевикладене,
розглянувши справу в межах заявлених
вимог та на підставі доказів наданих
сторонами у справі суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про необґрунтованість заявлених
позовних вимог та в їх задоволенні
відмовив.

В той же час колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
помилково послався в мотивувальній
частині свого рішення на пропуск
строку позовної давності.

Так, виходячи із змісту п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
застосування строку позовної давності
можливе тільки у тому разі, коли суд в
процесі розгляду справи встановив, що
дійсно відповідачем були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи

чи інтереси позивача, однак, строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини. В цьому разі суд у
своєму рішенні зазначає про відмову в
позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що позовні вимоги не
доведені, а тому застосовування ще
додатково такої підстави для відмови в
позові як сплив строку позовної
давності є помилковим, не основаним на
діючих нормах права та підлягає
виключенню з мотивувальної частини
рішення.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню через недоведеність.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Міськзелентрест» -
відхилити, рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 27 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький