Справа № 427/4586/13-ц
Провадження № 2/427/67/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року

Свердловський міський суд Луганської
області у складі:

головуючого судді
Александриної І.О.,

при секретарі
Теплинської О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Свердловська Луганської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дочірнього підприємства «Ринок міста
Свердловськ» Луганської обласної
спілки споживчих товариств, ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання права власності на
збірно-розбірні павільйони, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Дочірнього підприємства «Ринок міста
Свердловськ» Луганської обласної
спілки споживчих товариств, ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання права власності на
збірно-розбірні павільйони. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що в період
шлюбу позивач та відповідач разом
побудували збірно-розбірні павільйони
для торгівельної діяльності на
торговому місці АДРЕСА_1 ряд 5 площею
забудівлі 6 кв. м та на торговому місці
АДРЕСА_2, ряд 4 площею 7,2 кв. м на
території ДП «Ринок міста Свердловськ»
Луганської обласної спілки споживчих
товариств. У 2010 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2
розлучилися. У січні 2011 року відповідач
ОСОБА_2. продав без згоди позивача
відповідачеві ОСОБА_4 зазначені
павільйони.

Позивач ОСОБА_1 вважає спірні
збірно-розбірні павільйони спільним
сумісним майном її та відповідача
ОСОБА_2., тому просить суд визнати право
спільної власності подружжя ОСОБА_2 на
збірно-розбірний павільйон для
торгівлі загальною площею 6 кв. м,
розташований на території ДП «Ринок
міста Свердловськ» Луганської
обласної спілки споживчих товариств по
вул. Косіора, буд. 4, м. Свердловська
Луганської області, торгове місце
АДРЕСА_1 ряд 5; визнати недійсною угоду
між ОСОБА_2. та ОСОБА_4 про
купівлю-продаж вказаного вище
збірно-розбірного павільйону для
торгівлі загальною площею 6 кв. м;
зобов'язати ОСОБА_4 повернути
позивачеві вказаний збірно-розбірний
павільйон для торгівлі загальною
площею 6 кв. м. У подальшому позивачем
15.11.2013 р. збільшено позовні вимоги, а
саме позивач просить:

1. Визнати недійсною угоду між ОСОБА_2.
та ОСОБА_4 про купівлі-продаж
збірно-розбірного павільйону для
торгівлі, загальною площею 6 кв.м.,
розташованого на території Дочірнього
підприємства ринок міста Свсрдловськ
Луганської обласної спілки споживчих
товариств по АДРЕСА_1, ряд 5.

2. Визнати право спільної власності
подружжя ОСОБА_2 на збірно-розбірний
павільйон для торгівлі загальною
площею 6 кв.м., розташований на
території ДП «Ринок міста Свердловськ»
Луганської обласної спілки споживчих
товариств по АДРЕСА_1, ряд 5 та на
збірно-розбірний павільйон для
торгівлі на земельній
ділянці-торговому місці АДРЕСА_3, ряд 4
площею забудівлі 7,2 кв.м., розташований
на території ДП «Ринок міста
Свердловськ» Луганської обласної
спілки споживчих товариств по
вул.Косіора, буд.4.

3. Поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сумісно
нажите майно, залишивши ОСОБА_2 в натурі
збірно-розбірні павільйони для
торгівлі, загальною площею 6 кв.м.,
розташовані на території Дочірнє
підприємство ринок міста Свердловськ
Луганської обласної спілки споживчих
товариств по АДРЕСА_1, ряд 5 та на
збірно-розбірний павільйон для
торгівлі на земельній ділянці -
торговому місці АДРЕСА_3, ряд 4, площею
забудівлі 7,2 кв.м., розташований на
території Дочірнє підприємство «Ринок
міста Свердловська» Луганської
обласної спілки споживчих товариств по
вул.Косіора, буд.4 , стягнувши на її
користь з ОСОБА_2 23180,00 грн.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали
позовні вимоги, надали пояснення,
аналогічні викладеним в позовній
заяві, наполягали на задоволенні вимог
в повному обсязі.

Представник Дочірнього підприємства
«Ринок міста Свердловськ» Луганської
обласної спілки споживчих товариств
надала заяву про розгляд справи в її
відсутність, заперечувала проти
задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2. ОСОБА_8
в судовому засіданні вказала, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнала.

Суд, перевіривши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 27.04.1996 між ОСОБА_1
та ОСОБА_2. зареєстровано шлюб
(свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від
06.07.2010 р.).

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 07.10.2010 року шлюб
між позивачем та відповідачем
розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджується сторонами по справі,
відповідач ОСОБА_2. з 29.05.1997 р. та до
цього часу зареєстрований як фізична
особа-підприємець.

Предметом спору між сторонами
збудовані для здійснення
підприємницької діяльності на
території ДП «Ринок міста Свердловськ»
Луганської обласної спілки споживчих
товариств торгівельні павільйони
(модулі).

Відповідно до положень абз.3 п.13 Правил
торгівлі на ринках, затверджених
Наказом Міністерства економіки та з
питань європейської інтеграції
України, Міністерства внутрішніх справ
України, Державної податкової
адміністрації України, Державного
комітету стандартизації, метрології та
сертифікації України від 26.02.2002 р.
№57/188/84/105, торговельне місце - площа,
відведена для розміщення необхідного
для торгівлі інвентарю (вагів, лотків
тощо) та здійснення продажу продукції
з прилавків (столів), транспортних
засобів, причепів, візків (у тому числі
ручних), у контейнерах, кіосках,
палатках тощо. Розмір торговельного
місця визначається в правилах
торгівлі на ринках, що
затверджуються відповідно до
законодавства.

У судовому засіданні сторонами
підтверджено, що спірні павільйони для
здійснення підприємницької діяльності
будувалися на території ДП «Ринок
міста Свердловськ» Луганської
обласної спілки споживчих товариств у
2001 році, тобто під час перебування
позивача та відповідача у шлюбі. Також,
сторони не заперечують, що у цих
павільйонах ОСОБА_2. як фізичною
особою-підприємцем до січня 2011 року
здійснювалася підприємницька
діяльність.

Згідно Статуту ДП «Ринок міста
Свердловськ» Луганської обласної
спілки споживчих товариств, основним
видом діяльності цього підприємства є
надання торгівельного місця та
утримання його у належному стані.
Документом, що підтверджує право
користування торгівельним місцем, є
абонемент, що діє протягом
календарного року. Переоформлення
абонементу на певне торгівельне місце
здійснюється на підставі заяви
підприємця, що припиняє торгівельну
діяльність у зв'язку із продажем
торгівельного модуля та заяви покупця
про надання йому даного торгівельного
місця.

Як вбачається із відповіді ДП «Ринок
міста Свердловськ» Луганської
обласної спілки споживчих товариств
№128 від 04.05.2011 р. на адвокатський запит,
заяви ОСОБА_2. від 05.01.2011 р., заяв ОСОБА_4
від 05.01.2011 р. та підтверджено сторонами
у судовому засіданні, ОСОБА_2. як
фізична особа-підприємець
користувався торгівельним місцем
АДРЕСА_1 ряд 5 та торгівельним місцем
АДРЕСА_2, ряд 4 до січня 2011 року.
Починаючи з січня 2011 року вказані
торгівельні місця надано фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 на підставі
заяви ОСОБА_2. про продаж торгівельних
модулів на цих торгівельних місцях.

На даний час торгівельне місце АДРЕСА_1,
ряд 5 на підставі заяви перебуває у
користуванні фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 На
торгівельному місці АДРЕСА_2, як
вбачається з відповіді ДП «Ринок міста
Свердловськ» Луганської обласної
спілки споживчих товариств №390 від
29.10.2013 р. на запит суду, внаслідок
реконструкції розміщено виробниче
приміщення ринку. Торговельний
павільйон, що розташовувався на місці
АДРЕСА_2, ОСОБА_4 було розібрано та
перенесено.

З наведеного вище, з тексту позовної
заяви та пояснень сторін по справі суд
вбачає, що відповідач особисто
здійснював у спірних павільйонах
підприємницьку діяльність з 2001 року як
фізична особа-підприємець.

Відповідно до положень ч.2 ст.50
Цивільного кодексу України, фізична
особа здійснює своє право на
підприємницьку діяльність за умови її
державної реєстрації в порядку,
встановленому законом.

Згідно положень ст.52 Цивільного
кодексу України, фізична особа -
підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Фізична особа - підприємець,
яка перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

Стаття 57 Сімейного кодексу України
визначає перелік видів особистої
приватної власності одного із подружжя
та підстави її набуття.

Так, відповідно до положень ст.57
Сімейного кодексу України у редакції,
чинній на час набуття спірного майна,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу
внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного
кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів
норма ст.60 СК України вважається
правильно застосованою.

Проте, викладені у позові твердження
позивача стосовно того, що спірні
павільйони було збудовано
відповідачем ОСОБА_2. спільно з
позивачем, не підтверджено матеріалами
справи. Крім того, як вбачається зі
свідоцтва про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2
від 13.07.2010 р., позивач з 01.06.2007 р.
зареєстрована як фізична
особа-підприємець, тобто, мала змогу
здійснювати підприємницьку діяльність
у спірних павільйонах самостійно,
проте таку діяльність не здійснювала й
ДП «Ринок міста Свердловськ»
Луганської обласної спілки споживчих
товариств було оформлено абонементи
на право користування торговельним
місцем на ім'я фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2., а не на її
ім'я.

Отже, майно фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, яке було збудовано та
використовувалося в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність,
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Тому визнати право спільної сумісної
власності на спірне майно та поділити
його суд не має підстав.

Аналогічна позиція міститься у
постанові Верховного Суду України по
справі №6-79цс13 від 02.10.2013 р.

Відповідно до положень ч.1 ст.360-7
Цивільного процесуального кодексу
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Посилання ж представника позивача на
те, що відповідачем ОСОБА_2. у
запереченнях проти позову по іншій
цивільній справі зазначено, що він
вважає спірні павільйони сумісним з
позивачем майном не заслуговують на
увагу з огляду на наступне. По-перше, за
текстом заперечень ОСОБА_2. спочатку
зазначено, що він вважає сумісним
майном «2 торгових приміщення (ларька)
на території Свердловського
центрального ринку - ларьок АДРЕСА_4 та
ларьок АДРЕСА_5», а нижче за текстом
зазначено, що сумісним майном з
позивачем є «торгове місце АДРЕСА_4 на
центральному ринку м. Свердловська,
вартістю 10 000 грн.», «торгове місце
АДРЕСА_5 на центральному ринку в м.
Свердловську, вартістю 20 000 грн.».
Звідси вбачається, що відповідач
ОСОБА_2. не розуміє, які саме майнові
права він має на увазі, оскільки не є
юридично освіченою людиною. По-друге,
навіть за умови визнання ОСОБА_2.
позовних вимог щодо спільності права
власності на спірні павільйони, суд на
підставі положень ч. 4 ст. 174 Цивільного
процесуального кодексу України, не має
права задовольнити позов, оскільки
визнання відповідачем позову
суперечить закону та порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб.

Слід також зазначити, що п.29 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що відповідно до положень статей 57, 61
СК, ст. 52 ЦК майно приватного
підприємства чи фізичної особи -
підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший із
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності.

Що стосується вимог позивача щодо
визнання недійсною угоди про
купівлю-продаж, укладеної між ОСОБА_2.
та ОСОБА_4, суд зазначає, що позивачем не
надано оспорювану угоду, не доведено
факт її укладення та не вчинено дій
щодо її витребування. Крім того,
оскільки судом встановлено, що спірні
павільйони були особистою приватною
власністю ОСОБА_2., розпорядження ним
власним майном не потребує згоди
подружжя, відтак суд не вбачає підстав
для задоволення цих вимог.

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями ст. ст. 50, 52 ЦК
України, ст. ст. 57, 60, 61 СК України, ст.ст.
209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, п. 29
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Дочірнього підприємства «Ринок міста
Свердловськ» Луганської обласної
спілки споживчих товариств, ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання права власності на
збірно-розбірні павільйони відмовити
повністю за необґрунтованістю.

Повний текст рішення викладений 06
червня 2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий
І.О. Александрина