Справа № 357/2022/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Протасова О. М.
,

при секретарі - Снігур С. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні майном
шляхом виселення , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, вказавши, що
відповідно до свідоцтва про право
власності йому належить житловий
будинок АДРЕСА_1 та, на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку, земельна ділянка, на
якій розташоване домоволодіння, у
якому зареєстровані та проживають його
діти ОСОБА_2 а ОСОБА_3, відповідачі у
справі. Він зареєстрований та проживає
за іншою адресою. Через матеріальні
труднощі у нього виникла потреба
продати будинок у с.Томилівка, однак
відповідачі чинять йому перешкоди у
цьому, не надаючи змоги показати
будинок потенційним покупцям. У зв'язку
з цим просив зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні належним йому житловим
будинком шляхом позбавлення права
користування ним та виселення їх з
зазначеного житлового будинку.

У судовому засіданні позивач підтримав
позов, посилаючись на наведені у ньому
обставини.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнала та пояснила, що проживає у
цьому будинку з дитинства, як дочка
власника була зареєстрована у ньому в
якості члена сім'ї, іншого житла не має.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі
договору, проти позову заперечував з
тих же причин.

Вислухавши сторони та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає, з урахуванням такого.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК
України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень; обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, доказуванню не
підлягають.

Частиною 4 статті 9 ЖК України
передбачено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України, ч.2 ст.405
ЦК України, члени сім'ї власника
житлового будинку користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням; припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє колишнього члена його сім"ї
права користування займаним
приміщенням; член сім'ї власника житла
втрачає право користування цим житлом
у разі його відсутності без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним та
власником житла або законом.

За змістом ст.ст.116, 157 ЖК України, члена
сім'ї власника жилого будинку може
бути виселено у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення у
випадках, передбачених частиною
першою статті 116 цього Кодексу,
зокрема, якщо він систематично руйнує
чи псує жиле приміщення, або
використовує його не за призначенням,
або систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття робить
неможливим для інших проживання з ним в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними; без надання іншого
жилого приміщення виселяються також
особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення.

З відповідного свідоцтва, виданого на
підставі рішення виконкому
Білоцерківської районної Ради
народних депутатів №35 від 15.03.1888 р.
судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1
належить позивачу на праві особистої
власності.

Згідно з державним актом серії ЯК
№343425, зареєстрованим 13.07.2010 р. в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за №07566, земельна ділянка
площею 0,2082 га, на якій розташований
зазначений житловий будинок, також
належить на праві власності
позивачеві.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 та
представника відповідача ОСОБА_2
судом встановлено, що відповідачі є
дітьми позивача та проживають у
зазначеному житловому будинку від
народження, користуються ним за
призначенням, ремонтують та належно
утримують його та прибудинкову
територію, що визнається позивачем.

Доказів того, що між сторонами була
укладена будь-яка угода про порядок
користування цим приміщенням, чи
відповідачі були відсутні у ньому без
поважних причин понад один рік, або
самоправно зайняли жиле приміщення,
систематично руйнують чи псують його,
або використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для
інших проживання з ними в одному
будинку, відповідач суду не надав.

Доводи позивача щодо наміру продати
будинок та витратити отримані кошти на
лікування суд до уваги не бере як такі,
що не мають правового значення для
справи.

З урахуванням наведених норм та
встановлених обставин суд вважає, що
позивач не довів наявності
передбачених законом підстав для
обмеження відповідачів у праві
користування житловим будинком та
виселення з нього, а тому у задоволенні
позову відмовляє.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213-215,223,294-296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні майном
шляхом виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду Київської
області через Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги , якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя О. М. Протасова