Єдиний унікальний номер 255/1745/14-ц3
Номер провадження 22-ц/775/4682/2014
головуючий в I інстанції Орєхов О.І.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
_________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 травня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Естейт
Пропертіз ЛТД», ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за
участі третьої особи ОСОБА_5 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та зобов'язання
повернути безпідставно набуте майно, в
якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд
до товариства з обмеженою
відповідальністю «Естейт Пропертіз
ЛТД» /надалі Товариство/, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з вимогами про витребування з
чужого незаконного володіння
відповідачів нежитлового приміщення
по АДРЕСА_1, вказуючи що він є власником
майна з володіння якого воно вибуло
незаконно на підставі ухвали суду якою
затверджено мирову угоду та яка в
подальшому була скасована. Також з
огляду на те, що відповідачі незаконно,
без відповідної правової підстави
заволоділи спірним майном просив
зобов'язати відповідачів повернути
вказане майно та визнати за ним право
власності на це майно ним.

11 березня 2014 року ОСОБА_1 уточнив
позовні вимоги просив витребувати з
чужого незаконного володіння
Товариства на його користь підвальне
приміщення (652,6м2), приміщення офісного
залу (524,9м2) на першому поверсі,
приміщення офісного залу (628,7м2) на
другому поверсі, приміщення офісного
залу (646,0м2) на третьому поверсі та 80%
місць загального користування
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути
безпідставно набуте приміщення
офісного залу (636,0м2) на мансардному
поверсі та 20% місць загального
користування нежитлового приміщення
по АДРЕСА_1. Також позивач просив
визнати за ним право власності на
спірне приміщення та скасувати держану
реєстрацію права власності за ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_5, а
також запис про подальшу реєстрацію
права власності на спірне приміщення
за Товариством.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року в
позові ОСОБА_1 відмовлено.

З таким рішенням суду не погодився
позивач, в апеляційній скарзі ОСОБА_1
просив рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на те, що суд не врахував
обставин, що мають значення для справи
які свідчать про те, що відповідачі
являються недобросовісними набувачами
спірного майна, зокрема не врахував що
скасування судового рішення ухвали
суду на підставі якої виникло право
власності у відповідачів саме по собі
свідчить про те, що майно вибуло із
володіння законного власника
неправомірно поза межами його волі.
Також подальші дії ОСОБА_5 яка передала
належну їй частину майна як вклад до
статутного капіталу Товариства, з
огляду на те, що вона передала майно на
яке фактично не мала права та за умови
наявності спору в суді щодо законності
мирової угоди затвердженої ухвалою
суду, вказують на недобросовісність
набувача Товариства.

Разом з тим, на думку апелянта суд
першої інстанції до спірних
правовідносин застосував неналежну
норму матеріального права статтю 388
Цивільного кодексу України /надалі ЦК
України/ та зробив необґрунтований
висновок про наявність волі власника
на відчуження майна відповідачам, тоді
як зазначені в апеляційній скарзі
обставини давали підстави для висновку
про необхідність застосування статті
387 ЦК України, яка надає власнику право
витребувати у недобросовісного
набувача майно у будь-якому випадку, і
тоді коли воно вибуло з володіння
власника за його волею. Також суд не
застосував до спірних правовідносин
статтю 1212 ЦК України, за змістом якої
обов'язок повернути безпідставно
набуте майно не залежить від обставин
добросовісності набувача, та за якою
обов'язок повернути майно зумовлений
тим, що згодом відпала підстава, на якій
майно було набуте.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників позивача ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, пояснення представників
Товариства та третьої особи ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, за відсутності відповідачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлених про час
та місце судового розгляду належним
чином про що свідчать наявні в
матеріалах справи письмові докази, від
яких надійшли електронні повідомлення
про розгляд справи без них, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити за наступних підстав.

Рішенням суду першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 набули право спільною часткової
власності на нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1 на підставі ухвали
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 24 жовтня 2012 року якою було
визнано мирову угоду укладену на
стадії виконання рішення суду про
стягнення заборгованості між
стягувачами ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 якому це приміщення належало на
підставі договору дарування від 17
лютого 2010 року. В подальшому 23 жовтня 2013
ОСОБА_5 розпорядилася своєю часткою у
спільній частковій власності що
становила 80% передавши її як вклад до
статутного капіталу Товариства.

Та суд виходив з того, що саме по собі
скасування ухвали суду про визнання
мирової угоди 14 січня 2014 року не вказує
на незаконне, без відповідної правової
підстави заволодіння майном з боку
відповідачів, та не є свідченням
недобросовісності набувачів, з огляду
на що, відсутні підстави для
витребування майна у відповідачів як
недобросовісних набувачів з підстав
передбачених статтею 387 ЦК України.

Разом з тим, згідно висновків суду
скасування ухвали суду про визнання
мирової угоди через певні процесуальні
вади не свідчить про право власника на
витребування свого майна від
добросовісного набувача, оскільки це
право обмежене приписами статті 388 ЦК
України та передусім зумовлено
відсутністю волі власника на
відчуження майна, та позивач в судовому
засіданні не підтвердив обставин з
приводу того, що спірне майно вибуло із
його володіння поза межами його волі.

З урахуванням наведених обставин суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позову та з урахування порядку в якому
було придбане спірне майно
відповідачами відсутні можливість
витребування такого майна.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини, що
мають значення для справи та правильно
визначив і застосував норми
матеріального права, якими регулюються
спірні правовідносини.

Відмовляючи в позові, суд керувався
положеннями статтей 387, 388 ЦК України та
виходив із того, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним і в якої майно
фактично знаходиться.

Згідно дійсного змісту наведених норм,
можливість витребування майна
належить виключно власнику при
порушення його правомочності щодо
володіння майном, і таке може бути
здійснено від незаконного володільця,
яким може бути добросовісний чи
недобросовісний набувач.

Відповідно до обставин у даній справі
спірне майно нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1 належало ОСОБА_1 на підставі
договору дарування від 17 лютого 2010 року
/а.с. 8/, та дана обставина фактично
сторонами не оспорювалася.

У той же час, підставою набуття майна
ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стала ухвала
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 24 жовтня 2012 року якою
визнано мирову угоду, що була укладена
на стадії виконання рішення суду про
стягнення заборгованості між
стягувачами ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_1

Також письмовими доказами
підтверджено що ОСОБА_5, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 /а.с. 31, 33-43, 169-170/ на виконання
ухвали суду здійснили державну
реєстрацію свого права власності на
спірне майно.

Наведені обставини вказують що в
даному випадку ОСОБА_1 на момент
відчуження володів майном, яке
належало йому на праві власності, мав
право його відчужувати та виступав
стороною мирової угоди, а отже
обставини щодо наявності
неправомочного відчужувача
спростовуються письмовими доказами.

З огляду на викладене, вірні висновки
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являються
добросовісними набувачами, та апелянт
у спростування таких висновків не
зазначив жодної обставини.

Разом з тим, відчуження майна ОСОБА_5,
яка розпорядилася своєю часткою у
спільній частковій власності що
становила 80% передавши її як вклад до
статутного капіталу Товариства 23
жовтня 2013 року, також вказують на
правомірність її дій, оскільки на час
розпорядження своє часткою у праві
власності на спірне майно остання мала
право його відчувати та діяла як
власник.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_5
вчинила передачу своєї частки не маючи
права на це майно не підтверджено
жодним належним та допустимим доказом,
так само наявними у справі письмовими
доказами спростовуються обставини
щодо наявності станом на 23 жовтня 2013
року спору в суді з приводу права
власності на спірне майно.

Таким чином, встановлені обставини
вказують на те, що до спірних
правовідносин не може бути застосована
стаття 387 ЦК України, в якій закріплено
необмежене право власника витребувати
своє майно із чужого володіння
будь-якої особи, яка незаконно без
відповідної правової підстави
заволоділа ним /недобросовісного
набувача/.

Право ж власника на витребування свого
майна від добросовісного набувача
обмежене приписами статтей 330, 388 ЦК
України.

Згідно приписів статті 330 ЦК України до
добросовісного набувача не переходить
право власності на майно, набуте ним
від особи, яка не мала права на його
відчуження, якщо відповідно до ст. 388 ЦК
України таке майно може бути
витребуване в нього законним
власником.

Згідно частини 1 статті 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Отже право власника на витребування
майна від добросовісного набувача на
підставі ч. 1 статті 388 ЦК України
пов'язується з тим, яким чином майно
вибуло з його володіння та
визначальним для застосування цієї
норми є те, що майно вибуває з володіння
власника поза його волею.

Право власності у набувачів, виникло на
підставі мирової угоди укладеної між
ними та позивачем, яка визнана судом.

У розумінні положень норм цивільного
процесуального права мирова угода
укладається сторонами з метою
врегулювання спору на основі взаємних
поступок і може стосуватися лише прав
та обов'язків сторін та предмету спору
/стаття 175 Цивільного процесуального
кодексу України/.

Та згідно змісту мирової угоди сторони
спору ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з однієї
сторони як стягувачі та ОСОБА_1 як
боржник з метою врегулювання спору
уклали мирову угоду, згідно якої
власник фактично за плату, в рахунок
своїх невиконаних зобов'язань за
договором позики, передав стягувачам
належне йому майно, та така мирова
угода була визнана судом у відповідній
ухвалі.

Отже досліджені у справі докази в
сукупності вказують на наявність
волевиявлення учасника мирової угоди
власника майна ОСОБА_1 на відчуження
належного йому майна саме на умовах
визначених ним в мировій угоді.

У той же час, ухвала Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 24 жовтня
2012 року якою було визнано мирову угоду
була скасована 14 січня 2014 року
апеляційним судом Донецької області,
та згідно змісту наведеної ухвали
скасування ухвали якою визнано мирову
угоду не пов'язане з відсутністю волі
власника на відчуження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України
витребування власником свого майна
виключається , якщо він сам передав
його добросовісному набувачу за плату,
навіть тоді, коли майно було відчужене
з певними вадами, крім випадків коли
такі вади пов'язані з відсутністю волі
власника на відчуження майна.

Разом з тим, ураховуючи мету й характер
такої процесуальної дії як визнання
мирової угоди, саме по собі скасування
ухвали про визнання мирової угоди, на
підставі якої майно вийшло із
володіння власника, не свідчить про
відсутність волі останнього на його
відчуження.

Та до спірних правовідносин не
підлягає застосуванню правовий
висновок Верховного суду України,
відповідно до якого за змістом ст. 388 ЦК
України майно, яке вибуло з володіння
власника на підставі рішення суду,
ухваленого щодо цього майна, але в
подальшому скасованого, вважається
таким, що вибуло з володіння власника
поза його волею.

При цьому апеляційний суд виходить з
того, що ухвала про визнання мирової
угоди в даному конкретному випадку не
являється тим рішенням суду на яке
розповсюджує дію наведений правовий
висновок Верховного суду України, так
як не виключає волевиявлення власника
на відчуження майна, оскільки суд
фактично визнав домовленості
відчужувача ОСОБА_1 та набувачів
ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У той же час, про наявність волі
власника позивача свідчить та
обставина що останній протягом
тривалого часу з 24 жовтня 2012 року по 14
січня 2014 року не вважав свої права
власника порушеними та не вживав
жодних заходів направлених на захист
цього права.

Також, доводи апелянта про те, що суд
першої інстанції безпідставно не
застосував до спірних правовідносин
статтю 1212 ЦК України, та тлумачення в
апеляційній скарзі позивачем цієї
норми як обов'язок повернути
безпідставно набуте майно, що не
залежить від обставин добросовісності
набувача, та зумовлений тим, що згодом
відпала підстава, на якій майно було
набуте не ґрунтуються на чинному
законодавстві.

Норми правого інституту щодо
безпідставного набуття або збереження
майна, хоч і доповнюють норми, якими
врегульовано витребування власником
свого майна з чужого незаконного
володіння, однак вони не можуть
застосовуватись, якщо це буде
суперечити правилам про витребування
майна, що містяться в статтях 387, 388 ЦК
України положення яких є спеціальними.

Та аналіз змісту наведених норм дає
підстави для висновку про те, що при
одночасному застосуванні норми
/статтей 387, 388, та 1212 ЦК України/ цих двох
правових інститутів не будуть
суперечити одна одній тільки в разі
витребування майна з чужого
незаконного володіння в особи, яка
заволоділа майном недобросовісно.

Разом з тим, до спірних правовідносин
не можуть бути застосовані положення ч.
2 ст. 388 ЦК України в якій йдеться про
неможливість витребування майна від
добросовісного набувача, якщо воно
було саме продано в порядку,
встановленому для виконання судових
рішень, оскільки стосовно встановлених
у справі обставин відчуження майна хоч
і відбулось в ході виконавчого
провадження однак не у спосіб продажу
майна.

Отже суд першої інстанції при вирішені
спору врахував вимоги цивільного
законодавства, відповідно до положень
якого добросовісність набуття майна
виключає можливість витребування, якщо
майно було відчужене з волі власника.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції виконав
вимоги закону в частині, яка була
предметом оскарження та із наведеного
необхідно зробити висновок, що рішення
суду є законним та обґрунтованим.

При цьому суд виходить з того, що
відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду і
встановлених обставин справи, та за
таких підстав, колегія апеляційного
суду вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 23 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту проголошення
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: