Єдиний унікальний номер 245/555/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3265/2014
Головуючий в 1 інстанції: Дмитрієв О.Ф.
Доповідач Хейло Я.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року

Колегія суддів апеляційного суду
Донецької області в складі:

Головуючої:
Жданової В.С.

суддів: Хейло Я.В.,
Корчистої О.І

при секретарі:
Попченко В.Г.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Старобешівського районного суду м.
Донецької області від 17 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач 19.07.2013 року звернувся до суду з
позовом до відповідача про стягнення
боргу за договором позики, мотивуючи
свої вимоги тим, що 05.01.2010 між сторонами
було укладено договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_2 передав
ОСОБА_1 14000 доларів США ,а відповідач
зобов'язався повернути борг у строк до
01.05.2010 року. Проте у порушення
домовленості у визначений у договорі
строк кошти не повернув. 22.09.2011 року
ОСОБА_1 у рахунок боргу передав грошові
кошти у сумі 1000 доларів США. Просив суд
стягнути з відповідача суму боргу у
розмірі 103909 гривень, відсотки у розмірі
3613,80 гривень, три відсотки річних від
суми боргу за весь час прострочення 10017
гривень та відшкодувати понесені
судові витрати.

Рішенням Старобешівського районного
суду від 17 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у
розмірі 103909 гривень, відсотки за
користування позикою в сумі 3613,80
гривень, три відсотка річних у сумі 10017
гривень. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1
оспорює обґрунтованість судового
рішення, ставить питання про його
скасування та ухвалення нового
рішення, про часткове задоволення
заявлених позовних вимог, оскільки
вважає, що рішення суду не відповідає
вимогам закону та фактичним
обставинам справи. Доводи апеляційної
скарги зводяться до того, що судом
порушено ч. 1 ст. 169 ЦПК України, а саме:
відповідач та його представник не були
повідомлені належним чином про час та
дату слухання справи, чим були
позбавлені надати докази по справі.
Також не взято до уваги, той факт, що
позивачу ним було повернуто 63000
гривень, про що свідчать підписи ОСОБА_2
на письмових доказах долучених до
справи та він визнає, що залишок боргу
складає 40909 грн. та саме така сума може
бути стягнута з нього за рішенням суду.

В засідання апеляційного суду
відповідач не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Представник позивача у засіданні
апеляційного суду проти доводів
апеляційної скарги заперечувала,
просила її відхилити, рішення суду
залишити без зміни.

Апеляційний суд, заслухав доповідача,
представника позивача, вивчив
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим , ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови „ Про судове рішення у
цивільній справі № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст.2 ЦПК ,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК , а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не
врегульовані законом, суд застосовує
закон, що регулює подібні за змістом
відносини (аналогія закону), а за
відсутності такого - суд виходить із
загальних засад законодавства
(аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'
ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові ) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики ) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої
ж якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України встановлює, що
договір позики укладається у письмовій
формі ,якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або іншій документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 05.01.2010 року між
сторонами по справі укладено договір
позики, що підтверджується розпискою,
згідно якого позивач надав у
користування відповідачу грошові
кошти у розмірі 14000 доларів США, зі
строком повернення до 01.05.2010 року.
Відповідач 22.09.2011 року частково
повернув грошовий борг у сумі 1000
доларів США, що підтверджується
відповідною розпискою.

Залишок боргу складає 13000 доларів США
,що станом на 15.07.2013 року еквівалентно
103909 гривень.

Враховуючи, що у визначений у договорі
позики строк зобов'язання належним
чином виконано не було, суд,
обґрунтовано, стягнув у примусовому
порядку суму боргу за договором
позики, що відповідає вимогам
ст.ст.526,1046,1047 ЦК України.

Ст.536 ЦК України передбачає, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Ст.625 ЦК України регулює
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання та передбачає,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті
обставини,на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги відповідача
в тієї частині, що фактично за
договором позики від 5 січня 2010 року він
повернув позивачеві 63000грн. суд не може
прийняти до уваги оскільки вони не
підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Розписка, на яку посилається
відповідач на підтвердження факту
повернення коштів не є належним
доказом в розумінні діючого
законодавства, оскільки не містить
інформацію щодо предмету доказування,
а саме даних, що ці кошти були повернуті
ОСОБА_1 ОСОБА_2 на виконання договору
позики від 5 січня 2010 року (а.с.62).

Враховуюче викладене, апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції,
всупереч доводів апеляційної скарги
відповідача , обґрунтовано прийшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог позивача.

Інші наведені в апеляційній скарзі
доводи також є непереконливими, не
спростовують висновків суду і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи у апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобешівського районного
суду м. Донецької області від 17 грудня
2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: