АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7939/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15 квітня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: Служба у справах дітей
Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, в якому просила виселити
відповідачів, разом з неповнолітніми
ОСОБА_7, 1998 р.н. та ОСОБА_8, 2007 р.н. з
квартири АДРЕСА_1 до житлових приміщень
за місцем їх фактичної реєстрації.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що вона є матір'ю шістьох
дітей з якими проживає в квартирі
АДРЕСА_1, яка належить їй та дітям на
праві спільної часткової власності.
Разом з нею та дітьми в квартирі без її
дозволу та реєстрації проживає її
колишній чоловік, з яким розірвано шлюб
на підставі рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 09.02.2012, а
також його нова дружина з
неповнолітніми дітьми та його мати. При
цьому вказує, що відповідач ОСОБА_4 має
у приватній власності двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 де зареєстровані його
дружина та неповнолітні діти, а
відповідач ОСОБА_6 зареєстрована в
однокімнатній квартирі за адресою:
АДРЕСА_3. Відповідачі, проживаючи в
квартирі чинять їй перешкоди у
користуванні та розпорядженні своїм
майном.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 15.04.2014 позов задоволено
частково - виселено ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_5 разом з неповнолітніми ОСОБА_7
та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини заявлених
вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. Вважає, що суд
неповно встановив фактичні обставини
справи та не надав їм належну оцінку.
Також вказує, що суд неправомірно
відмовив у задоволенні клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третіх осіб повнолітніх дітей, які є
співвласниками спірної квартири.
Допущені судом порушення, на думку
апелянта, є підставою для скасування
рішення.

В судовому засіданні відповідач
підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Позивач та її представник в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просили рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи не подавали. Колегія
суддів визнала за можливе розглянути
справу за відсутності осіб, які не
з'явились, оскільки їх неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено лише
відповідачем ОСОБА_4

Іншими особами, які беруть участь у
справі рішення суду не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, задовольняючи позовну вимогу про
виселення суд першої інстанції виходив
з того, що відповідачі не є власниками
спірної квартири, не мають права
користування нею, оскільки проживають
в ній без відповідної правової
підстави, а тому чинять перешкоди
власнику у вільному користуванні та
розпорядженні своєю власністю.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі з
16.02.1991. Рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 09.02.2012 шлюб між ними
розірвано (а.с. 6).

Указом Президента України від 12.05.2012 №
312/2012 ОСОБА_2 присвоєно почесне звання
«Мати-героїня».

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_2 та
її дітям ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14. Вказана
квартира відповідно до свідоцтва про
право власності на житло від 19.11.2007,
видане Відділом приватизації майна
Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації, згідно з
розпорядженням від 13.08.2007 № 47405,
приватизована відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (а.с. 7).

Відповідно до довідки Форми № 3 від
06.01.2014, виданої ОСББ «Добробут» в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_2, 1964 р.н., ОСОБА_11, 1992 р.н., ОСОБА_12,
1996 р.н., ОСОБА_14, 2000 р.н., ОСОБА_13, 2000 р.н.,
ОСОБА_9, 1986 р.н., ОСОБА_10, 1985 р.н. (а.с. 5).

Згідно із свідоцтвом про право
власності на житло від 16.10.2006
відповідач ОСОБА_4 є власником квартири
АДРЕСА_2, яка також приватизована
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (а.с. 10).

Судом першої інстанції також
обґрунтовано встановлено, що
відповідачі не будучи власниками
спірної квартири та не маючи права
користування нею, проживають в ній без
відповідної правової підстави, чим
чинять перешкоди власнику у вільному
користуванні та розпорядженні своєю
власністю.

Факт проживанні в спірній квартирі
відповідачами не заперечується.

Разом з цим, судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_6 зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_3, а відповідачі ОСОБА_4
та ОСОБА_5 разом з неповнолітніми
дітьми ОСОБА_15 і ОСОБА_8 зареєстровані в
двохкімнатній квартирі за адресою:
АДРЕСА_2, що є власністю ОСОБА_4

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України закріплено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про наявність
правових підстав для задоволення вимог
позивача про виселення відповідачів,
оскільки встановлено, що відповідачі
без відповідної правової підстави
проживають у спірній квартирі, чим
порушують право позивача, як власника,
на вільне користування своїм майном.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги щодо не
відповідності висновків суд
обставинам справи є необґрунтованими.
Також є безпідставними доводи скарги
щодо не залучення до участі у справі в
якості третіх осіб повнолітніх дітей,
які є співвласниками спірної квартири,
і хотіли, як стверджує апелянт,
пред'являти зустрічний позов, так як їх
права оскаржуваним рішенням не
порушуються і вони, за наявності до
того власного волевиявлення, не
позбавлені можливості пред'явити
відповідний позов, якщо вважатимуть
будь-яке своє право порушеним.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді