АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/1053/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 635/7345/13-ц
Доповідач - Пилипчук Н.П.
Категорія - договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Пилипчук Н.П.,

суддів:
Трішкової І.Ю.,

Кірсанової Л.І.,

при секретарі -
Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання частково недійсним
договору довічного утримання, визнання
майна спільним майном подружжя,
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася до суду із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що 18 липня 1966 року вона зареєструвала
шлюб із ОСОБА_4; у 1968 році вони з
чоловіком для будівництва житлового
будинку одержали земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1. У 1980 році будівництво
будинку було фактично закінчено. У 2008
році на ім'я чоловіка ОСОБА_4
Мереф'янською міською радою
Харківського району Харківської
області було видано свідоцтво про
право власності на вказаний будинок.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після
його смерті з'ясувалось, що житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, на праві
приватної власності зареєстрований за
відповідачем на підставі договору
довічного утримання, що укладений ним 18
вересня 2009 року із ОСОБА_4. Позивач
просила визнати частково недійсним
договір довічного утримання, укладений
18 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
посвідчений 18 вересня 2009 року
приватним нотаріусом Харківського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстр № 1364, також просила визнати
спільним майном подружжя житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1,
розподілити спільне майно подружжя
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та визнати за
позивачем право власності на частину
житлового будинку за вищевказаною
адресою, який по праву власності
зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Вирішено визнати частково недійсним
договір довічного утримання, укладений
18 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
посвідчений 18 вересня 2009 року
приватним нотаріусом Харківського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий № 1364; визнати спільним
майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, розподілити спільне
майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та
визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, який по праву власності
зареєстрований за ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати вказане рішення суду,
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм права. Вказує, що
в судовому засіданні суду першої
інстанції було встановлено, що
подружжя ОСОБА_3 припинили
шлюбно-сімейні стосунки понад двадцять
п'ять років тому, за час шлюбу ними
ніякого будівництва за адресою:
АДРЕСА_1, не велось. Зазначає, що на час
смерті ОСОБА_4 він не перебував у
зареєстрованому шлюбі з позивачем,
оскільки рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
21 грудня 2006 року шлюб було розірвано, з
січня 2001 року він перебував у фактичних
шлюбних стосунках з ОСОБА_7 Вказує, що
при поділі майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
суд не прийняв до уваги, що ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 06 листопада 2013 року скасовано
ухвалу Харківського районного суду
Харківської області від 16 вересня 2013
року, питання про поворот виконання
рішення по справі про розірвання шлюбу
було передано на новий розгляд, а
ухвалою від 28 листопада 2013 року вказана
заява ОСОБА_3 була залишена без
розгляду, тому підстав для задоволення
позову ОСОБА_3 немає.

У відповідності до статті 303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги. Вислухавши доповідь судді,
пояснення учасників процесу, що
з'явились, обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4
зареєстрували шлюб 18 липня 1966 року у
Мереф'янському міському ЗАГСІ
Харківського району Харківської
області, актовий запис № 18.

Відповідно до архівного витягу № 01-36/196
від 08.10.2013 року, що сформований архівним
відділом Харківської районної
державної адміністрації Харківської
області, виконавчим комітетом
Мереф'янської міської ради
Харківського району Харківської
області, протокол № 16 від 28.08.1975 року,
ОСОБА_4 виділено земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, для будівництва
житлового будинку.

Відповідно до довідки Комунального
підприємства «Харківське районне бюро
технічної інвентаризації» № 536 від 15
серпня 2013 року, первинна
інвентаризація житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, БТІ проводилась 18
липня 1993 року, наступна проводилась у
2007 році, згідно матеріалів технічної
інвентаризації будівництво будинку
було завершено у 1988 році.

Відповідно до довідки № 347 від 12 липня
2013 року, що видана Комунальним
підприємством «Харківське бюро
технічної інвентаризації», до 18.09.2009
року право власності на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності, що
видане 08 квітня 2008 року Мереф'янською
міською радою Харківського району
Харківської області.

Відповідно до довідки Комунального
підприємства «Харківське районне бюро
технічної інвентаризації» № 282 від
05.06.2013 року право власності на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстроване за ОСОБА_2, на підставі
договору довічного утримання, що
посвідчений 18 вересня 2009 року
Приватним нотаріусом Харківського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстр № 1364.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що
свідчить повторне свідоцтво про смерть
cерії НОМЕР_1, що видане 26 червня 2013 року
Мереф'янською міською радою
Харківського району Харківської
області, запис № 77 від 04.03.2013 року.

Відповідач наполягає, що шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був фактично
припинений з 1980 року, спірний будинок
був побудований у період з 2001 року по 2007
рік за рахунок спільного бюджету
ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які в цей період
перебували у фактичних шлюбних
відносинах. Однак такі доводи не
підтвердженні належними та
допустимими доказами.

Так, відповідно до довідки
комунального підприємства «Харківське
районне бюро технічної
інвентаризації» № 97 від 26.02.2014 року за
архівними матеріалами бюро первинна
інвентаризація житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 в БТІ була проведена
18.07.1993 р., будівництво будинку літ. "А-1"
було завершено в 1988 р., загальна площа
74,50 кв.м., житлова 43,30 кв.м., також на
земельній ділянці збудовані: вбиральня
літ."У", погріб літ."а", огорожа №1,2,
колонка літ. "К" - 1988 року побудови.
Наступна інвентаризація проведена
02.07.2007 р. На час її проведення було
проінвентаризовано: сараї літ."В", Т",
літній душ літ."Д" - 2006 р. побудови,
загальна та житлова площі будинку не
змінені.

Зазначене спростовує твердження
відповідача, про те, що спірний будинок
був побудований ОСОБА_4 та ОСОБА_8І.у
період з 2001 року по 2007 рік.

Позивач не заперечу проти того, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1981 року проживали за
різними адресами, ОСОБА_3 отримувала
від ОСОБА_4 аліменти на утримання
дитини, однак зазначене не свідчить про
те, що шлюб між ними був фактично
припинений.

Так, в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила,
що її чоловік ОСОБА_4 подекуди
зраджував її з іншими жінками,
зловживав спиртними напоями та
витрачав на це кошти з сімейного
бюджету, тому вона у «виховальних
цілях» ще у 70-х роках стягнула з нього
аліменти у судовому порядку. Вказувала,
що вона вимушена була переїхала до
іншого місця проживання оскільки
потребувала допомоги своєї матері по
догляду за дуже хворою їх з ОСОБА_4
молодшою донькою, яка згодом у 2004 році
померла. Оскільки ОСОБА_4 працював та за
новим місцем проживання ОСОБА_3 житлові
умови не дозволяли жити всією родиною,
ОСОБА_4 та старша донька залишились
проживати удвох. Наполягає, що
незважаючи на складні обставини, їх
шлюбні відносини не припинялися, вони
постійно їздили один до одного,
планували разом бюджет, вирішували
питання щодо виховання, освіти та
лікування дітей. Лише після смерті
молодшої доньки у 2004 році вони
віддалилися один від одного.

З пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10
вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 1979
році переїхали у флігель і молодша їх
донька почала хворіти, тому ОСОБА_3 з
молодшою донькою вимушена була
переїхати до іншого місця проживання,
де донька почувалася краще. ОСОБА_4
залишився проживати із старшою донькою
Надею. ОСОБА_3 постійно приїжджала до
них, привозила продукти, готувала їжу,
розходитись вони не збиралися,
складали гроші, разом почали забудову,
тільки 3 1995 року ОСОБА_3 перестала
приїжджати до ОСОБА_4

Пояснення решти свідків суперечать
матеріалам справи.

Позивач наполягає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
готувалися до будівництва власного
будинку, збирали кошти, купували
будівельні матеріали. Зазначене
підтверджується чеками на придбання
будівельних матеріалів, копії яких
залучені до матеріалів справи (а.с.19-21).

Доводи відповідача про те, що ці
матеріали були придбані для ремонту
будинку батьків ОСОБА_3 належними та
допустимими доказами не підтверджені.

Оскільки матеріалами справи
підтверджено, що спірний будинок був
побудований в період шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 це нерухоме майно на час
завершення побудови слід вважати
спільним сумісним майном ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Той факт, що свідоцтво про право
власності на вказаний будинок було
оформлено на ім*я ОСОБА_4 зазначеного
висновку не спростовує.

Відповідач наполягає, що право
власності на спірний будинок виникло у
ОСОБА_4 у 2008 році лише після його
державної реєстрації, в той період,
коли шлюб із ОСОБА_3 був розірваний,
тому зазначений будинок не був
спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_3, застосуванню до спірних
правовідносин підлягають норми
Сімейного Кодексу України, а не норми
Кодекс про шлюб та сім'ю України.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року.

Оскільки спірний будинок згідно
відомостей комунального підприємства
«Харківське районне бюро технічної
інвентаризації» завершений
будівництвом у 1988 році, тобто в період
дії Закону України «Про власність», ЦК
України в редакції 1963 року, Кодексу про
шлюб та сім'ю України, саме ці
нормативні акти підлягають
застосуванню при вирішенні питання про
наявність або відсутність права на це
нерухоме майно у ОСОБА_3

Відповідно до норм ст. 2 Закону України
«Про власність», що діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
право власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Кожен громадянин в Україні має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися майном особисто або
спільно з іншими.

Статтею 22 КпШС України визначено, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно із ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Згідно роз*ясень, що містяться в
Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року N 16 «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна. При цьому
належить виходити з того, що відповідно
до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною
сумісною власністю подружжя є нажите
ними в період шлюбу рухоме і нерухоме
майно, яке може бути об'єктом права
приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу). Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним контрактом) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Таким чином, майно нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю, крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу.

Відповідно ст. 28 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Оскільки належними та допустимими
доказами фактичне припинення шлюбу
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 станом на час
закінчення будівництва спірного
будинку не підтверджено, житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1 на час
забудови та до його відчуження ОСОБА_4
судова колегія вважає спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_4.

Оскільки відчуження спірного будинку
було проведено у 2009 році, тобто в період
дії ЦК України в редакції 2004 року,
Сімейного кодексу України, ці
нормативні акти підлягають
застосуванню при вирішенні питання про
відповідність оспорюваного договору
вимогам Закону.

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема відповідно до частин 1, 3, 5
зазначеної статті зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 355, 368 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Як установлено судом і не оспорюється
сторонами, договір довічного утримання
від 18 вересня 2009 року був укладений
ОСОБА_4 за відсутності згоди позивачки.

Враховуючи викладене, судова колегія
доходить висновку про порушення ОСОБА_4
під час укладення спірної угоди
положень ч. 1, ч. 2 ст. 369 ЦК України, що є
підставою для визнання вказаного
договору недійсним в частині передачі
у власність ОСОБА_2 1/2 частини спірного
житлового будинку, та є підставою для
визнання права власності на цю частину
будинку за ОСОБА_3

Суд першої інстанції правильно дійшов
до такого висновку, однак в
резолютивній частині не зазначив в
якій частині визнається недійсним
оспорюваний договір, тому рішення суду
підлягає відповідній зміні.

Позивач визнає, що належною йому ?
частиною спірного будинку ОСОБА_4
розпорядився правомірно.

За таких обставин, оскільки ? частина
спірного будинку належить ОСОБА_2,
вказане нерухоме майно на сьогодні
неможна вважати спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4, у
задоволенні цих позовних вимог
необхідно відмовити. Той факт, що
спірний будинок перебував у спільній
сумісній власності подружжя на час
його відчуження ОСОБА_2 встановлений
судовою колегією та не потребує
окремого визнання в резолютивній
частині цього рішення.

Не підлягають задоволенню й вимоги про
розподіл майна подружжя, оскільки
ОСОБА_4 помер, а вимоги ОСОБА_3 заявлені
до ОСОБА_2, який не є спадкоємцем
померлого.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України суд апеляційної інстанції має
право змінити рішення суду першої
інстанції, підставою для чого згідно п.
3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 22, 24 Кодекс про шлюб та
сім'ю України, ст. 11, 15, 16, 203, 215, 368,369 ЦК
України, ст. ст. ст. 303, 304, 307, п. 2 ч. 1 ст. 309,
ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року змінити.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір довічного
утримання, укладений 18 вересня 2009 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 18
вересня 2009 року приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_6, реєстр № 1364 в частині
передачі у власність ОСОБА_2 1/2 частини
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -