Справа № 583/184/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року Охтирський
міськрайонний суд Сумської області в
складі:

головуючого Олійник
О.В.

за участю секретаря
Наливайкіної Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Охтирка цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення понесених витрат на ремонт
та переобладнання будинковолодіння,

встановив:

17.01.2014 р. позивачка звернулася до суду
із зазначеним позовом, яку мотивує тим,
що у 2005 році вона з чоловіком ОСОБА_3 та
старшим сином ОСОБА_4 перейшли жити у
житловий будинок своєї свекрухи
ОСОБА_2, відповідачки у справі, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і був
придбаний відповідачкою за договором
купівлі - продажу від 19.07.1977 року.

Відповідачка надала згоду своєму
синові ОСОБА_3 та невістці, позивачці у
справі, на добудову та переобладнання
вказаного житлового будинку.

Після цього за спільні сімейні кошти
сім`ї позивачки ОСОБА_3 були побудовані:
у 2009 році прибудова площею 22,8 кв.м.
вартістю 28108 грн., крильце площею 2,6 кв.м.
вартістю 717грн., тамбур площею 4,7 кв.м.
вартістю 3949 грн. На подвір'ї
домоволодіння було побудовано у 2005
році сарай-літню кухню площею 27,6 кв.м.
вартістю 12262 грн., убиральню вартістю 2979
грн. та було зроблено огорожу вартістю
6366 грн. Вартість домоволодіння після
переобладнання збільшилася на 54081 грн.

У ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

19.11.2010 року відповідачка ОСОБА_2
подарувала своє домоволодіння онуку
ОСОБА_4

Після цього відносини між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 погіршилися.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 20.03.2013 року,
яке набрало законної сили, даний
договір дарування було визнано
недійсним, а за іншим рішенням суду від
06.11.2013 року ОСОБА_4 та члени його родини
були виселені з житлового будинку
ОСОБА_2

Позивачка не зверталася з вимогою про
відшкодування витрат на
переобладнання, перебудову
домогосподарства, облаштування
поліпшень, які були здійснені в 2004 - 2007
роках за спільні сімейні кошти, її та
ОСОБА_3, так як з відповідачкою була
досягнута домовленість, що дане
домогосподарство успадкує їх син
ОСОБА_4

Тому позивачка вважає, що строк
позовної давності за захистом своїх
порушених прав нею не було пропущено, і
його слід відраховувати від дня, коли
позивачка дізналася про виселення сина
ОСОБА_4 з будинку відповідачки.

Вважає, що їх з чоловіком затрати на
ремонт, добудову житлового будинку і
господарчих споруд перевищували
обов'язок, покладений на них ст.156
Житлового кодексу України як на членів
сім`ї.

У зв'язку з цим просила стягнути з
відповідачки на свою користь 54081 грн.
понесених витрат.

У послідуючому позивачка збільшила
свої позовні вимоги і, посилаючись на
покази свідків, які повідомили у
судовому засіданні про те, що старий
житловий будинок по АДРЕСА_1 був в 1981
році знесений ОСОБА_3, а на його місці
ОСОБА_3 у 1981-1982 році побудував новий
житловий будинок з господарчими
спорудами вартістю 60907 грн. відповідно
до матеріалів інвентарної справи, не
було перебудовано тільки погріб
вартістю 1967 грн., просила стягнути
витрати в сумі 58940 грн. (60907 грн. - 1967 грн.),
понесені на ремонт та переобладнання
будинковолодіння, належного позивачці,
вартість яких розрахувала відповідно
до технічного паспорту до житлового
будинку.

Позивачка та її представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги з
вищевикладених підстав, просили позов
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилася, хоча була повідомлена про
час і місце судового розгляду справи.

Представник відповідачки ОСОБА_5 у
судовому засіданні позов не визнав,
пояснив, що ремонт будинку був
проведений сином відповідачки ОСОБА_3,
але за кошти ОСОБА_2, яка отримувала
пенсію і тримала підсобне
господарство. ОСОБА_3 дійсно проживав
із своєю сім'єю разом з відповідачкою,
проте не з 2005 року, а з 2009 року, тобто
протягом 1 року до своєї смерті.

Суд проаналізував матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази, дійшов до
наступного.

Судом встановлено, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі - продажу від 19.07.1977 року ОСОБА_2
стала власником житлового будинку з
надвірними спорудами, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, з жилою площею 10,3 кв.м.

Рішенням виконкому Охтирського
міської ради народних депутатів від
22.02.1979 року ОСОБА_2 було дозволено
будівництво сараю та літньої кухні на
території домоволодіння.

На підставі рішення виконкому
Охтирського міської ради народних
депутатів від 01.12.1981 року даний будинок
був визнаний аварійним, з 81,7% зносу
(а.30-31 інвентарної справи).

Як вбачається з матеріалів інвентарної
справи на житловий будинок, в 1981 році
був проведений капітальний ремонт
будинку, і станом на 08.08.1984 року були в
наявності житловий будинок площею 40,9
кв.м., цегляна прибудова площею 22,8 кв.м.
(самочинно побудована), цегляне крильцо
площею 2,6 кв.м., ворота та забор (а.32-33
інвентарної справи).

Відповідно до технічного паспорту на
житловий будинок, у 2005 році були
побудовані цегляний сарай-літня кухня
вартістю 8583 грн., цегляна убиральня
вартістю 2383 грн., огорожа з шиферу
вартістю 4037 грн., у 2007 році були
побудовані прибудова «а» вартістю 19676
грн., крильце «а1» вартістю 292 грн.,
тамбур «а2» вартістю 3159 грн.

06.11.2008 року на земельну ділянку площею
0,1 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1,
ОСОБА_2 було видано державний акт на
підставі рішення виконкому Охтирської
міської ради (а.с.51).

31.08.2010 року забудовник ОСОБА_2 отримала
сертифікат відповідності державним
будівельним нормам, стандартам та
правилам закінченого будівництвом
об'єкту - житлового будинку загальною
площею 53,7 кв.м., розташованого за
адресою АДРЕСА_1,

На підставі рішення виконкому
Охтирської міської ради від 20.10.2010 року
№240, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про
право власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1, площею 53,7 кв.м. з прибудовою
«а», ганком «а1», тамбуром «а2», погрібом
«Б», сараєм - літньою кухнею «В»,
убиральнею «в», огорожею (а.с.47).

Як вбачається з домової книги на
вказаний будинок, ОСОБА_2 (власник
будинку) була зареєстрована з 02.11.1978
року.

ОСОБА_1, ОСОБА_3 зареєструвалися у
вказаному будинку з 29.01.2009 року (а.с.54).

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 повідомили, що в
1982 році стару хату син ОСОБА_2 - ОСОБА_3
зніс та побудував новий будинок. Усі
будівельні роботи виконував ОСОБА_3, а
свідки йому допомагали. Зі слів ОСОБА_3
свідкам відомо, що будівництво
проводилося за рахунок ОСОБА_3, який
працював водієм-дальнобійником і добре
заробляв, а ОСОБА_2 на місці будівництва
в той час не бачили, відомо, що вона на
той час проживала в селі. В 2004 році
ОСОБА_3 вирішив переїхати до будинку до
своєї матері та для цього почав його
добудовувати, прибудував тамбур,
крильце, влаштував санвузол, провів
капітальний ремонт літньої кухні,
погребу, сараю.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 в
судовому засіданні пояснили, що у 2006-2007
роках як друзі безоплатно допомагали
ОСОБА_3 робити будівельні роботи по
АДРЕСА_1, зі слів ОСОБА_3 їм відомо, що
він будував за свій рахунок,
будівництво здійснював для свого сина.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
пояснила, що приблизно в 1987 році
допомагала ОСОБА_1 носити з квартири
сумки з продуктами на усадьбу по
АДРЕСА_1, де в той час тривали
будівельні роботи, продукти
призначалися для годування
будівельників.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
пояснила, що приблизно у 1982 році ОСОБА_3
будував хату, а бабушка приїхала жити
до будинку коли він вже був
побудований. ОСОБА_3 із сім'єю в цей час
жив на квартирі. Приблизно за 5 років до
смерті ОСОБА_3 його сім'я разом з
бабушкой ОСОБА_2 проживала АДРЕСА_1, за
цей час був у будинку влаштований
санвузол, прибудова обшита пластиком,
поміняні вікна у будинку.

Як пояснила позивачка в судовому
засіданні, хату по АДРЕСА_1 її чоловік
будував з 1982 року за спільні сімейні
кошти для одного з синів, а ОСОБА_2
участі в будівництві грошами не
приймала. Ніяких договорів з ОСОБА_2
вони при цьому не укладали, все
базувалося на довірі. Оформити новий
будинок на себе вони в той час не могли,
оскільки стояли на квартирній черзі по
місцю роботи. У 1982 році вони отримали
1-кімнатну квартиру, де проживали 5
років, потім в 1987 році в порядку
поліпшення житлових умов переїхали в
нову 2-кімнатну квартиру, а в 1989 році - у
державну трикімнатну квартиру по
АДРЕСА_2, в якій проживали по 2005 рік.
ОСОБА_2 у 1982 році продала свій житловий
будинок у селі Високе Охтирського
району і переїхала в м. Охтирку. У 2005
році позивачка та її чоловік
приватизовану трикімнатну квартиру
залишили своєму молодшому синові, а
самі переїхали до ОСОБА_2 на АДРЕСА_1.
Увесь цей час поступово облаштовували,
добудовували домоволодіння по АДРЕСА_1
за свій кошт.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
пояснив, що у 2004 році батько ОСОБА_3 йому
запропонував перейти жити у їх
трикімнатну квартиру по АДРЕСА_2, а мати
з батьком збиралися переїжджати у
будинок по АДРЕСА_1, де в той час мешкала
бабушка ОСОБА_2 Умовою при цьому було,
щоб він влаштував санвузол у будинку і
крильце. Після чого за кошти свідка у
будинку по АДРЕСА_1 був влаштований
санвузол та побудоване крильце «а1».

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3
помер (а.с.149).

19.11.2010 року ОСОБА_2 подарувала спірний
житловий будинок та земельну ділянку
для його обслуговування своєму онукові
ОСОБА_4 (а.61 інвентарної справи).

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 28.01.2013 року (з
урахуванням виправленої описки згідно
ухвали суду від 20.03.2013 року) договори
дарування вказаного будинку та
земельної ділянки від 19.11.2010 року було
визнано недійсними з моменту укладення
(а.с.11).

Додатковим рішенням Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
від 20.03.2013 року були застосовані
наслідки недійсності правочинів у
вигляді договорів дарування житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від 19.11.2010 року шляхом
повернення сторін за договорами
дарування у попередній стан, який
існував між ними до укладення вказаних
договорів.

Дані рішення набрали законної сили
(а.с.60).

Заочним рішенням Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
від 06.11.2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Сумської
області від 20.02.2014 року, усунені
перешкоди у здійсненні права
володіння, користування, розпорядження
майном ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_4,
ОСОБА_1, неповнолітнього ОСОБА_16 з
житлового будинку по АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення,
скасувавши паспортну реєстрацію
вказаних осіб (а.с.62, 69).

Відповідно до ч.3 та 4 ст.156 Житлового
кодексу Української РСР, члени сім`ї
власника будинку зобов'язані дбайливо
ставитися до житлового будинку.
Повнолітні члени сім`ї власника
будинку зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку і
прибудинкової території та проведенню
ремонту. Спори між власником та членами
його сім`ї про розмір участі у витратах
вирішується в судовому порядку.

Ст.17 Закону України «Про власність» від
07.02.1991 року встановлює, що майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім`ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Як вбачається з пояснень позивачки,
наданих в судовому засіданні, вона
погоджується з тим, що відповідачка в
1977 р. придбала спірний житловий будинок
за свої кошти.

Разом з тим, з показів свідків, а також
із пояснень самої позивачки
вбачається, що позивачка ОСОБА_1, її
померлий чоловік ОСОБА_3 та
відповідачка ОСОБА_2 в період
капітального ремонту житлового
будинку з 1981 року не були членами
однієї сім`ї, не проживали разом, а
документальних доказів про понесені
витрати на будівництво будинку
відповідачки позивачка не надала суду.

Крім того, позивачка не надала суду
належних допустимих доказів про те, що
з 2005 року вона зі своїм чоловіком
ОСОБА_3 та свекрухою ОСОБА_2 проживали
однією сім'єю, мали спільний бюджет та
за спільні грошові кошти виконували
будівельні роботи в будинку.
Представник відповідачки заперечував
факт спільного ведення господарства
між сторонами з 2005 року, стверджуючи, що
спільно проживати вони почали з 29.01.2009
року, тобто з часу реєстрації у
спірному житловому будинку.

Навпаки, позивачка стверджує, що вони з
чоловіком виконали усі будівельні
роботи в будинку за рахунок своєї сім`ї,
а ОСОБА_2 свої кошти не витрачала, вони
до її пенсії ніякого відношення не
мали.

Покази свідків, які стверджували у
судовому засіданні, що зі слів ОСОБА_3
вони знають, що останній будував
житловий будинок у 1982 році з нуля
виключно за свої кошти, не можуть
братися судом до уваги, оскільки
відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Участь ОСОБА_3 своєю працею та
безоплатна допомога його друзів у
будівництві житлового будинку не може
безаперечно свідчити про те, що ОСОБА_3
збудував житловий будинок за свої
кошти, враховуючи що представник
відповідачки заперечував такий факт,
стверджуючи що ОСОБА_2 несла витрати на
будівництво за рахунок особистих
заощаджень, пенсії, тримання
підсобного господарства.

Суд враховує те, що ні позивачка, ні її
чоловік ОСОБА_3 за час його життя не
пред'являли вимог до відповідачки про
відшкодування витрат на будівництво, а
сама позивачка погоджувалася з тим, що
ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому
Охтирської міської ради від 20.10.2010 року
отримала свідоцтво про право власності
на житловий будинок по АДРЕСА_1 та в
подальшому 19.11.2010 р. подарувала його
ОСОБА_4

Відтак, у матеріалах відсутні
документальні докази, що позивачка та
її чоловік за власний рахунок придбали
будівельні матеріали і здійснили
будівництво житлового будинку,
господарчих споруд у період з 1981 року
по 2007 рік, в зв'язку з чим суд прийшов до
висновку про недоведеність позову в
межах пред'явлених позовних вимог.

В справі маються документальні докази,
що відповідачка у справі понесла
витрати на правову допомогу в сумі 2500
грн., які сплатила фахівцю в галузі
права ОСОБА_5, і які представник
відповідачки ОСОБА_5 просив стягнути з
позивачки відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК
України.

Відповідно до змісту ст. 79 ЦПК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, до яких в тому числі віднесені
витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України,
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 діяв від імені ОСОБА_2 як
представник на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 23.10.2012 року
(а.с.27), відповідно до якої ОСОБА_2
уповноважила ОСОБА_5 представляти її
інтереси та вести цивільні справи у
суді.

Сама ОСОБА_2 жодного разу в судове
засідання не з'явилася, заяву в
судовому засіданні про допуск особи,
яка їй надає правову допомогу, не
заявляла.

Частиною 1 ст.40 ЦПК України передбачено,
що представником у суді може бути
адвокат або інша особа, яка досягла 18
років, має цивільну процесуальну
дієздатність і належно посвідчені
повноваження на здійснення
представництва у суді.

Таким чином, особа, яка надає правову
допомогу та представник мають різний
процесуальний статус та наділені
різним обсягом процесуальних прав та
обов'язків, тобто на представника не
розповсюджуються положення п.2 ч.3 ст.79
ЦПК України щодо стягнення понесених
іншою стороною витрат на правову
допомогу. Представник особи, яка бере
участь у справі, за дорученням має
процесуальний статус саме
представника цієї особи, що
передбачено статтями 26, 42 ЦПК України, і
не може одночасно мати процесуальний
статус особи, яка надає правову
допомогу.

Цивільно-процесуальний Кодекс України
не відносить до судових витрат витрати
за послуги представника у суді.

Отже, суд дійшов висновку, що відсутні
підстави для стягнення з позивачки
витрат, які відповідачка понесла на
правову допомогу у справі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення понесених витрат на
ремонт та переобладнання
будинковолодіння, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Сумської області
через Охтирський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
О.В. Олійник

Повний текст рішення виготовлено 13.06.2014
р.