Справа № 335/5870/13-ц 2/335/86/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя у складі: головуючого судді
Гашук К.В., при секретарі Лєдовій А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
«Запоріжкокс», 3-тя особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: Публічне акціонерне товариство
Комерційний Банк «ПриватБанк»,
Запорізька міська рада в особі відділу
приватизації Орджонікідзевського
району про встановлення факту
законного вселення та проживання у
квартирі, визнання членами сім'ї
наймача приміщення, визнання порушеним
права на приватизацію, скасування
наказу ВАТ «Запоріжкокс» про
приватизацію житла, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ВАТ «Запоріжкокс», 3-тя
особа: ОП «Запорізьке міжміське бюро
технічної інвентаризації» про
скасування наказу ВАТ «Запоріжкокс»
про приватизацію житла, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житло, скасування
реєстрації права власності на
квартиру.

Заочним рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2010
року, залишеним без змін ухвалами
апеляційного суду Запорізької області
від 08.06.2011 року та від 22.10.2012 року, позов
задоволено. Визнано недійсним
свідоцтво про право власності на житло
- квартиру АДРЕСА_1 № 3019 від 15.04.2001 року,
видане на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
підставі наказу № 87 ВАТ «Запоріжкокс»
від 15.04.2001 року. Визнано недійсним та
скасовано наказ ВАТ «Запоріжкокс» № 87
від 15.04.2001 року в частині надання у
власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири
АДРЕСА_1. Зобов'язано ОП «ЗМБТІ»
скасувати реєстрацію права власності
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.05.2013 року
заочне рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2010
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 22.10.2012 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

12.07.2013 року позивач ОСОБА_1 уточнила
позовні вимоги, пред'явивши їх до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ВАТ «Запоріжкокс», 3-ті
особи: Публічне акціонерне товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк»,
Запорізька міська рада в особі відділу
приватизації Орджонікідзевського
району, про встановлення факту
законного вселення та проживання у
квартирі, визнання членами сім'ї
наймача приміщення, визнання порушеним
права на приватизацію, скасування
наказу ВАТ «Запоріжкокс» про
приватизацію житла, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло.

В обґрунтування позову зазначала, що на
підставі рішення виконкому Заводської
районної ради народних депутатів м.
Запоріжжя від 18.03.1982 року № 105, ОСОБА_6
був виданий ордер № 2063 від 01.04.1982 року,
яким надано право на заселення в
квартиру АДРЕСА_1, його сім'ї, яка
складалася з 4-х осіб, а саме: ОСОБА_3 -
дружини, ОСОБА_4 - доньки, ОСОБА_1 -
доньки.

Після реєстрації шлюбу у 1995 році
позивач прописалася до чоловіка в
квартиру і хоча вона була виписана із
квартири, проте стосунки між нею та
чоловіком складалися погано, чоловік
постійно пиячив, вона разом зі своєю
неповнолітньою донькою ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4
проживали у АДРЕСА_1, як члени сім'ї
наймача, вела з ними спільне
господарство, несла затрати по
утриманню квартири, сплачувала за
житло.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, скориставшись, що
позивач разом зі своєю донькою не були
прописані у квартирі, де фактично
проживали, при отриманні довідки про
склад сім'ї на підприємстві, що
обслуговувало жилий будинок, не
повідомили, що в квартирі з ними
проживають ще одна донька та її
новонароджена дитина, внаслідок чого
їх не було включено до довідки про
склад сім'ї для участі в приватизації
квартири. Даними діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4
порушили її право та право її
неповнолітньої доньки на отримання в
спільну сумісну або часткову власність
займаної квартири відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

Посилаючись на вказані обставини
позивач просила суд встановити факт, що
вона та ОСОБА_2 на законних підставах, а
саме з усної згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вселилася у березні 2000 року у квартиру
АДРЕСА_1; встановити факт постійного
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартирі
АДРЕСА_1 з березня 2000 року та по
теперішній час; встановити факт, що під
час вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
квартири АДРЕСА_1 жодної угоди про
порядок користування жилим
приміщенням між сторонами укладено не
було; встановити факт, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 є членами сім'ї наймача з
березня 2000 року і до травня 2011 року, а з
травня 2001 року по теперішній час є
членами сім'ї власника приміщення;
визнати порушеним право ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на приватизацію квартири
АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво №
3019 про право власності на квартиру
АДРЕСА_1, видане 17.05.2011 року на ім'я
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі наказу ВАТ
«Запоріжкокс» від 15.04.2001 року № 87;
визнати недійсним та скасувати наказ
ВАТ «Запоріжкокс» № 87 від 15.04.2001 року
про приватизацію житла в частині
надання у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4
квартири АДРЕСА_1.

За час розгляду справи ОСОБА_2 досягла
повноліття, у зв'язку з чим набула
цивільної процесуальної
правоздатності та дієздатності та
визнана позивачем у вказаній справі.

В судовому засіданні ОСОБА_1, як позивач
та як представник іншого позивача -
ОСОБА_2, підтримала позовні вимоги у
повному обсязі та просила їх
задовольнити з підстав, викладених у
позові та додаткових поясненнях на
позов.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання жодного разу не з'являлися,
про день, час та місце розгляду справи
повідомлялися судом у встановленому
законом порядку. Від відповідача
ОСОБА_3 надходила заява про розгляд
справи у її відсутність через
неможливість з'явитися до суду в силу
свого здоров'я, позовні вимоги визнала
та просила їх задовольнити. Посилалась
на те, що вона порушила порядок
приватизації житла, оскільки не
повідомила про те, що в їх квартирі
постійно мешкала ОСОБА_1 разом зі своєю
донькою. Відповідач ОСОБА_4 причини
неявки в судове засідання не
повідомила, заяви про відкладення
розгляду справи або про розгляд справи
у її відсутність, заперечень або
пояснень з приводу позову суду не
подавала. Проте, при першому розгляді
вказаної цивільної справи надавала
заперечення проти позовних вимог та
навіть оскаржувала ухвалене рішення в
апеляційному порядку.

Представник ПАТ «Запоріжкокс» в
останні судові засідання не з'являлась,
причини неявки в судове засідання не
повідомляла. При повторному розгляді
справи заперечень та пояснень по суті
позову не подавала. Проте, під час
першого розгляду справи судом першої
інстанції надавала заперечення проти
позову, в яких посилалась на те, що
процедура приватизації квартири була
проведена ними у відповідності до
вимог чинного на той час законодавства
та на підставі наданих документів.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в
останні судові засідання не з'являвся,
раніше ним було подано заяву про
розгляд справи у його відсутність.
Також ним неодноразово подавались
заперечення проти позову, в яких він
позов не визнав, просив відмовити у
його задоволенні та застосувати строк
позовної давності.

Представник Запорізької міської ради в
особі відділу приватизації
Орджонікідзевського району в жодне
судове засідання не з'являвся,
повідомлявся судом у встановленому
законом порядку, причини неявки суду не
повідомляв, заяв про відкладення
розгляду справи або про розгляд справи
у його відсутність суду не подавав.

Вислухавши ОСОБА_1, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази у
сукупності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести суду ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 174 ЦПК
України, суд не вправі покласти в
основу свого рішення лише факт
визнання позову відповідачем, не
дослідивши при цьому обставини справи.

Приватизація житла - це дія, яка
залежить від волі людини, тобто,
громадянин на власний вибір може
приватизувати житло, яке він наймає у
будинках державного житлового фонду,
чи продовжує користуватись ним на
умовах найму.

Умови одержання громадянами України
державного майна та майна, що є в
комунальній власності, визначаються
Законом України "Про приватизацію
державного житлового фонду" та
спеціального законодавства, яке
регулює порядок передачі житла у
власність громадян.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Проте, факт постійного проживання без
реєстрації не може бути безумовною
підставою для задоволення позову про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру, що отримано в
результаті приватизації квартири
наймачем та членами його сім'ї, які
постійно мешкали в квартирі та були
зареєстровані за цим місцем
проживання, оскільки це б порушило
права законослухняних громадян.

Положенням про порядок передачі
квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженим Наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 15.09.1992 року, що діяло на момент
приватизації спірної квартири,
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в приватну (для одиноких
наймачів) та у спільну (сумісну або
часткову) власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і
більше років) членів сім'ї з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). До членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно мешкають у квартирі (будинку)
разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Судом встановлено, що на підставі
рішення виконкому Заводської районної
ради народних депутатів м. Запоріжжя
від 18.03.1982 року № 105, ОСОБА_6 було видано
ордер № 2063 від 01.04.1982 року, яким надано
право на заселення в квартиру АДРЕСА_1,
його сім'ї, яка складалася з 4-х осіб, а
саме: ОСОБА_3 - дружини, ОСОБА_4 - доньки,
ОСОБА_1 - доньки.

17.05.2001 року ВАТ «Запоріжкокс»,
правонаступником якого є ПАТ
«Запоріжкокс», на підставі наказу № 87
від 14.05.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
видано свідоцтво про право спільної
часткової власності на квартиру
АДРЕСА_1. Зазначене право власності
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули в
порядку приватизації державного
житлового фонду у відповідності до
вимог Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

З матеріалів справи вбачається, що на
час приватизації квартири (травень 2001
року) № 11 в буд. № 26 по вул. Возз'єднання
України в м. Запоріжжі, в даній квартирі
проживали та були зареєстровані
відповідачі у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 була зареєстрована у
вищезазначеній квартирі з 27.11.1979 року.
Знята з реєстрації по вказаній адресі
05.12.1995 року, у зв'язку з одруженням, на
нову адресу: АДРЕСА_3. 07.12.1995 року ОСОБА_1
була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3,
звідки знята з реєстрації 10.02.2000 року. З
24.02.2000 року по 03.07.2001 року була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4. У
період з 03.04.2002 року по 13.04.2010 року була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.
Заново зареєстрована у АДРЕСА_1 з 21.04.2010
року по теперішній час.

Місцем проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка на час приватизації спірної
квартири не досягла десяти років,
відповідно до ст. 29 ЦК України є місце
проживання її батьків, або одного з них
з ким вона проживає.

Діючим законодавством не передбачено
порядку чи механізму перевірки
відповідними житловими установами або
органами приватизації наявності в
квартирі інших членів сім'ї наймача
ізольованої квартири, які постійно
мешкають, але не зареєстровані в
установленому законом порядку

Відповідно до ч. 2 ст.107 ЖК України, у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне місце проживання до
іншого населеного пункту або в інше
жиле приміщення в тому ж населеному
пункті договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року «Про
деякі питання, що виникли у практиці
застосування судами житлового кодексу
України» роз'яснено, що відповідно до
ст. 107 ЖК України, наймач або член його
сім'ї, який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це у листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Вказані вище обставини свідчать про те,
що ОСОБА_1, знявшись з реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1 у
зв'язку з одруженням та
зареєструвавшись за місцем проживання
свого чоловіка, як зазначено нею у
позовній заяві, змінила своє місце
проживання, у зв'язку з чим втратила
право користування спірним жилим
приміщенням з дати її вибуття, тобто з
05.12.1995 року, та до 21.04.2010 року зберігала
своє право користування жилим
приміщенням за іншими адресами.

Оцінюючи докази позивачів на
підтвердження факту постійного
проживання ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_2 у
квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця
проживання, в період коли спірна
квартира була приватизована
відповідачами, суд виходить з
наступного.

На підставі ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість та
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

На підтвердження своїх позовних вимог
про встановлення факту постійного
проживання у спірній квартирі з
березня 2000 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
посилалися на акт про постійне місце
проживання та законне вселення до
приміщення від 17.06.2013 року та на довідку
№ 314 від 18.06.2013 року, видану ЦОС № 13.
Проте, зазначений акт та видана на
підставі нього довідка, на думку суду,
не є належним та допустимим доказом у
вказаній справі, оскільки як пояснила
сама ОСОБА_1 в судовому засіданні
сусіди ОСОБА_8 та ОСОБА_9 допитувались
безпосередньо нею, а їх підписи
засвідчувались начальником ЦОС № 13.
Клопотання про виклик вказаних осіб у
судове засіданні для допиту в якості
свідків позивач не заявляла, а тому суд
був позбавлений можливості
пересвідчитися у правдивості їх
пояснень, звідки їм відомі викладені у
акті факти, чи проживали вказані особи
за адресами їх проживання і чи були
вони сусідами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на час
здійснення приватизації спірної
квартири.

Акт № 10 від 24.02.2014 року, складений
комісією ЦОА № 13, та видана на підставі
нього довідка № 1034 від 25.02.2014 року також
на думку суду не є належним та
допустимим доказом у цій справі з
підстав того, що сусіди ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, які давали пояснення про
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній
квартирі з березня 2000 року, не були
безпосередньо допитані судом в якості
свідків у судовому засіданні,
клопотання про їх виклик до суду для
допиту позивачами не заявлялось, про
кримінальну відповідальність за дачу
завідомо неправдивих показань вони не
попереджались, а тому акт № 10 від 24.02.2014
року, складений на підставі їх
показань, суд не може прийняти до уваги,
як беззаперечний доказ на
підтвердження позовних вимог.

Крім того, суд враховує, що
вищезазначені акти були складені через
12-13 років після проведення
приватизації спірної квартири
відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_3 На час
звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, ще у
2010 році позивачем не було надано
жодного акту про постійне місце
проживання у спірній квартирі.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 10.11.2010 року, на яке
посилалась позивач у своєму позові,
яким встановлено, що сімейні відносини
між нею та її колишнім чоловіком
припинені у березні 2000 року, не має для
суду преюдиційного значення, оскільки
питання щодо житлових прав ОСОБА_1 та її
доньки, а також щодо місця її
проживання після припинення сімейних
відносин, при розгляді справи за її
позовом до ОСОБА_12 про розірвання шлюбу
не вирішувались. З цих же підстав суд не
приймає до уваги і ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 12.03.2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошової
компенсації за поліпшення майна.

Суд критично відноситься до показань
свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які давали
пояснення у судовому засіданні і
підтвердили те, що ОСОБА_1 та її
малолітня на той час донька - ОСОБА_2 у
березні 2000 року переїхали на постійне
місце проживання у квартиру АДРЕСА_1, де
проживають і по теперішній час,
вселилися у спірну квартиру з усної
згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4, угоди щодо
користування вказаною квартирою між
особами, які там проживали не існувало,
оскільки як зазначили вказані свідки
вони тривалий час є близькими
подругами ОСОБА_1, а тому їх покази, з
урахуванням встановлених судом
обставини справи щодо зміни позивачем
місця свого проживання, для суду не є
переконливими та такими, що в достатній
мірі підтверджують позовні вимоги.

ОСОБА_1 в разі вселення у спірну
квартиру на законних підставах мала
звернутись до відповідного житлового
органу із заявою про її реєстрацію та
внесення її в особовий рахунок - для
здійснення на неї та на її доньку
нарахувань по квартплаті та
комунальним послугам в спірній
квартирі.

Проте, в матеріалах справи відсутні
докази, що ОСОБА_1 постійно мешкала в
спірній квартирі, як і відсутні докази,
що вона з березня 2000 року по день
приватизації квартири зверталась до
відповідних установ із заявою щодо
своєї реєстрації та реєстрації
малолітньої дитини та зняття її з
реєстрації за місцем проживання її
чоловіка.

В матеріалах справи також відсутні
докази, що в березні 2000 року існувала
письмова згода наймача квартири та
членів її сім'ї на вселення у квартиру
АДРЕСА_1.

Крім цього, при ухваленні рішення, суд
враховує те, що спірна квартира була
передана ОСОБА_3, ОСОБА_4 за іпотечним
договором від 25.03.2008 року в іпотеку ВАТ
КБ «ПриватБанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і
звернення ОСОБА_1 з даним позовом до
суду суд розцінює, як можливість для
ухилення цивільно-правової
відповідальності за невиконання
зобов'язань за кредитним договором,
передбаченої ЦК України та Законом
України «Про іпотеку».

За таких обставин суд приходить до
висновку, що позивачами не надано суду
беззаперечних доказів на
підтвердження їх позовних вимог щодо
встановлення факту законного вселення
позивачів у березні 2000 року,
встановлення факту постійного їх
проживання у спірній квартирі з
березня 2000 року, а тому суд приходить до
висновку, що при приватизації спірної
квартири, житлові права позивача та її
дитини не були порушені, оскільки,
ОСОБА_1 та відповідно її донька, на час
приватизації квартири ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, зберігали право користування
іншим жилим приміщенням, належних та
допустимих доказів того, що на час
приватизації спірного житла, вона
проживала у ньому та це було їх
постійним місцем проживання, або того,
що позивач є тією особою, за якою
зберігається право на житло, суду не
надано.

Судом встановлено, що передача
відповідачам спірного приміщення у
власність є правомірною та відповідає
положенням Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а відтак, підстави для визнання
свідоцтва про приватизацію та наказу
ВАТ «Запоріжкокс» відсутні.

Позовні вимоги в частині встановлення
факту, що під час вселення ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у спірну квартиру жодної угоди
про порядок користування жилим
приміщенням між сторонами укладено не
було, а також про встановлення факту, що
позивачі є членами сім'ї наймача з
березня 2000 року і до травня 2001 року, а з
травня 2001 року членами сім'ї власника
приміщення не є предметом позову, а є
обставинами, що мають значення для
справи та підлягають доказуванню при
розгляді інших позовів, пов'язаних із
захистом житлових прав громадян.

Враховуючи викладені обставини суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є безпідставними та
необґрунтованими, а тому задоволенню
не підлягають у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
«Запоріжкокс», 3-тя особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: Публічне акціонерне товариство
Комерційний Банк «ПриватБанк»,
Запорізька міська рада в особі відділу
приватизації Орджонікідзевського
району про встановлення факту
законного вселення та проживання у
квартирі, визнання членами сім'ї
наймача приміщення, визнання порушеним
права на приватизацію, скасування
наказу ВАТ «Запоріжкокс» про
приватизацію житла, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло
- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

К.В. Гашук