Справа № 454/1941/13
Головуючий у 1 інстанції: Адамович
Провадження № 22-ц/783/3303/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.

з участю
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 25 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, з
участю третіх осіб державного
нотаріуса Сокальської державної
нотаріальної контори Гук Наталії
Миколаївни, державного комунального
підприємства "Червоноградське
міжміське бюро технічної
інвентаризації", приватного нотаріуса
Сокальського районного нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання недійсною
нотаріальної дії, скасування права
власності на будинок та визнання
недійсним договору дарування,-

встановила:

Позивач ОСОБА_5 в липні 2013 року
звернулася в суду з позовом до ОСОБА_4,
державного нотаріуса Сокальської
державної нотаріальної контори Гук
Наталії Миколаївни, державного
комунального підприємства
"Червоноградське міжміське бюро
технічної інвентаризації", просила
визнати недійсною нотаріальну дію,
вчинену державним нотаріусом Гук Н.М.
27.11.2006 року, за реєстром № 1-3081 щодо
видачі дубліката Свідоцтва про право
на спадщину замість свідоцтва про
право на спадщину від 09.11.1992 року за
реєстром №5260, посвідченого державним
нотаріусом Сокальської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8, визнати
недійсним вказаний дублікат Свідоцтва
про право на спадщину за реєстром № 1-3081
від 27.11.2006 року, скасувати реєстрацію
права власності на будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
визнати недійсним договір дарування
від 21.12.2006 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, визнати за ОСОБА_5 право
власності на будинок АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням Сокальського
районного суду від 25 грудня 2013 року
позов задоволено.

Визнано недійсною нотаріальну дію,
вчинену державним нотаріусом
Сокальської державної нотаріальної
контори Гук Наталією Миколаївною 27
листопада 2006 року, зареєстровану в
реєстрі за № 1-3081 щодо видачі дубліката
Свідоцтва про право на спадщину
замість свідоцтва про право на
спадщину від 09.11.1992 року,
зареєстрованого в реєстрі №5260,
посвідченого державним нотаріусом
Сокальської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8; визнано недійсним
дублікат Свідоцтва про право на
спадщину, виданий державним нотаріусом
Сокальської державної нотаріальної
контори Гук Н.М. 27.11.2006 року,
зареєстроване в реєстрі за № 1-3081
замість Свідоцтва про право на
спадщину від 09.11.1992 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 5260,
посвідченого державним нотаріусом
Сокальської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8; скасовано реєстрацію
права власності на будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що
здійснена 18.12.2006 року на підставі
дубліката Свідоцтва про право на
спадщину, зареєстрованого в реєстрі за
№ 1-3081 від 27.11.2006 року; визнано недійсним
договір дарування від 21.12.2006 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Сокальського районного нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за № 1728; визнано за ОСОБА_5
право власності на будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Рішення суду оскаржили відповідач
ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3.

Вважають оскаржуване рішення
незаконним та необґрунтованим,
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На думку апелянтів безпідставним є
покликання суду першої інстанції в
рішенні на те, що державний нотаріус не
перевірила повноважень ОСОБА_4 на
отримання оспорюваного дубліката
Свідоцтва про право на спадщину та не
з"ясувала існування обставин, які б
дійсно свідчили про втрату оригіналу
свідоцтва про право на спадщину від
09.11.1992 року, оскільки із заявою про
видачу дубліката Свідоцтва зверталася
сама позивачка ОСОБА_5 і особисто
розписалася в реєстрі реєстрації
нотаріальних дій за отримання
вказаного дубліката.

У разі звернення особи за отриманням
дубліката документа, Інструкція про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затверджена
Наказом Мінюсту від 03.02.2004 року, не
передбачала обов"язку нотаріуса
перевіряти достовірність підстав
втрати оригіналу документа, а також не
містить обов"язку заявника подати
оголошення в газету про визнання
такого документа недійсним.

Таким чином, у нотаріуса Гук Н.М. не було
жодної із підстав, передбачених у п. 31
Інструкції, для відмови у вчиненні
нотаріальної дії, а саме видачі
дублікату свідоцтва.

Звертає увагу на те, що дублікат
документа не є правочином, а відтак не
може бути визнаний судом недійсним на
підставі норм, що регулюють підстави
недійсності правочину.

Покликаючись на ст. 9 ЗУ "Про нотаріат",
суд не вказав, які саме правила
передбачені законом порушив нотаріус
при вчиненні оскаржуваної дії.

У ст. 1301 ЦК України, яка діяла на момент
видачі дублікату, передбачено визнання
недійсним за рішенням суду Свідоцтва
про право на спадщину (а не дублікату),
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Вважає, що оскільки ОСОБА_5 особисто
отримала дублікат Свідоцтва про право
на спадщину, зміст якого повністю
дублює зміст оригіналу і містить той
самий текст, тому визнавати такий
дублікат недійсним немає ні потреби, а
ні законних на те підстав, оскільки без
волевиявлення позивачки на підставі
лише одного дублікату не може
відбутися перехід права власності на
спірний будинок від неї до будь-якої
іншої особи.

Також, у суду першої інстанції не було
підстав для скасування реєстрації
права власності на будинок АДРЕСА_1, що
здійснена 18.12.2006 року на підставі
дубліката Свідоцтва про право на
спадщину, оскільки зміна власника не
відбулася, а яке саме право позивачки
порушено цією реєстрацією, а також
правову підставу для цього, суд у
рішенні не зазначив.

В свою чергу, судом не встановлено
жодних порушень вимог закону при
укладенні договору дарування
житлового будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
а тому не було підстав визнавати такий
договір недійсним. Законом не
встановлено такої підстави для
визнання недійсним правочину через
визнання недійсним дубліката
Свідоцтва про право на спадщину, який
відповідає оригіналу.

Також, не є підтвердженням відсутності
волі ОСОБА_5 на укладення спірного
правочину те, що вона раніше вже
розпорядилася вказаним будинком,
склавши 09.11.2001 року заповіт на користь
іншої дочки ОСОБА_9, оскільки наявність
заповіту не є перешкодою для
розпорядження майном на користь іншої
особи, яка не включена у заповіт чи
зміни спадкової волі власника шляхом
складання іншого заповіту.

З пояснень нотаріуса ОСОБА_7
вбачається, що позивачка була присутня
у нотаріуса та особисто підписувала
договір дарування, її волевиявлення
було вільним та відповідало справжній
волі, ніхто не чинив будь-якого тиску на
неї та не вводив її в оману.

Вважають безпідставним покликання
суду на висновок спеціаліста № 6/179,
відповідно до якого не виявилося
можливим вирішити питання про те, ким
виконаний підпис від імені ОСОБА_5 у
договорі дарування від 21.12.2006 року, а
саме ОСОБА_5 чи іншою особою, оскільки
такий висновок можна трактувати як на
користь позивачки, так і на користь
відповідачки.

Суд також безпідставно прийшов до
висновку, що позивачка не пропустила
строк давності для звернення до суду з
вказаним позовом, оскільки про
наявність оспорюваного договору
дарування від 21.12.2006 року, а також про
виготовлення дубліката Свідоцтва про
право на спадщину від 27.11.2006 року вона
дізналася одразу, а звернулася до суду
з позовом в липні 2013 року.

Просить суд скасувати як незаконне
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 25.12.2013 року та
ухвалити нове рішення по суті позову,
яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні
позовних вимог за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, а також пояснення представника
позивача ОСОБА_2 на заперечення таких,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів
приходить висновку про задоволення
скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що оригінал Свідоцтва
про право на спадщину від 09.11.1992 року за
реєстром № 5260 не втрачений, тому у
державного нотаріуса не було правових
підстав для видачі оспорюваного
дублікату Свідоцтва. Також, оскільки на
підставі дубліката свідоцтва про право
на спадщину проведено реєстрацію права
власності, відповідно реєстрацію права
власності на будинок АДРЕСА_1,
проведену 18.12.2006 року необхідно
скасувати.

Крім цього, суд прийшов висновку, що
оскільки оригінал Свідоцтва про право
на спадщину від 09.11.1992 року ніколи не
втрачався, відповідно оспорюваний
договір дарування від 21.12.2006 року
необхідно визнати недійсним, тому що
такий укладений на підставі дубліката
свідоцтва про право на спадщину,
одержаного з порушенням вимог,
встановлених законом.

Також, суд прийшов висновку, що у
позивачки ОСОБА_5 не було наміру та
вільного волевиявлення на укладення
договору дарування будинку від 21.12.2006
року, а також про те, що позивачка не
пропустила строк позовної давності
звернення з позовом до суду, оскільки
про наявність договору дарування від
21.12.2006 року та про виготовлення
оспорюваного дублікату Свідоцтва про
право на спадщину від 27.11.2006 року, а
відтак про порушення свого права,
позивачка дізналася лише влітку 2012
року, коли ОСОБА_4 почала чинити ОСОБА_5
перешкоди у користуванні спірним
будинком.

Колегія суддів не погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції з наступних підстав.

Згідно із ст. 16 ЦК України, звертаючись
до суду, позивач за власним розсудом
обирає спосіб захисту. Обравши
способом захисту права подання позову
про визнання дублікату свідоцтва про
право на спадщину та договору
дарування будинку недійсним, позивач в
силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості.

Судом встановлено, що 09 листопада 1992
року державним нотаріусом Сокальської
державної нотаріальної контори видано
Свідоцтво про право на спадщину за
законом, відповідно до якого
спадкоємцем майна ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, є його дружина ОСОБА_5.
Спадкове майно складається з житлового
будинку з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1 (а.с. 9).

В свою чергу, 27.11.2006 року державний
нотаріус Сокальської державної
нотаріальної контори Гук Н.М. видала
ОСОБА_5 дублікат Свідоцтва про право на
спадщину за законом замість
втраченого, посвідчений державним
нотаріусом Сокальської державної
нотаріальної контори 09 листопада 1992
року за реєстром № 5260 (а.с. 8).

На підставі вказаного дубліката
Свідоцтва про право на спадщину, 18.12.2006
року ДКП "Червоноградське МЮТІ" провело
реєстрацію права власності ОСОБА_5 на
будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Ухвалюючи оскаржуване рішення по
справі суд першої інстанції прийшов
висновку, що станом на день видачі
дубліката Свідоцтва про право на
спадщину, оригінал цього свідоцтва
знаходився в іншої дочки позивачки
ОСОБА_9, про вказану обставину було
відомо відповідачці ОСОБА_4, ця
обставина визнається сторонами, тому
не підлягає доказуванню відповідно до
ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Суд оглянув в
судовому засіданні оригінал вказаного
свідоцтва.

Згідно із ст. 53 ЗУ "Про нотаріат" (в
редакції станом на день видачі
дубліката свідоцтва), у разі втрати
документа, посвідченого або виданого
нотаріусом чи посадовою особою
виконавчого комітету сільської,
селищної, міської Ради народних
депутатів, за письмовою заявою осіб,
перелічених у частині другій статті 8
цього Закону, видається дублікат
втраченого документа.

Видача дубліката втраченого документа
здійснюється державним нотаріальним
архівом. До передачі в архів
примірників документів, посвідчених
або виданих нотаріусом чи посадовою
особою виконавчого комітету сільської,
селищної, міської Ради народних
депутатів, дублікат втраченого
документа видається відповідно
нотаріусом чи посадовою особою
виконавчого комітету за місцем його
зберігання.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 8
вказаного Закону, довідки про вчинені
нотаріальні дії та документи видаються
тільки громадянам та юридичним особам,
за дорученням яких або щодо яких
вчинялися нотаріальні дії.

Разом з тим, відповідно до п. 29
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (в
редакції, чинної станом на день видачі
дублікату), у разі втрати документа,
посвідченого або виданого нотаріусом
чи посадовою особою виконавчого
комітету сільської, селищної, міської
ради, за письмовою заявою осіб, за
дорученням яких або щодо яких
вчинялася нотаріальна дія, державним
нотаріусом державного нотаріального
архіву видається дублікат утраченого
документа.

До передачі в архів примірників
документів, посвідчених або виданих
нотаріусом, дублікат утраченого
документа видається нотаріусом за
місцем його зберігання.

Дублікат документа повинен містити
весь текст посвідченого або виданого
документа, оригінал якого вважається
таким, що втратив чинність.

На дублікаті документа робиться
відмітка про те, що він має силу
оригіналу, і вчиняється
посвідчувальний напис. Крім того, про
видачу дубліката нотаріус робить
відмітку на примірнику документа, який
зберігається в справах державної
нотаріальної контори чи приватного
нотаріуса.

Таким чином, ст. 53 ЗУ "Про нотаріат" і п. 29
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
(чинної на момент виникнення спірних
правовідносин) не передбачали, що
видача дубліката можлива лише при
наявності підтвердженого факту втрати
оригіналу документа, і за відсутності
такого факту нотаріус повинен
відмовити у вчиненні нотаріальної дії.

Натомість, сторона позивача не надала
належних та допустимих доказів того, що
із заявою про видачу дубліката
Свідоцтва зверталася не позивачка, а
відповідач ОСОБА_4, оскільки в судовому
засіданні досліджено Витяг з реєстру
вчинених нотаріальних дій Сокальської
державної нотаріальної контори за 2006
рік, у якому під номером 1-3081 від 27.11.2006
року проведено запис про видачу
дублікату Свідоцтва про право на
спадщину за законом, при цьому підпис
про одержання документа проставлено
від імені ОСОБА_5, а не будь-якого
представника, в тому числі ОСОБА_4 (а.с.
1160117).

Відтак, у суду першої інстанції не було
підстав для висновку про визнання
недійсною нотаріальної дії, вчиненої
державним нотаріусом Гук Н.М. щодо
видачі дублікату Свідоцтва про право
на спадщину від 09.11.1992 року за реєстром
№ 5260, а також про визнання недійсним
вказаного дублікату.

Враховуючи наведене вище, не підлягає
до задоволення позовна вимога про
скасування реєстрації права власності
на будинок АДРЕСА_1, що здійснена 18.12.2006
року на підставі вищевказаного
дубліката Свідоцтва про право на
спадщину, оскільки відповідно до ст.ст.
15, 19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень",
підставою для реєстрації права є
документи, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою, до яких зокрема, належать
свідоцтво про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат.

В свою чергу, відповідно до договору
дарування житлового будинку від 26.12.2006
року, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4
житловий будинок з надвірними
будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1.
Договір посвідчений приватним
нотаріусом Сокальського районного
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за № 1728 (а.с.
45-46).

На переконання суду першої інстанції,
відчуження позивачкою ОСОБА_5 на
користь відповідачки ОСОБА_4 спірного
нерухомого майна відбулося за
відсутності належного документа, що
посвідчує право власності на житловий
будинок, у зв"язку з чим порушено умови
п. 61 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
а також не додержано вимог ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.
Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов"язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

У ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) за позовом цієї
особи, а в разі її смерті за позовом
інших осіб, чиї цивільні права або
інтереси порушені.

На переконання колегії суддів
підстави, передбачені у ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203
ЦК України для визнання недійсним
правочину, у випадку укладення
оспорюваного договору дарування
житлового будинку від 26.12.2006 року,
відсутні, при цьому висновок суду що
відчудження позивачкою ОСОБА_5 на
користь відповідачки ОСОБА_4 спірного
нерухомого майна відбулося за
відсутності належного документа, що
посвідчує право власності на житловий
будинок, спростовано наведеними вище
доказами по справі.

Окрім іншого, як на підставу для
визнання недійсним договору дарування
суд першої інстанції вказує те, що у
позивачки був відсутній намір та
вільне волевиявлення на укладення
договору дарування будинку від 21.12.2006
року.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Недотримання цієї
вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є
підставою недійсності правочину.

Колегія суддів приходить висновку, що
всупереч вимогам діючого
законодавства, позивачем не було
надано переконливих доказів на
підтвердження того, що під час
укладення договору дарування її
волевиявлення не було вільним та не
відповідало її внутрішній волі.

Суд першої інстанції дослідив в
судовому засіданні висновок
спеціаліста старшого експерта сектору
ТДД та почерку НДЕКЦ при ГУМВСУ у
Львівській області Тугай П.В. № 6/179,
відповідно до якого вирішити питання
про те, ким виконаний підпис від імені
ОСОБА_5 у договорі-дарування житлового
будинку від 21.12.2006 року, не виявилося
можливим.

Оскільки не спростовано те, що позивач
ОСОБА_5 21.12.2006 року була особисто
присутня в нотаріальній конторі під
час укладення оспорюваного договору
дарування будинку, власноручно
підписала договір, при цьому такий
правочин вона вчинила не під впливом
помилки, обману, насильства, або
внаслідок впливу тяжкої обставини,
відповідно, підстави для визнання
цього договору дарування недійсним
відсутні.

Окрім цього, колегія суддів вважає
помилковим висновок суду першої
інстанції про те, що про наявність
договору дарування від 21.12.2006 року та
про виготовлення оспорюваного
дубліката свідоцтва про право на
спадщину від 27.11.2006 року, а відтак і про
порушення свого права позивачка
дізналася влітку 2012 року, оскільки, як
зазначено вище, позивачка була
присутня при укладенні договору
дарування в нотаріальній конторі 21.12.2006
року, а також особисто зверталася із
заявою про видачу дубліката свідоцтва
про право на спадщину, відповідно знала
про складання таких документів в цей
час.

Проте, колегія суддів не застосовує як
підставу для відмови у задоволенні
позовних вимог наслідки спливу строку
позовної давності, оскільки, позовні
вимоги не підлягають до задоволення за
безпідставністю.

В свою чергу, колегія суддів звертає
увагу на те, що суд першої інстанції
встановивши наявність спору сторін з
приводу спірного об'єкту нерухомості,
всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
не уточнив підстав позову, не вжив
заходів до правильного вирішення
спору, послався під час ухвалення
рішення на дві взаємовиключні підстави
визнання правочину недійсним, а саме
відсутність належного документа, що
посвідчує право власності на житловий
будинок, а також відсутність наміру та
вільного волевиявлення на укладення
договору дарування будинку від 21.12.2006
року.

Таким чином, суд першої інстанції на
зазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, та порушивши і
неправильно застосувавши норми
матеріального і процесуального права,
ухвалив необґрунтоване рішення, яке
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.
3,4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 25 грудня 2013 року
- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позовних
вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_4, з участю
третіх осіб державного нотаріуса
Сокальської державної нотаріальної
контори Гук Наталії Миколаївни,
державного комунального підприємства
"Червоноградське міжміське бюро
технічної інвентаризації", приватного
нотаріуса Сокальського районного
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання недійсною нотаріальної дії,
вчинену державним нотаріусом Гук Н.М.
27.11.2006 року, за реєстром № 1-3081 щодо
видачі дубліката Свідоцтва про право
на спадщину замість свідоцтва про
право на спадщину від 09.11.1992 року за
реєстром №5260, посвідченого державним
нотаріусом Сокальської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8; визнати
недійсним дублікат Свідоцтва про право
на спадщину за реєстром № 1-3081 від 27.11.2006
року; скасувати реєстрацію права
власності на будинок, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1; визнати недійсним
договір дарування від 21.12.2006 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати
за ОСОБА_5 право власності на будинок
АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 121
(сто двадцять одну) грн. 80 коп. судового
збору, сплаченого за подання
апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин