У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 20 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із указаним позовом,
у якому просило в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки;
виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
інших осіб, які зареєстровані або
проживають у житловому будинку
(предмет іпотеки), розташованому за
адресою: АДРЕСА_1, та зняти їх з
реєстрації за вказаною адресою.

В обґрунтування позову зазначало, що 29
березня 2007 року між банківською
установою та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № HET0GA00001841,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит у розмірі 22 250,00 дол. США
з терміном повернення до 29 березня 2017
року зі сплатою 11,4 % річних.

З метою забезпечення виконання
кредитної угоди, 29 березня 2007
року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є нерухоме майно у вигляді
житлового будинку загальною площею 671,70
кв. м, розташований у АДРЕСА_1, що
належить останнім на підставі договору
купівлі-продажу від 20 лютого 2007 року.

Оскільки ОСОБА_3 зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконував, станом на 10 листопада 2011
року утворилася заборгованість у
розмірі 21 390,85 дол. США, що еквівалентно
170 698 грн 97 коп.

Враховуючи наведене, позивач просив
задовольнити позов.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 1 жовтня
2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №
HET0GA00001841 від 29 березня 2007 року в розмірі
21 390,85 дол. США (що станом на 29 грудня 2011
року становить 170 698,97 грн) звернуто
стягнення на предмет іпотеки - житловий
будинок загальною площею 671,70 кв. м та
земельну ділянку, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу
вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
відповідачів договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу
Державного реєстру прав власності, з
отриманням кадастрового номеру
земельної ділянки, дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк»
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки.

Виселено відповідачів та інших осіб,
які зареєстровані або проживають у
житловому будинку (предмет іпотеки),
розташованому за вказаною вище адресою
зі зняттям з реєстраційного обліку в
органах МВС України, до повноважень
якого входять питання громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб, компетенція якого територіально
поширюється на адресу вказаного
будинку. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 20 листопада
2013 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, у тому числі, шляхом продажу
предмету іпотеки, у разі невиконання
або неналежного виконання боржником
основного зобов'язання, що передбачено
положеннями ст. ст. 33, 38, 39 Закону
України «Про іпотеку».

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що передане в іпотеку банку нерухоме
майно на час укладення правочину не
було виділено в натурі та не
зареєстровано за відповідачами як
окремий об'єкт нерухомості, інші
співвласники своєї згоди не надавали,
що суперечить вимогам ст.
ст. 5, 6 Закону України «Про іпотеку».
Оскільки вимоги банку про виселення
відповідачів є похідними від вимоги
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, вони також не підлягають
задоволенню.

Проте повністю погодитися із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 29 березня 2007 року між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого позичальник отримав
кредит у розмірі 22 250,00 дол. США строком
до 29 березня 2017 року зі сплатою
11,4 % річних.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язання за цим договором, 29
березня 2007 року між банком та ОСОБА_4,
ОСОБА_5 укладено договір іпотеки,
згідно якого відповідачі передали в
іпотеку належне їм на праві власності
нерухоме майно, а саме: 35/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1

У порушення умов договору відповідач
зобов'язання за вказаним вище
кредитним договором належним чином не
виконував, внаслідок чого станом на 10
листопада 2011 року в нього утворилася
заборгованість у сумі 21 390,85 дол. США, з
яких: 10 107,29 дол. США - заборгованість за
кредитом, 4 244,31 дол. США - заборгованість
по відсотках за користування кредитом,
1 560,00 дол. США - заборгованість по
комісії за користування кредитом, 4 430,80
дол. США - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань, 31,33 дол. США - штраф
(фіксована частина), 1 017,12 дол. США -
штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку» частина об'єкта нерухомого
майна може бути предметом іпотеки лише
після її виділення в натурі і
реєстрації права власності на неї як на
окремий об'єкт нерухомості, якщо інше
не встановлено цим Законом.

Відповідно до рішення Комсомольського
районного суду м. Херсона від 19 січня 2007
року між співвласниками домоволодіння
АДРЕСА_1, проведено реальний поділ
згідно з висновком судово-технічної
експертизи від 19 січня 2007 року. Зокрема,
суд виділив у власність ОСОБА_6
житловий будинок літ. «А», який
складається з: прим. 2-1 (коридор площею
4,4 кв. м), прим. 2-2 (жиле, площею 13,3
кв. м), прим. 2-3 (жиле, площею 7,4 кв. м),
прим. 2-4 (кухня площею 9,6 кв. м), прим. 1
(тамбур площею 5,6 кв. м), туалет літ. «З»,
сарай літ. «К», водопровід № 1, ворота №
8, огорожа № 7, огорожа № 10, що
складає 35/100 частин вказаного
домоволодіння.

Висновок апеляційного суду про те, що
оскільки вищеуказане рішення суду не
виконано, то предмет іпотеки не може
вважатися виділеним в натурі, є
помилковим. Адже, саме по собі
невиконання сторонами спору рішення
суду не може свідчити про те, що воно
втратило свою чинність.

Із долученої до матеріалів справи
копії договору купівлі-продажу частини
домоволодіння від 2 лютого 2007 року
убачається, що ОСОБА_6 продав, а
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 придбали 35/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1. За
заявкою власника відчужуються: із
житлового будинку літ. «А» прим. 2-1
(коридор площею 4,4 кв. м), прим. 2-2
(жиле, площею 13,3 кв. м), прим. 2-3 (жиле,
площею 7,4 кв. м), прим. 2-4 (кухня площею 9,6
кв. м), прим. 1 (тамбур площею 5,6 кв. м),
туалет літ. «З», сарай літ. «К»,
водопровід № 1, ворота № 8, огорожа
№ 7, огорожа № 10.

Згодом, 24 березня 2007 року ОСОБА_7
подарував ОСОБА_5 35/300 частин
вищеуказаного домоволодіння.

Відповідно до п. 7 договору іпотеки
зазначено, що під іпотеку
іпотекодавцями надається: житловий
будинок літ. «А», який складається з
прим. 2-1 (коридор площею 4,4 кв. м), прим. 2-2
(жиле, площею 13,3 кв. м), прим. 2-3 (жиле,
площею 7,4 кв. м), прим. 2-4 (кухня площею 9,6
кв. м), прим. 1 (тамбур площею 5,6 кв. м),
сарай, водопровід, ворота, огорожа, що
складає 35/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1

З наведеного вбачається, що в іпотеку
банку було передано відокремлене
майно, яке належить на праві власності
двом співвласникам, які є майновими
поручителями за кредитними
зобов'язаннями ОСОБА_3

Крім того, предмет іпотеки було
зареєстровано приватним нотаріусом
Херсонського міського нотаріального
округу Херсонської області
ОСОБА_8 у Державному реєстрі іпотек за
№ 4789435, а також в Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна за № 4721309, що дає підстави ПАТ КБ
«ПриватБанк» на першочергове
задоволення свої вимог (а. с. 260, 261).

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на
вищезазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув, не
встановив дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з договору
іпотеки та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 20 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко