Номер провадження: 22-ц/785/3354/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Гончаренко В.М.,
Короткова В. Д.,

з участю секретаря - Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
про стягнення компенсації та
відшкодування моральної шкоди та за
зустрічним позовом Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
до ОСОБА_2 про стягнення надмірно
сплачених коштів, за апеляційними
скаргами Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
та ОСОБА_2 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29 січня 2014
року, -

встановила:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до Приморського районного
суду м. Одеси з позовом про стягнення
компенсації за невикористані дні
відпустки при звільненні та
відшкодування компенсації моральної
шкоди і в обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 03.03.2011 року її було
звільнено з посади заступника
начальника управління - начальника
відділу кадрів Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
за ініціативою власника.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 10.12.2012 року її було
поновлено на вказаній посаді. При
цьому, як вважає позивач, її робочий рік
для розрахунку відпускних починається
з 01 листопаду календарного року, так як
на роботу позивача було прийнято 01.11.2000
року.

Після поновлення на роботі ОСОБА_2
звернулась в березні 2013 року з заявою
про надання їй щорічної відпустки за
2012-2013 рік, яка була їй надана 25.03.2013 року
у розмірі 37 календарних днів.

17.06.2013 року позивач звільнилась за
власним бажанням і їй було виплачено
компенсацію за невикористані дні
щорічної відпустки із розрахунку 47
календарних днів за 2011-2012 роки (час
вимушеного прогулу) та фактично
відпрацьований час у 2013 році, однак
позивач вважає, що Управління повинно
було нарахувати їй компенсацію за 61
день невикористаної відпустки. Крім
того відповідачем при розрахунку
компенсації за невикористані дні
відпустки невірно був визначений
середньоденний заробіток,тому сума
компенсації за недораховані 14 днів
складає 7464,48 грн.

Твердження позивача будується на тому,
що розрахунковий період береться з
березня 2011 року по листопад 2011 року (8
місяців), з листопаду 2011 року по
листопад 2012 року (12 місяців) та з
листопаду 2012 року по листопад 2013 року (12
місяців), тобто 2 роки 8 місяців, з
вирахуванням наданої відпустки за рік
складає - 1 рік 8 місяців = 61 календарний
день відпустки.

Такі дії відповідача, як вважає
позивач, спричинили їй моральні
страждання, суму відшкодування яких
вона оцінює в 20000,00 грн.

Позивач просила стягнути на її користь
з відповідача компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 7464,48
грн. та відшкодувати їй компенсацію
моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.

У грудні 2013 року Управління ВД ФНСВ
звернулось до суду з зустрічним
позовом в якому просило стягнути з
ОСОБА_2 на користь Управління за
зворотною вимогою гроші у сумі 33002,54
грн., які відповідають розміру податку,
який був сплачений управлінням за
ОСОБА_2 до податкового органу за
рахунок управління.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити.

Зустрічний позов не визнала, просила
відмовити у задоволенні зустрічного
позову.

Представники відповідача первісний
позов не визнали, просили відмовити у
задоволенні первісного позову ,
підтримали зустрічний позов та просили
його задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 29.01.2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 та зустрічного позову
Управління ВД ФНСВ відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права,невірне
застосування норм матеріального права
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Управління ВД
ФНСВ посилаючись на порушення судом
норм процесуального права, невірне
застосування норм матеріального права
просить змінити рішення суду у частині
відмови у задоволенні вимог
зустрічного позову та ухвалити у цій
частині нове, яким задовольнити вимоги
зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
апеляційної скарги та заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга Управління виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в
Одеській області підлягає відхиленню,
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
частковому задоволенню , а рішення суду
першої інстанції скасуванню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
, суд першої інстанції виходив з того,що
позов є необґрунтований та посилання
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
на вимоги ст. 544 ЦК України , ст.ст. 167,168
Податкового Кодексу та роз'яснень
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» є
безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того,що при розрахунку відповідачем,
порушень норм Кодексу законів України
про працю не було.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній ,господарській
або адміністративній справі ,що
набрало законної сили ,не доказуються
при розгляді інших справ ,у яких
беруть участь ті самі особи або
особа,щодо якої встановлені ці
обставини.

З матеріалів справи вбачається ,що
позивач ОСОБА_2 працювала начальником
відділу кадрів управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській
області з 1.11.2000 року , далі на посаді
заступника начальника
управління-начальника відділу кадрів
управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань України в
Одеській області з червня 2009 року по
03.03.2011 року. (а.с.23-28).

Наказом Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській
області № 16-к від 03.03.2011 року , позивач
ОСОБА_2 була звільнена з роботи .

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 10.12.2012 року позивач ОСОБА_2
була поновлена на роботі (а.с.23-28).

Відповідно до наказу відповідача ,
25.03.2013 року позивачу ОСОБА_2 була надана
відпустка за 2012-2013 роки (37 кал. днів),що
підтверджується наказом № 37-кв від
21.03.2013 року (а.с.10-а).

В період перебування ОСОБА_2 у
відпустці , позивач захворіла та
перебувала на лікарняному ,тому за її
заявою з 13.05.2013 року по 09.06.2013 року
позивач перебувала у відпустці (28 кал.
днів) ,що підтверджується наказом
відповідача № 89-кв. від 08.05.2013 року
(а.с.10).

17.06.2013 року позивач звільнилась за
власним бажанням, відповідно до ст. 38
КЗпП України і їй було виплачено
компенсацію за невикористані дні
щорічної відпустки із розрахунку 47
календарних днів за 2011-2012 роки (час
вимушеного прогулу) та фактично
відпрацьований час у 2013 році ,виходячи
за період з часу поновлення її на
роботі з 03.03.2011року , що підтверджується
наказом № 21-к від 17.06.2013 року (а.с.11).

Таким чином з часу поновлення позивача
на роботі ,ОСОБА_2 фактично не працювала
, а перебувала у відпустці, лікарняному
та знову у відпустці.

Суд першої інстанції вірно відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
щодо стягнення компенсації за 14 днів
невикористаної відпустки,на які
посилалася позивач , оскільки 03.03.2011
року при звільненні ,відповідач
повністю розрахувався з
ОСОБА_2,зокрема виплатив компенсацію
за невикористані дні відпустки на час
звільнення ,тому розрахунковий період
для надання позивачу ОСОБА_2 відпустки
, відповідачем вірно розраховано саме
з дня поновлення позивача на роботі з
03.03.2011 року та при звільненні позивача
з роботи , відповідачем вірно
визначено кількість невикористаних
днів відпустки - 47 днів.

Проте відповідачем при здійсненні
розрахунку за невикористані дні
відпустки , невірно було взято за
основу розмір середньоденної
заробітної плати у розмірі 274 грн. 26 коп.

Відповідно до п.7 «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»
,затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100
«Про затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати» - «
нарахування виплат за час щорічної
відпустки ,додаткових відпусток у
зв'язку з навчанням ,творчої
відпустки,додаткової відпустки
працівникам, які мають дітей,або
компенсації за невикористані
відпустки,тривалість яких
розраховується в календарних днях
провадиться шляхом ділення сумарного
заробітку за останні перед наданням
відпустки 12 місяців або за менший
фактично відпрацьований період на
відповідну кількість календарних днів
року чи меншого відпрацьованого
періоду (за винятком святкових і
неробочих днів,встановлених
законодавством).Одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки.

Виходячи з матеріалів справи ,ОСОБА_2 в
2011 -2012 роках не працювала ,
середньоденний заробіток її перед
звільненням ,встановлений рішенням
Приморського районного суду м.Одеси
від 10.12.2012 року , яке набрало законної
сили , дорівнюва 366 грн. 40 коп.

Тому , оскільки позивач ОСОБА_2
фактично не працювала перед наданням
відпустки (розрахунку календарного
періоду відпустки) , відповідач мав
,при розрахунку ОСОБА_2 компенсації за
невикористані дні відпустки ,виходити
з середньоденної заробітної плати
позивача у розмірі 366 грн. 40 коп.

Відповідно залишок недорахованої
позивачу ОСОБА_2 компенсації за 47 днів
невикористаної відпустки становить 4283
грн. 54 коп.

(366 грн.40 коп. х 47 днів = 17220 грн. 80 коп.

17220 грн. 80 коп.- 12937 грн. 26 коп. = 4283 грн. 54
коп.)

Недоврахування позивачу ОСОБА_2, при
звільненні компенсації за
невикористані дні відпустки , є
порушенням права позивача ,тому
відповідно до ст. 237-1 КЗпП України ,
позивач має право на відшкодування
компенсації моральної шкоди.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно ч. 2 ст. 23 Цивільного
Кодексу України (далі -ЦК України)
моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної

Колегія суддів при визначені розміру
компенсації моральної шкоди враховує
роз'яснення, які містяться в п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди від 31 березня 1995
року № 4 та виходячи із засад
розумності ,виваженості та
справедливості визнає розмір цієї
шкоди в сумі 500 грн.

Стосовно зустрічного позову
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції вірно послався на
те,що до спірних правовідносин
посилання відповідача на застосування
вимог ст. 544 ЦК України , ст.ст. 167,168
Податкового Кодексу та роз'яснень
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» є
безпідставними, оскільки рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 10.12.2012 року , за яким позивач ОСОБА_2
була поновлена на роботі та на її
користь була стягнута середня
заробітна плата за час вимушеного
прогулу , відповідачем не оскаржено та
рішення набрало законної сили (а.с.23-28).

Вимоги ст. 544 ЦК України до спірних
правовідносин не застосовуються,
оскільки зазначена норма права
регламентує порядок зворотної вимоги
солідарних зобов'язань , а не
зобов'язань щодо виплати податку.

В п.6 роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
визначені рекомендації щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі ,
проте ,як рішенням Приморського
районного суду від 10.12.2012 року з
відповідача на користь позивача
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу ,що не є тотожним з
заборгованістю по заробітній платі.

За таких підстав , відповідно до п.4 ч.1
ст. 309 ЦПК України , апеляційна скарга
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
підлягає відхиленню, апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 і в
цій частині ухваленню нового рішення .

Керуючись ст. ст. 218, 303,п.п.3,4 ч.1 ст.309,316,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м
.Одеси від 29.01.2014 року скасувати в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2 і в цій частині ухвалити нове
рішення .

Позов ОСОБА_2 до Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
про стягнення компенсації та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
на користь ОСОБА_2 4283,54 грн.
недорахованої компенсації за
невикористану відпустку при
звільненні.

Стягнути з Управління виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Одеській області
на користь ОСОБА_2 компенсацію
моральної шкоди у розмірі 500 грн.

В решті позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.А.Калараш

В.Д.Коротков

В.М. Гончаренко