Справа № 379/414/14-ц Головуючий у І
інстанції Бойко М.Г.Провадження №
22-ц/780/2993/14 Доповідач у 2 інстанції
Воробйова Н.С.Категорія 22
РІШЕННЯ

Іменем України

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Савченко О.І.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро» на рішення Таращанського
районного суду Київської області від
21 березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ківшовата Агро» про
визнання недійсною додаткової угоди до
договору оренди землі,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютого 2014 року позивачка звернулась
до суду із позовом до ТОВ «Ківшовата
Агро» про визнання недійсною
додаткової угоди до договору оренди
землі. Свої вимоги обґрунтовувала тим,
що 25 квітня 2008 року між нею та
виробничим кооперативом «Ківшовата
Агро» було укладено договір оренди
землі, згідно якого вона передала в
оренду належну їй на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ №250876 від 18
серпня 2006 року площею 2,6138 га в оренду
на 5 років.

Після закінчення строку дії даного
договору, позивачка звернулася до
відповідача з заявою, що не має наміру
продовжувати строк дії договору оренди
земельної ділянки та дізналася про
існування додаткової угоди від 22
вересня 2008 року до договору оренди
земельної ділянки між нею та ТОВ
«Ківшовата Агро». Позивачка стверджує,
що не мала наміру продовжувати строк
дії договору оренди земельної ділянки
та не підписувала дану додаткову угоду.
Крім того, відповідач не повідомляв її
за 6 місяців до закінчення строку дії
договору оренди в письмовій формі, що
має намір продовжити строк дії
договору оренди належної їй земельної
ділянки. Тому, посилаючись на положення
ч.3 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України, просила
суд визнати додаткову угоду від 03
травня 2012 року недійсною.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 21 березня 2014 року
позовні вимоги задоволено. Визнано
недійсною додаткову угоду до договору
оренди землі від 28 березня 2008 року
укладену між ОСОБА_2 та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро». Вирішено питання по судовим
витратам.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог. В апеляційній скарзі,
просила скасувати рішення суду з
підстав невідповідності нормам
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову
позивачці у задоволенні позовних
вимог.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

В силу ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третью, п»ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами
). Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

По справі встановлено, що 25.04.2008 року
позивачка уклала з виробничим
кооперативом «Ківшовата Агро»,
правонаступником якого є ТОВ
«Ківшовата Агро», договір оренди землі,
згідно якого передала в оренду на 5
років належну їй на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ №250876 від
18.08.2006 року земельну ділянку площею 2,6138
га ( а.с. 4).

Даний договір було зареєстровано в
управлінні Держкомзему в
Таращанському районі Київської
області 22.09.2008 року за №5 ( а.с. 4-5
).

28.03.2012 року між сторонами було укладено
додаткову угоду до вказаного договору
оренди землі, за умовами якої позивачка
передала відповідачу земельну ділянку
в оренду на 5 років з моменту державної
реєстрації додаткової угоди ( а.с. 6).
Вказана додаткова угода зареєстрована
в управлінні Держкомзему у
Таращанському районі Київської
області 19.10.2012 року за реєстраційним №
02452.

Задовольняючи позовні вимоги
позивачки, суд виходив з того, що
позивачка не підписувала додаткову
угоду з відповідачем, підпис на угоді
їй не належить, а замість неї угоду
підписано її дочкою ОСОБА_3, яка на час
підписання угоди працювала у
відповідача і яка не повідомила її про
підписання угоди. Оскільки додаткова
угоду була укладено поза волею
позивачки і вона не уповноважувала
свою доньку на її підписання, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог позивачки щодо
недійсності вказаної додаткової
угоди.

Проте з таким висновком суду у повній
мірі погодитися не можна.

Як видно з матеріалів справи, підставою
для задоволення позовних вимог
позивачки стали пояснення свідка
ОСОБА_3 (доньки позивачки). Будь-які
інші дані на підтвердження доводів про
те, що підпис на додатковій угоді від
28.03.2012 року не належить орендодавцю
матеріали справи не містять, докази
цьому позивачка не надала.

В той же час, відповідач в судовому
засіданні наполягав, що додаткову
угоду підписувала саме позивачка, яка
після її підписання безпосередньо
надала пакет документів, необхідних
для здійснення державної реєстрації
змін до договору, зокрема, ксерокопію
паспорту, копію довідки про присвоєння
ідентифікаційного коду, копію
державного акту на право власності на
землю. Реєстрація додаткової угоди
Управлінням держкомзему у
Таращанському районі проведено у
повній відповідності до вимог чинного
законодавства, який діяв на момент
підписання додаткової угоди.

Крім того, на думку відповідача,
посилання позивачки про те, що вона не
знала про існування додаткової угоди
до договору оренди від 25 квітня 2008 року,
строк дії якого закінчувався 22.09.2013
року, спростовуються діями останньої,
а саме тим, що вона у грудні 2013 року
отримала у відповідача орендну плату
за 12 місяців 2013 року у повному обсязі.

Зазначені обставини суд залишив поза
увагою, дійсні обставини справи не
з»ясував та не перевірив.

Клопотань про призначення експертизи,
щодо підписання додаткової угоди іншою
особою, позивачка в суді першої не
заявляла. Доводи відповідача належними
та допустимими доказами не
спростувала.

Не скористалася таким правом вона і при
розгляді справи в апеляційній
інстанції, будучи належним чином
повідомною про час та місце розгляду
справи, остання в судове засідання не
з»явилася.

Відповідно до положень ч.1 ст. 218 ЦК
України заперечення однією стороною
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Рішення суду не відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
а тому не може бути залишеним без змін
та підлягає скасуванню. По справі
необхідно ухвалити нове рішення, яким,
з урахуванням викладеного вище, слід
відмовити позивачці у задоволенні її
позову.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України,
колегія

Вирішила :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро»- задовольнити.

Рішення Таращанського районного суду
Київської області від 21 березня 2014
року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ківшовата Агро» про
визнання недійсною додаткової угоди до
договору оренди землі - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: