Дата документу 18.06.2014
Справа № 501/4574/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Іллічівський міський
суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Журавля П.І.,

при секретарі - Котелевець Т.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6,

третьої особи - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, у залі суду м.Іллічівськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі - продажу автомобіля
недійсним в частині покупця, визнання
автомобіля спільним сумісним майном
подружжя, переведення прав покупця на 1
/2 частину автомобіля, витребування
автомобіля,-

ВСТАНОВИВ:

20.10.2011 року ОСОБА_3 звернулась в
Іллічівський міський суд Одеської
області з зазначеним позовом (т.1 а.с.2-8).

19.11.2013 року ОСОБА_3 уточнила свої
позовні вимоги (т.3 а.с.9-12).

Рішенням Іллічівського міського суду
від 20.08.2012 року первинний позов ОСОБА_3
був задоволений в повному обсязі (т.1
а.с.265-271).

24.10.2012 року апеляційний суд Одеської
області своїм рішенням скасував
рішення Іллічівського міського суду
від 20.08.2012 року і відмовив ОСОБА_3 в
задоволені позову (т.2 а.с.50-53).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06.02.2013 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 24.10.2012 року було скасовано,
а справу направлено на новий
апеляційний розгляд (т.2 а.с.71-73).

15.05.2013 року ухвалою апеляційного суду
Одеської області рішення
Іллічівського міського суду від 20.08.2012
року - залишено без змін (т.2 а.с.93-97).

11.09.2013 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ буди скасовані рішення
Ілічівського міського суду Одеської
області від 20.08.2012 року і ухвала
апеляційного суду Одеської області від
15.05.2013 року, а справу передано на новий
судовий розгляд (т.2 а.с.195-197).

Позивачка просить суд:

Договір купівлі - продажу автомобіля
марки «TOYOTA AVALON» 2008 року випуску, шасі
(кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний
НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_3, вчинений на початку січня 2009
року між ТОВ «Авторай» Та ОСОБА_5,
визнати недійсним в частині покупця.

Визнати автомобіль марки «TOYOTA AVALON» 2008
року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2,
реєстраційний НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_3 спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в
рівних частинах.

Перевести права покупця ? частини
автомобіля марки «TOYOTA AVALON» 2008 року
випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2,
реєстраційний НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_3 на неї, ОСОБА_3.

Витребувати у ОСОБА_5 шляхом
зобов'язання передати їй ОСОБА_3,
автомобіль марки «TOYOTA AVALON» 2008 року
випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2,
реєстраційний НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_3, комплект ключів та
технічний паспорт на автомобіль.

Стягнути з ОСОБА_5 понесені нею судові
витрати по справі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим,
що вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_8 з ЗО квітня 1982 року, шлюб
зареєстровано відділом реєстрації
актів громадянського стану м.
Бобровиця Чернігівської області,
актовий запис № 26.

На початку січня 2009 року ними за
спільні сумісні кошти (45 тисяч доларів
США) у ТОВ «Авторай» придбано
автомобіль марки «TOYOTA AVALON» 2008 року
випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2,
реєстраційний № НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_3. Власником
автомобіля у свідоцтві про реєстрацію
транспортного засобу значиться ОСОБА_5,
проте насправді вказаний автомобіль є
їхньою з чоловіком спільною сумісною
власністю виходячи з наступного.

ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_8 від першого
шлюбу, на час придбання автомобіля вона
не працювала у зв'язку з народженням
дитини, її сім'я мала незначні доходи та
коштів, які б надавали можливість
придбати такий автомобіль, не мала.

Насправді вказаний автомобіль було
придбано її (позивачки) чоловіком за
їхні спільні кошти. Згідно декларації
про доходи, їхня сім'я в 2008 році мала
сукупний дохід у сумі 320670,03 грн., у 2009
році - 300296,27 грн. Окрім їхніх власних
коштів, на придбання автомобіля 16
грудня 2008 року вони взяли у борг у свого
знайомого ОСОБА_9 15 тисяч доларів США,
вказаний борг нею та чоловіком було
виплачено в квітні 2009 року. Автомобіль
був придбаний ними для потреб саме
чоловіка, він був повністю у його
розпорядженні, чоловік щоденно ним
користувався. Автомобіль постійно
знаходився на охоронюваній стоянці на
прибудинковій території за місцем його
проживання - АДРЕСА_1.

Свідоцтво про реєстрацію автомобіля,
незважаючи на те, що воно було видане на
ім'я ОСОБА_5, постійно перебувало у
ОСОБА_8 Про це свідчить наявність
довіреності на право експлуатації
даного автомобіля від 25 квітня 2009 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Іллічівського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_10 3.1. та
зареєстрованої в реєстрі за №1561
виданої від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5,
в якій власником автомобіля вказано
саме ОСОБА_8 та міститься посилання на
вказане свідоцтво про реєстрацію.
Гарантійний талон на купівлю
акумулятора до автомобіля було видане
саме на ім'я ОСОБА_8

У чоловіка знаходились також технічний
паспорт на автомобіль, два комплекти
ключів, сервісі книжки, талон на
технічне обслуговування автомобіля.
Комплект ключів, сервісна книжна на
автомобіль, талон проходження
техогляду до 2012 року, на який
автомобіль надавав саме ОСОБА_8, а також
гарантійний талон на придбання
акумулятора в даний час знаходяться у
неї (ОСОБА_3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.
Приблизно за три тижні до смерті на
своєму автомобілі ОСОБА_8 їздив до м.
Києва для проходження медогляду в
лікувальному закладі. У зв'язку з
поганим станом здоров'я за кермом
автомобіля був його товариш ОСОБА_12:
Після поїздки виникла необхідність
заміни колеса, і, оскільки ОСОБА_8 не міг
за станом здоров'я сам цим займатися, на
його прохання питання заміни колеса
вирішував ОСОБА_12, і в його
розпорядженні залишився автомобіль,
один комплект ключів та технічний
паспорт, які знаходились у нього до
смерті чоловіка. За домовленістю з нею
на другий день після смерті ОСОБА_8
ОСОБА_12 залишив автомобіль на
охоронюваній стоянці будинку по
АДРЕСА_1, а ключі та технічний паспорт
були ним передані черговому охоронцю
на посту охорони будинку з поясненням,
що автомобіль забере дочка ОСОБА_8

Буквально через незначний час до
охоронця з'явилась відповідачка,
пред'явила йому свій паспорт та
свідоцтво про народження, пояснила, що
вона є дочкою ОСОБА_8 та саме вона
повинна забрати автомобіль. Таким, вона
вважає, обманним шляхом, відповідач
заволоділа автомобілем, ключами та
технічним паспортом, хоча до того ці
речі в її розпорядженні ніколи не
перебували.

У відповідності до положень статті 317
ЦК України, «Власникові належать право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном». Вище
наведені нею (ОСОБА_8) обставини
свідчать про те, що фактичним власником
автомобіля був і залишався до дня своєї
смерті саме ОСОБА_8 Саме він сплачував
кошти при покупці автомобіля,
реєстрація автомобіля на відповідачку
була вчинена не ОСОБА_5, а саме ОСОБА_8, і
це було зроблено ним з особистих
мотивів, які були пов'язані з його
роботою, та не мали на меті передачу
дочці права власності на автомобіль і
не потягли такої передачі права
власності в розумінні вимог статті 317
ЦК України, оскільки після реєстрації
автомобіля на іншу особу володів,
користувався та розпоряджався
автомобілем саме ОСОБА_8 Лише він
займався утриманням та
обслуговуванням автомобіля в процесі
його експлуатації (ремонт, заміна
мастила), що в руслі положень статті 322
ЦК України свідчить про наявність саме
у нього права власності на даний
автомобіль. Річне утримання та
обслуговування автомобіля коштує
значну суму, і таких доходів
відповідачка не мала.

Обставини проходження автомобіля
через митний кордон України (в числі
інших автомобілів), розмитнення,
придбання перевірялись слідчим
відділом СБУ України в Одеській
області, в межах перевірки пояснення з
цього приводу надавали представники
фірми - продавця, ОСОБА_8 та інші особи,
та встановлено, що саме ОСОБА_8
правомірно придбав указаний
автомобіль та користувався ним у
щоденному житті.

Оскільки фактичним покупцем
автомобіля був ОСОБА_8, тому договір
купівлі - продажу автомобіля повинен
бути визнаний недійсним в частині
покупця. У відповідності до ч. 1 та 5
статті 203 ЦК України, « 1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. 5. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним».
У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України,
«Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення злочину
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
четвертою та шостою статті 203 цього
Кодексу».

Підставою недійсності оспорюваної
частини даного правочину, як це
визначено ч. 1 ст. 203 ЦК, є
невідповідність даного правочину в
частині покупця положенням статті 655 ЦК
України. У відповідності до статті 655 ЦК
України, «За договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму». Дії ОСОБА_5
не відповідають вимогам даної статті,
оскільки жодних указаних в даній
статті дій, притаманних покупцю,
відповідач ОСОБА_5 не вчиняла.
Натомість ОСОБА_8 оплатив власними
коштами придбання автомобіля, прийняв
у продавця автомобіль та його
приналежності та постійно
користувався ним для власних потреб, у
повній мірі реалізуючи права покупця
та власника придбаного майна.

Вона ставить питання про недійсність
правочину лише в частині покупця,
оскільки факт укладення договору
купівлі - продажу, обставини, пов'язані
зі сплатою його вартості, передачі
автомобіля покупцю ОСОБА_8, подальшого
користування чоловіком автомобілем в
якості його покупця та фактичного
власника є дійсними та нею не
оспорюються. Згідно ст. 227 ЦК України,
«Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини».

Згідно з п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ при
визнання правочинній недійсними»,
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину. Проте за
змістом даної постанови, дане
визначення учасників не є виключним, та
право на оскарження правочину мають і
інші особи, які вважають свої права
порушеними. Зокрема, п. 5 даної
постанови визначено, що «Відповідно до
статей 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину». У
відповідності до ч.З статті 215 ЦК
України, «Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин)».
Сукупність даних положень закону
свідчить, що сторонам правочину не
належить виключне право на оскарження
правочину чи його частини, а таке право
має і вона як особа, права якої порушено
внаслідок оспорюваного правочину.

Порушення саме її прав виходить з
наступного.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, «Майно, набуте подружжям під
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини ...
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя». 4.1 ст. 70
Сімейного кодексу України визначає, що
«У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором».

У відповідності до ст..392 ЦК України,
«Власник майна може пред'являти позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності».

Вона вважає, що спірний автомобіль за
законом та у відповідності з наданими
нею доказами є спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 та
належить кожному з них в рівних
частинах, а тому саме таким майном він
повинен бути визнаний.

Діями як відповідача, так і ОСОБА_8
порушено її законі права як
співвласника автомобіля, тобто
власника його ? частини. І саме тому
права покупця ? частини автомобіля
повинні бути передані на неї як на
власника ? частини коштів, за які було
придбано автомобіль, оскільки для неї
як для дружини фактичного покупця
автомобіля договір купівлі-продажу
спричинив юридичні наслідки.

За таких обставин автомобіль повинен
бути витребуваний у ОСОБА_5 та
переданий їй як одному з подружжя, який
пережив іншого з подружжя, який пережив
іншого з подружжя - власника
автомобіля.

В судовому засіданні позивачка і її
довірена особа підтримали вимоги
позову і просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, підтримали раніше надані
пояснення, згідно яких спірний
автомобіль придбаний саме за кошти
ОСОБА_5 На час придбання автомобіля у її
сім'ї було 15 тис. доларів, а 250 тис. грн.
вона взяла в борг у знайомих, в ОСОБА_14
в розмірі 200 тис. грн., у ОСОБА_15 - 50 тис.
грн. на строк в 7 років. Дані кошти вона
передала своєму батькові - ОСОБА_8 і він
сам домовлявся за автомобіль, купував,
реєстрував сам, вона не була присутня
на цих діях. Ні ремонтом автомобіля, ні
його утриманням вона не займалася, все
це робив батько за свої кошти. Дійсно в
неї автомобіль не знаходився, так як
його не було де зберігати, батько
запропонував, щоб він стояв біля його
будинку в м. Одесі, так як територія
охоронялася і він буде користуватися
ним. Вона погодилася віддати
автомобіль на тимчасове користування
батьку, та після оформлення автомобіля
надала йому довіреність на
користування даним транспортом.

Після смерті батька вона дійсно
приїхала до будинку батька,
представила охоронцю свої паспорт та
свідоцтво про народження, що
підтвердило родинні відносини з ОСОБА_8
і забрала зі своїм чоловіком
автомобіль, так як вважає себе законною
власницею спірного автомобіля.
Просить в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Третя особа ОСОБА_7, чоловік
відповідачки, в судовому засіданні
позов не визнав та пояснив, що спірний
автомобіль вони придбали за допомогою
ОСОБА_8 разом з дружиною за власні кошти
та кошти, які вони позичали у своїх
друзів, при цьому вартість автомобіля
йому не відома, оскільки бухгалтерією
займається дружина. Весь час
автомобіль знаходився в користуванні
ОСОБА_8, в даному автомобілі їздили в
його присутності, фактично автомобілем
ні він, ні його дружина не
користувались.

Заслухавши пояснення сторін по справі,
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії
свідоцтва про шлюб ОСОБА_8 і ОСОБА_3 з 30
квітня 1982 року знаходились в
зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.14).

Згідно копії свідоцтва про смерть
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1 а.с.15).

Відповідно до копії: довідки - рахунку
від 12 лютого, серії ДДР №716200 (т.1 а.с.162),
результатів перевірок звірення по
базах на АТМ (т.1 а.с.161), декларацій ТОВ
«Авторай» (т.1 а.с.163-164), висновку №7210
автотоварознавчої експертизи ринкової
вартості транспортного засобу (т.1
а.с.165-166), автомобіль марки «TOYOTA AVALON» 2008
року випуску був придбаний на початку
січня 2009 року у ТОВ «Авторай», та
зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 (т.1 а.с.23).

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_16 вбачається, що
він працював охоронцем території
будинку АДРЕСА_1 та знає ОСОБА_8 як
мешканця АДРЕСА_1 даного будинку, який
працював прокурором обласної
прокуратури. Він мав автомобіль марки
ТОЙОТА Авалон, який весь час зберігався
на даній території. На ній завжди їздив
ОСОБА_8 та інколи ОСОБА_12, призвища його
не знає, але думав, що то водій ОСОБА_8,
він їздив завжди з ОСОБА_8. Сумніву, що
то був автомобіль саме ОСОБА_8 у нього
не було. Знав його дочку ОСОБА_19, яка
проживала разом з батьком, за іншу
дочку він не знав і ніколи її не бачив,
знає його жінку ОСОБА_3 Після смерті
ОСОБА_3 в двір будинку завіз даний
автомобіль ОСОБА_12, він говорив, що
потрібно скласти акт опису речей, які є
в автомобілі. При ньому ОСОБА_12
переговорив по телефону дружиною
ОСОБА_8 та потім повідомив, що вона
сказала, що акт опису складати не треба,
а слід залишити автомобіль на
охоронюваній стоянці біля будинку.
ОСОБА_12 віддав йому ключі, техпаспорт і
сказав, що автомобіль він залишає в
дворі з повним баком бензину, його
приїде забирати дочка ОСОБА_8,
пред'явить паспорт і, щоб він їй його
віддав. Через незначний час під'їхала
молода жінка з якимсь чоловіком і
немолодою жінкою, нікого з них він
раніше не бачив. Молода жінка показала
паспорт і сказала, що вона донька
ОСОБА_8 і повинна забрати автомобіль
АВАЛОН. Свідоцтва про народження вона
не представляла, але так як ОСОБА_12 йому
сказав віддати дочці, яка приїде і
представить свій паспорт, він і віддав.

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_20 вбачається, що
він спів мешкає з донькою померлого
ОСОБА_8 - ОСОБА_19 з 2009 року, до смерті
ОСОБА_19 вони проживали разом в АДРЕСА_1.
З часу як ОСОБА_8 приїхав в Одесу у нього
не було автомобіля, він не поспішав
його купувати, так як у нього був
службовий автомобіль, хотів купити
хороший, але щоб з вигодою в його
оцінці. Вибирав довго, а потім йому
запропонували ТОЙОТУ АВАЛОН і він
погодився. Він дуже дорожив даним
автомобілем, на ремонт возив до своїх
майстрів, яким довіряв. У користуванні
відповідачки автомобіль ніколи не
перебував. Знаючи ОСОБА_19, він
впевнений, що той ніколи б не дозволив
собі брати в борг у дочки таких грошей,
як того коштував автомобіль. У нього
були свої кошти купувати собі
автомобіль, а не за кошти відповідачки.

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_13 вбачається, що
він колишній водій ОСОБА_8, працював з
ОСОБА_8 і знав, що він придбав
автомобіль Тойота Авалон, за скільки -
не знає, за кермом цього автомобіля він
бачив тільки ОСОБА_8, той дуже уважним
був до авто, беріг його. ОСОБА_5 він
ніколи не бачив і ОСОБА_8, за неї йому
ніколи не говорив, щоб це був
автомобіль його доньки він такого не
чув. Технічного паспорта ОСОБА_8 йому не
давав і не показував. Останній декілька
разів доручав йому сідати за руль, але в
своїй присутності. Автомобіль весь час
знаходився біля будинку ОСОБА_8

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_9 вбачається, що
він проживає і працює в м.Чернігові,
знав і товаришував з ОСОБА_8 більше 20
років, дружать сім'ями. У ОСОБА_8
спочатку був автомобіль вітчизняний,
ЛАДА. Потім придбав собі Фольсваген
Гольф -3. Коли поїхав працювати в м.
Одесу продав його і довго не міг
визначитися з маркою автомобіля, який
хотів придбати. Він не поспішав, так як
говорив, що хоче хороший автомобіль,
престижний, але щоб вигадати в ціні, тим
більше у нього був службовий
транспортний засіб. Влітку він
приїздив у відпустку в Одесу, ОСОБА_8
брав його сім'ї путівки в санаторії.
Коли приїздив до нього на своїй машині
ТОЙОТІ РАФ, то той йому говорив, що
хотів би ТОЙОТУ і треба вже купувати
автомобіль. В грудні 2008 року ОСОБА_8
зателефонував йому і попросив дати в
борг 15 тис. Доларів з поверненням у
вересні 2009 року, так як прийшла машина і
не вистачає коштів. При цьому ОСОБА_8
пояснив, що в нього на рахунку в банку
БІГ Енергія є кошти, але він не хоче
розривати строк. Сказав, щоб він віддав
його жінці ОСОБА_3, а вона привезе йому
їх в Одесу, що він і зробив. При цьому
ОСОБА_3 написала розписку. Він мав дві
фірми по зубопротезній діяльності, мав
хороші доходи, гроші в нього були і він
мав можливість позичити другові гроші.
Пізніше ОСОБА_8 йому повідомив, що
придбав хорошу машину і за нормальні
кошти, був дуже радий. Потім приїздив в
Чернігів, показував автомобіль йому і
іншим знайомим, вихваляв його. В
вересні йому були повернуті 15 тис.
доларів і він віддав розписку, кому з
ОСОБА_8 - не пам'ятає. Стверджував, що
ОСОБА_8 купив автомобіль для себе, не
було таких розмов, що це був не його
автомобіль. Він був матеріально
спроможний купити такої марки
автомобіль.

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_19, доньки ОСОБА_8,
вбачається, що батьки мали кожен свій
автомобіль. Потім, коли батько по
роботі переїхав в м. Одесу, то свій
автомобіль продав. Планував купити
собі кращий. Довго підбирав марку,
колір і хотів вигадати в ціні. Про це
він їй розповідав, коли приїжджала до
нього з Харкова, де навчалася в
Академії. Кошти для придбання хорошого
автомобіля у батьків були. Дійсно
позичали гроші в друга батька ОСОБА_9,
так як батько не хотів знімати вклад з
депозиту, втрачати проценти. Точної
дати не пам'ятає, але вона ще навчалася
в Харкові, він придбав автомобіль
ТОЙОТА АВАЛОН. Автомобіль стояв на
охоронюваній території біля будинку,
батько був дуже обережний в його
експлуатації. Коли їздили в Чернігів на
весілля до її брата, він подряпав
дверці і з цього приводу дуже
хвилювався. Дуже беріг автомобіль, в
основному їздив на службовому, а його
стояв весь час в дворі. Всі ремонтні
роботи по ньому проводив він. Неможливо
повірити в те, що відповідачка давала
гроші батьку для покупки автомобіля.
Батько ніколи б не дозволив собі цього,
він хотів саме собі купити автомобіль і
матеріально був забезпечений, щоб
придбати його.

З оголошених у судовому засіданні
показівсвідка ОСОБА_25вбачається, що
відповідачку по справі ОСОБА_5 він не
знає, ніколи з нею не спілкувався та
відносин ніяких не має. Батько при
житті завжди мав у власності
автомобіль.

Приблизно на початку 2007 року батько
повідомив, що хоче купити для нього
автомобіль, він не заперечував і у
квітні 2007 року автомобіль "Тойота
Королла", був пригнаний йому в Чернігів
у власність та користування. По
сьогоднішній день цей автомобіль
знаходиться в його володінні.

З часом, він запропонував батьку купити
собі власний автомобіль, оскільки він
вже тривалий час працював у Одесі та
мав для цього фінансову можливість. На
вказану пропозицією батько погодився
та попросив сина знайти для нього у
мережі "Інтернет" інформацію про
декілька автомобілів (їх риночку
вартість, технічні характеристики та
інше).

Наприкінці 2008 року батько вирішив
купити для себе автомобіль "Тойота
Авалон". Від матері він дізнався, що на
придбання вказаного автомобіля не
вистачає готівки, тому мама позичала
певну суму грошей (близько 10-15 тис дол.
США) у друга сім'ї ОСОБА_9 Кошти у батька
були, але оскільки вони знаходились на
банківських рахунках, то не бажаючи
розривати договори по вкладах та
втрачати певну суму в нарахуванні
процентів, вирішив позичити ці кошти.

Придбавши вказаний автомобіль, батько
був дуже радий та постійно говорив про
нього ним. Неодноразово приїжджав на
ньому до Чернігова. Цей автомобіль
завжди знаходився у дворі будинку де
проживав батько і він не бачив, щоб
хтось крім батька їм користувався. На
кого вказаний автомобіль юридично
оформлений дізнався лише після смерті
свого батька, при тих обставинах, коли
його дочка ОСОБА_5, на яку, як
з'ясувалось був оформлений автомобіль
"Тойота Авалон", вночі, після похорон,
забрала його із двору будинку, де
проживав батько.

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_15 вбачається, що
вона є подругою ОСОБА_5 та на початку 2009
року позичала останній грошові кошти в
сумі 50 000,00 грн. для придбання
автомобіля. Розписки про позику грошей
не складали. ОСОБА_5 придбала
автомобіль, з її слів, за 45 000,00 доларів
США, але автомобілем не користувалась,
а говорила, що користується її батько.
Борг повернула в травні 2010 року.

З оголошених у судовому засіданні
показів свідка ОСОБА_14 вбачається, що
вона є подругою ОСОБА_5 та на початку 2009
року позичала останній грошові кошти в
сумі 200 000,00 грн. для придбання
автомобіля. В решті її покази
аналогічні показам ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні
пояснила, що вона є рідною сестрою
ОСОБА_8, вона 10 років проживала в Італії,
при цьому часто приїздила в Україну та
бачилася з братом. Знає, що у ОСОБА_3 та
її брата останні 20 років сімейного
життя не було. Як брат з дружиною жили в
Чернігові, не знає, оскільки вона до них
не їздила. Знає, що в Одесу до ОСОБА_8
дружина приїздила, а також доглядала
його перед смертю. Про обставини
купівлі машини знає зі слів брата, який
приїздив на машині до матері в
Кременчук та говорив, що це машина для
ОСОБА_5. ОСОБА_5 машиною не
користувалась, машина перебувала в
користуванні брата, чому - не знає. Брат
по наявності грошових коштів був
спроможний купити такий автомобіль,
кошти на купівлю машини були братові та
ОСОБА_5. Чи були наявні у ОСОБА_5 кошти
для придбання такого автомобіля, їй не
відомо. До позивачки в неї відношення
негативне.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши письмові докази, суд вважає,
що позов підлягає задоволенню в
повному обсязі.

ОСОБА_3, перебувала в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_8 з 30 квітня 1982 року (т.1
а.с.14), до часу його смерті, яка настала
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т1 а.с.15). ОСОБА_5 є
дочкою ОСОБА_8 від першого шлюбу.
Аргументи відповідачки щодо не
проживання позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_8
однією сімє'ю та відсутність спільного
бюджету спростовуються матеріалами
справи: свідоцтвом про реєстрацію
шлюбу від 30.04.1982 р. (т.1 а.с.14), спільними
деклараціями про доходи подружжя
ОСОБА_8 ( т.1 а.с. 19,20, 94-97), розпискою
ОСОБА_5 від 16.12.2008 р. (т.1 а.с. 25), актом
домоуправління (т.1 а.с. 183), документами
про поховання ОСОБА_8, яке здійснила
ОСОБА_3 за власні кошти (т.1 а.с.186-189),
витягом з газети (т.1 а.с. 190), показами
свідків ОСОБА_16, ОСОБА_20, ОСОБА_19,
ОСОБА_25, ОСОБА_9

Спірний автомобіль марки «TOYOTAAVALON» 2008
року випуску був придбаний на початку
січня 2009 року у ТОВ «Авторай», та
зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 (т.1 а.с.23).
Суд вважає доведеним факт, що стороною
в договорі купівлі - продажу автомобіля
був саме ОСОБА_8, а не ОСОБА_5, оскільки
вказані обставини знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні: з
пояснень самої відповідачки, яка
підтвердила, що всі дії по придбанню
автомобіля та сплаті коштів за нього, а
також подальшу експлуатацію
автомобіля здійснював ОСОБА_8, вона при
купівлі автомобіля не була присутня та
ним не користувалась до смерті батька;
з довіреності на автомобіль від 25.04.2009
р. наданої від імені ОСОБА_8 на ім'я
ОСОБА_5 (т.1 а.с. 21), з гарантійного талону
на купівлю акумулятора до автомобіля,
який виданий саме на ім'я ОСОБА_8 (т.1
а.с.24), з розписки про позику коштів (т.1
а.с.25).

Той факт, що документи:посвідчення про
реєстрацію автомобіля, гарантійний
талон на купівлю акумулятора, сервісна
книжка на автомобіль, талон
проходження техогляду до 2012 р. з
моменту придбання ТЗ перебували в
розпорядженні ОСОБА_8 та надані суду
саме позивачем ОСОБА_3, суд розцінює як
доказ того, що фактичним покупцем
транспортного засобу був саме ОСОБА_8
Вказане підтверджується довідкою -
рахунком від 12 лютого 2011 року (т.1 а.с. 162),
а також тим, що з наданих позивачем
документів - декларацій про доходи
позивача за 2008 та 2009 роки ( т.1 а.с. 19-20 )
вбачається, що спільний дохід подружжя
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 дозволяв придбання
спірного автомобіля. Дані обставини
підтверджені також поясненнями
свідків ОСОБА_20, ОСОБА_19, ОСОБА_16,
ОСОБА_13, ОСОБА_25, ОСОБА_9, ОСОБА_26Дії
ОСОБА_8 відносно розпорядження та
користування автомобілем, які
підтверджені показами позивача,
відповідача та допитаних судом
свідків, розцінюються судом як прояв
його права власності в розумінні
статті 317 ЦК України, згідно якої
власникові належать право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідач частково погодилася з
показами позивачки в тій частині, що
ОСОБА_8 сам домовлявся про придбання
автомобіля та його вартість, сам його
купував, реєстрував, вона при цьому
навіть не була присутня. Ні ремонтом
автомобіля, ні його утриманням вона не
займалася, все це робив батько за свої
кошти. Дійсно в неї автомобіль не
знаходився, так як його не було де
зберігати, батько запропонував, щоб він
стояв біля його будинку в м. Одесі, так
як територія охоронялася, і він буде
користуватися ним. Вона погодилася
віддати автомобіль на тимчасове
користування батьку, тимчасове
користування переросло в постійне.
Вказана обставина, на думку суду, також
свідчить про те, що характер дій ОСОБА_8
щодо користування, розпорядження
автомобілем свідчить про його
відношення до автомобіля як до своєї
власності. Виконання ОСОБА_8 дій по
утриманню та обслуговуванню
автомобіля в процесі його
експлуатації (ремонт, заміна мастила)
за власний рахунок при відсутності
довіреності від ОСОБА_5 суд розцінює як
реалізацію ним свого права власності
на даний автомобіль у відповідності до
положень статті 322 ЦК України.
Відповідач не змогла пояснити, яким
документом обумовлювалось право
ОСОБА_8 на користування автомобілем,
адже довіреність на право користування
автомобілем від імені ОСОБА_5 на його
ім'я не видавалась.

Натомість факт існування
довіреності на право експлуатації
даного автомобіля від 25 квітня 2009 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Іллічівського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_10 та
зареєстрованої в реєстрі за № 1561,
виданої від імені ОСОБА_8 на ім'я
ОСОБА_5, в якій власником автомобіля
вказано саме ОСОБА_8, свідчить про те,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 сприймали вказаний
автомобіль як власність ОСОБА_8 (т. 1 а.с.
21 ).

Доводи позивача знайшли своє
підтвердження також у показах свідків
ОСОБА_16, ОСОБА_20, ОСОБА_13, ОСОБА_9,
ОСОБА_19, ОСОБА_25 Покази вказаних
свідків узгоджуються з показами
позивачки та відповідачем жодним чином
не спростовані.

Суд критично відноситься до показів
відповідача ОСОБА_5 стосовно придбання
вказаного транспортного засобу за її
кошти, оскільки відповідач не довела
факту наявності в неї таких коштів та
джерел отримання нею таких коштів. Її
покази стосовно отримання коштів на
придбання автомобіля у борг від
ОСОБА_14 в розмірі 200 тис. грн. та у
ОСОБА_15 50 тис. грн. на строк в 7 років суд
вважає надуманими, оскільки відповідач
не довела наявності таких коштів у
позичальників. Окрім того, у
відповідності до п.3 ч.1 статті 208 ЦК
України, у письмовій формі належить
вчиняти: правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у двадцять і
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, крім правочинів,
передбачених частиною першою статті 206
цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, суд
приходить до висновку, що договір
купівлі - продажу транспортного засобу
в частині покупця слід визнати
недійсним. Згідно ст. 227 ЦК України,
«Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини».

Відповідно до ст. 60 Сімейного
кодексу України, «Майно, набуте
подружжям під час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини … самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя». Згідно ч.1 ст. 70
Сімейного кодексу України, «У разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором». Виходячи з того, що
фактичним покупцем та власником
спірного транспортного засобу був
ОСОБА_8, вказаний автомобіль є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та
ОСОБА_3 та належить кожному з них в
рівних частинах, а тому на ОСОБА_3 слід
перевести права покупця на 1 /2 частину
автомобіля.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ при
визнання правочинній недійсними»,
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину. Але
право на оскарження правочину мають і
інші особи, які вважають свої права
порушеними - відповідно до п. 5
постанови, «Відповідно до статей 215 та
216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину». У
відповідності до ч.3 статті 215 ЦК
України, «Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин)».

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, -
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених
прав, свобод чи інтересів. Захист
цивільних прав - це застосування
цивільно-правових засобів з метою
забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободі, та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб визначений законами України
(ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Відтак зазначена норма визначає
об'єктом захисту порушене, невизнане
або оскаржене право чи цивільний
інтерес.

Порушення права пов'язане з
позбавленням його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

Обраний позивачем спосіб захисту не
суперечить вимогам ст..16 ЦК України.

Верховний Суд України в своїй
Постанові від 21 травня 2012 року
зазначає, що «законодавчі обмеження
матеріально - правових способів
захисту цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст.55 Конституції України та
ст.13 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
яких кожна особа має право на
ефективний засіб правового захисту, не
заборонений законом. Оскільки
положення Конституції України та
Конвенції мають вищу юридичну силу
(ст..ст. 8, 9 Конституції України),
обмеження матеріального права
суперечать цим положенням, порушення
цивільного права чи цивільного
інтересу підлягають судовому захисту і
у спосіб, не передбачений законом,
зокрема, ст. 16 ЦК України, але який є
ефективним засобом захисту, тобто
таким, що відповідає змісту порушеного
права, характеру його порушення та
наслідкам, спричиненим цим
порушенням».

Враховуючи викладені норми закону,
ОСОБА_3 як особа, права якої порушені
оспорюваним правочином, має право на
заявлення даного позову та є належним
позивачем. Нею як співвласником майна,
права якого порушені, захист своїх прав
здійснено шляхом заявленя
віндикаційного позову - про
витребування майна у відповідача.

За таких обставин автомобіль
повинен бути витребуваний у ОСОБА_5
шляхом зобов'язання передати його
позивачці як одному з подружжя, який
пережив іншого з подружжя -
співвласника автомобіля.

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213 -
215 ЦПК України, ст. ст. 208, 215, 317, 392 ЦК
України, ст. 60, 70 Сімейного кодексу
України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5
задовольнити.

Договір купівлі - продажу автомобіля
марки «TOYOTAAVALON» 2008 року випуску, шасі
(кузов, рама) № НОМЕР_2, реєстраційний №
НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_3, вчинений на початку січня 2009
року між ТОВ «Авторай» та ОСОБА_5,
визнати недійсним в частині покупця.

Визнати автомобіль марки «TOYOTAAVALON» 2008
року випуску, шасі (кузов, рама) №
НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1,
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3
спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в рівних частинах.

Перевести права покупця 1 /2 частини
автомобіля марки «TOYOTAAVALON» 2008 року
випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2,
реєстраційний № НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_3 на ОСОБА_3.

Витребувати у ОСОБА_5 шляхом
зобов'язання передати ОСОБА_3
автомобіль «TOYOTAAVALON» 2008 року випуску,
шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2,
реєстраційний № НОМЕР_1, свідоцтво про
реєстрацію НОМЕР_3, комплект ключів та
технічний паспорт на автомобіль.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судові витрати по справі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Іллічівський міський суд шляхом подачі
протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.

Суддя
Журавель П.І.