Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на жилий будинок,
земельну ділянку і виселення з будинку,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 26 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 23 вересня 2005 року між закритим
акціонерним товариством комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ
«ПриватБанк»), правонаступником якого
є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3
укладено кредитний договір, згідно з
яким остання отримала кредит у розмірі
13 400 доларів США на строк до 23 вересня
2025 року зі сплатою процентів за
користування кредитом у розмірі 12,72 % на
рік. У рахунок належного виконання
боржником свого обов'язку по сплаті
суми кредиту між ЗАТ КБ «ПриватБанк і
ОСОБА_3 30 вересня 2005 року
укладено договір іпотеки, за умовами
якого предметом іпотеки є будинок
АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на
праві власності згідно свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від 29
вересня 2005 року. ПАТ КБ «ПриватБанк»
зазначає, що відповідачка неналежно
виконує умови кредитного договору, що
призвело до виникнення заборгованості
у розмірі 15 586,32 доларів США. Ураховуючи
викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило
задовольнити їх позовні вимоги і
звернути стягнення на житловий будинок
і земельну ділянку, які розташовані за
адресою: Львівська область,
Золочівський район, с. Вороняки, вул.
Привокзальна, 19а, шляхом продажу
предмета іпотеки банком з укладанням
від імені відповідачки договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, та наданням банку всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу; виселити ОСОБА_3 та інших
осіб, які зареєстровані і проживають в
будинку, який є предметом іпотеки, зі
зняттям з реєстраційного обліку у
відділі у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
управління Міністерства внутрішніх
справ України м. Золочів.

Рішенням Золочівського районного суду
Львівської області від
06 грудня 2012 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 26 листопада 2013 року
рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 06
грудня 2012 року скасовано в частині
відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки - житловий
будинок, та виселення й ухвалено в цій
частині нове рішення, яким звернуто
стягнення на нерухоме майно - житловий
будинок АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_3 і передано в іпотеку
ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з договором
іпотеки від 30 вересня 2005 року в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором від 23 вересня 2005
року в розмірі 15 586,32 доларів США, що
еквівалентно 124 534 грн. 69 коп., шляхом
продажу зазначеного предмета іпотеки
ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від
імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру права власності, а
також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк»
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу з початковою ціною
для подальшої реалізації встановленої
незалежним експертом-оцінювачем, а
саме ринкової вартості нерухомого
майна на момент реалізації. Виселено
ОСОБА_3 з належного їй на праві
власності будинку АДРЕСА_1. В решті
рішення суду залишено без змін.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 23 вересня 2005 року між
банком і ОСОБА_3 укладено кредитний
договір, згідно з яким остання отримала
кредит у розмірі 13 400 доларів США на
строк до 23 вересня 2025 року зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 12,72 % на рік.

У рахунок належного виконання
боржником своїх зобов'язань за
кредитним договором 30 вересня 2005 року
між банком і ОСОБА_3 укладено договір
іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 надала
в іпотеку будинок АДРЕСА_1, належний їй
на праві власності на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 29 вересня 2005 року.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором від 23 вересня 2005
року належним чином не виконує, що
призвело до утворення заборгованості
по поверненню наданого кредиту, розмір
якої станом на 05 липня 2011 року складає 15
586, 32 доларів США, що за курсом
Національного банку України (далі - НБУ)
становить 124 246 грн. 35 коп.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 33
Закону України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виник спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий суд виходив із того, що
відповідач ОСОБА_3 відповідно до
рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 23 квітня 2012 року
перестала бути власником частини
будинку АДРЕСА_1, яка і була і передана
нею в іпотеку. Крім того, суд зазначив,
що відповідач не була власником
спірної земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду в частині
відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки і
ухвалюючи в цій частині рішення про
задоволення позову і звернення
стягнення на предмет іпотеки - житловий
будинок, а також залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції в
частині відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у
задоволенні позову про звернення
стягнення на земельну ділянку, на якій
розташований житловий будинок, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що оскільки відповідачка не виконувала
зобов'язання за кредитним договором,
тому на підставі норм Закону України
«Про іпотеку» та умов кредитного
договору банк має право погасити
заборгованість у першу чергу за
рахунок забезпечення, а саме звернути
стягнення на майно, яке є предметом
іпотеки. Крім того, банком не доведено,
що ОСОБА_3 є власником земельної
ділянки, на якій розташовано спірний
будинок, а також, що зазначена земельна
ділянка є предметом іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» в частині виселення
ОСОБА_3 із житлового будинку, який є
предметом іпотеки, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що у силу
статей 39 - 40 Закону України
«Про іпотеку» та на підставі ст. 109 ЖК
України з урахуванням суми
заборгованості та вартості предмета
іпотеки вимоги банку є обґрунтовані.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя ухвалює
рішення про виселення мешканців за
наявності підстав, передбачених
законом, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців.

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних відносин»
передбачено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей
39 - 40 Закону України «Про іпотеку»
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення. При цьому
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Установлено, що 30 червня 2011 року ПАТ КБ
«ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_3
письмову вимогу про добровільне
звільнення спірного житлового будинку
разом з усіма членами сім'ї та іншими
мешканцями (т. 1 а.с. 77).

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд апеляційної
інстанції не з'ясував чи отримала
ОСОБА_3 письмову вимогу про виселення,
чи направлялась така письмова вимога
всім мешканцям, які проживають у
житловому будинку, суд апеляційної
інстанції не встановив коло осіб, які
проживають та зареєстровані у спірному
будинку та передчасно вирішив спір.

Отже, суди обох інстанцій не з'ясували
всі обставини справи, не дослідили всі
докази та не надали їм оцінки, що
призвело до неправильного вирішення
спору.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору судами
обох інстанцій, а позовні вимоги є
взаємопов'язаними, то судові рішення на
підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду
Львівської області від
06 грудня 2012 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська