РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2014 року
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Ревуцького С.І.

при секретарі - Мазняк О.Ю.

з участю - представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в
м.Бердянську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - приватний нотаріус
Бердянського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
частин договорів та визнання права
власності на 1/2 частину придбаного
майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який надалі уточнив та в якому вказав,
що 14.10.2011р. він, діючи від імені своєї
дружини - відповідача ОСОБА_5 на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності, уклав з відповідачкою
ОСОБА_4 два договори купівлі-продажу
земельних ділянок, площею 0,0510 га та 0,0255
га. Договори були нотаріально
посвідчені приватним нотаріусом
Бердянського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, а надалі повністю
виконані сторонами, в результаті чого
відповідач ОСОБА_5 стала власником
вказаних земельних ділянок.

У абз.2 п.5.2 вказаних договорів
купівлі-продажу вказано: «Я,
представник покупця, ОСОБА_3, даю згоду
на купівлю предмету договору моїй
дружині, ОСОБА_5, та свідчу, що предмет
договору буде перебувати в її
особистій власності, так як придбаний
за її особисті кошти».

Цей пункт вказаного договору позивач
вважає таким, що не відповідає
дійсності і внесений у договір під
безапеляційною умовою нотаріуса.
Насправді вказані земельні ділянки
були придбані за кошти позивача, а
вказаний пункт договору позбавляє його
права претендувати хоча б на частину
цього майна. Під час підписання цих
договорів позивач знаходився під
впливом помилки, оскільки не
передбачав наслідків цієї
формуліровки.

Тому в своєму позові позивач просить
визнати недійсними слова «та свідчу, що
предмет договору буде перебувати в її
особистій власності, так як придбаний
за її особисті кошти» абз.2 п.5.2
договорів купівлі-продажу вказаних
земельних ділянок та визнати за
позивачем право власності на 1/2 частину
кожної з цих земельних ділянок, як на
майно, що є спільною сумісною власністю
подружжя.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позовні
вимоги підтримали, дали пояснення,
аналогічні викладеним в позові,
просили позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
позовні вимоги не визнала та пояснила,
що земельні ділянки були дійсно
придбані за її особисті кошти, позивач
на той час був її чоловіком та
офіційним представником під час
укладання договорів купівлі-продажу.
Спірний пункт договору він підписав
добровільно, помилитись при цьому він
не міг, оскільки є освіченою та
розумною людиною. Просила в
задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги не
визнала, наявність помилки під час
підписання договорів купівлі-продажу
вважає недоведеною, інших підстав для
визнання недійсним частини договорів
немає, тому просила в задоволенні
позову відмовити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4
пояснила, що дійсно продала вказані
земельні ділянки, зі сторони покупця
всі дії по договорам здійснював
позивач ОСОБА_3, з чиїх коштів були
сплачені гроші за договором вона не
знає, зі слів позивача земельні ділянки
були придбані для відпочинку дитини.
Вирішення спору віддала на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус
Бердянського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 до судового засідання
більше двох разів не з'явилася, про час
та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд доходить
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову на підставі
наступного.

Згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 08.09.2006р.

Згідно договорів купівлі-продажу
земельної ділянки від 14.10.2011р., ОСОБА_3,
діючи від імені своєї дружини -
відповідача ОСОБА_5 на підставі
нотаріально посвідченої довіреності,
уклав з відповідачкою ОСОБА_4 два
договори купівлі-продажу земельних
ділянок, площею 0,0510 га та 0,0255 га.
Договори були нотаріально посвідчені
приватним нотаріусом Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 У
абз.2 п.5.2 вказаних договорів
купівлі-продажу вказано: «Я,
представник покупця, ОСОБА_3, даю згоду
на купівлю предмету договору моїй
дружині, ОСОБА_5, та свідчу, що предмет
договору буде перебувати в її
особистій власності, так як придбаний
за її особисті кошти».

Згідно рішення Комунарського
районного суду м.Запоріжжя від 03.09.2013р.,
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямованим на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В даному випадку відсутня жодна з
вказаних підстав визнання правочину
повністю або частково недійсним.

Посилання позивача та його
представників на помилку в розумінні
ст.229 ЦК України не знайшло свого
підтвердження під час розгляду справи.
До суду не надано жодного доказу того,
що позивач дійсно помилявся у
розумінні спірного пункту договору, а
викладення цього пункту договору
виключає, на думку суду, будь-яке інше
тлумачення, ніж відображено у ньому.

Крім того, включення спірного пункту у
договір купівлі-продажу не суперечить
діючому законодавству, оскільки
будь-яка із сторін договору має право
робити будь-які заяви під час укладання
договору, якщо це не впливає на його
суть та умови, не погоджені з іншою
стороною. Спірний абз.2 п.5.2 договорів
купівлі-продажу від 14.10.2011р. внесений у
договір як підтвердження відсутності
інтересів представника у договорі в
розумінні ч.3 ст.238 ЦК України і
стосується джерела отримання коштів
для здійснення купівлі майна і тому
жодним чином не впливає на умови
договору купівлі-продажу земельних
ділянок від 14.10.2011р. та права і обов'язки
сторін у цьому договорі.

Крім того, на думку суду, вказаний
спірний пункт договору не позбавляє
права позивача претендувати на частину
майна як спільного майна подружжя у
випадку доведеності його придбання за
спільні кошти подружжя. В цьому випадку
п.5.2 договорів купівлі-продажу від
14.10.2011р. є лише одним з доказів при
вирішенні спору, який, не має і не може
мати вирішального значення.

За таких обставин позовні вимоги в
частині визнання недійсним частини
вказаних договорів задоволенню не
підлягають.

Стосовно позовних вимог про визнання
за позивачем права власності на 1/2
частину земельних ділянок за вказаними
договорами, то суд доходить висновку
про наступне.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», до складу
майна, що підлягає поділу, включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб.

Згідно довідки Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області, право власності
на спірні земельні ділянки
зареєстровано за ОСОБА_4.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, у даному випадку,
відповідач ОСОБА_5 на час розгляду
справи в суді не є у відповідності до
діючого законодавства власником
спірних земельних ділянок, оскільки її
право власності не пройшло державної
реєстрації. Тому спірні земельні
ділянки, розташовані на території
Луначарської сільської ради
Бердянського району Запорізької
області в ОК «СТ Радуга», площею 0,0510 га,
кадастровий номер :02:012:0135 діл.
НОМЕР_1 та кадастровий номер
:02:012:0136 діл. НОМЕР_2 відповідно, не
входять до складу майна, що може бути
визнано спільним майном подружжя і
тому це майно не може бути поділено між
ними, позовні вимоги і в цій частині
задоволенню не підлягають.

Доходячи вказаного висновку, суд не дає
оцінку доказової частини цих позовних
вимог, оскільки це не впливає і не може
вплинути на вирішення справи по суті в
цій частині.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.203, 215, 229, 238, 334 ЦК України, ст.ст.212-218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним частин договорів та
визнання права власності на 1/2 частину
придбаного майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції протягом 10
днів з дня його проголошення. У разі
якщо рішення було постановлено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: С. І. Ревуцький