22-ц/772/1871/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Овсюк Є. М.Категорія: 59
Доповідач: Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду
Вінницької області у складі :
головуючого - судді ІванюкаМ.В,
суддів КамзаловаВ.В. та БереговогоО.С,
при секретарі РуденкоО.М, розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі
судових засідань апеляційного суду
Вінницької області апеляційну скаргу
Національної академії внутрішніх
справ на рішення Вінницького міського
суду від 24 квітня 2014р. у справі за
позовом Національної академії
внутрішніх справ до ОСОБА_3 про
відшкодування витрат на навчання, --

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2013р. Національна
академія внутрішніх справ ( вона є
правонаступником Київського
національного університету внутрішніх
справ) звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про відшкодування витрат на
його навчання з 01.09.2005р. по 19.06.2009р. на
денній формі за державним замовленням
за напрямком «Правознавство» за
рахунок коштів державного бюджету з
перебуванням на державному
забезпеченні харчуванням, речовим
майном, грошовим утриманням та житлом з
наданням відповідних комунальних
послуг.

Згідно з договором № Вн-262 про
підготовку фахівця за державним
замовленням та його працевлаштуванням
ОСОБА_3 зобов'язався після закінчення
навчання відпрацювати за місцем
розподілу не менше як три роки, а в разі
відмови від подальшого проходження
служби в органах внутрішніх справ
протягом перших трьох років після
закінчення навчання - відшкодувати
фактичні витрати за період навчання. В
червні 2009р. йому присвоєно
кваліфікацію юриста та видано диплом
спеціаліста. Відповідно до умов
договору його направлено для
проходження служби до УМВС України у
Вінницькій області і 23.06.2009р.
призначено слідчим слідчого
відділення Ленінського районного
віддлу Вінницького міського
управління ГУМВС України у Вінницькій
області. Тобто, умови зазначеного вище
договору позивачем виконані повністю.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в
порушення п.п. 2.3.5 договору ОСОБА_3, не
відпрацювавши трьох років в органах
УМВС, подав заяву про звільнення за
власним бажанням і був звільнений за
цією підставою наказом УМВС України у
Вінницькій області № 208 о/с від 19.11.2010р.
Вважаючи, що відповідач звільнився зі
служби, не маючи для цього поважних
причин, які звільняли б його від
цивільної відповідальності, позивач
просив стягнути з нього витрати на
навчання в сумі 18011грн.17 коп.

Рішенням Вінницького міського суду від
24 квітня 2014р. у задоволенні вказаного
позову відмовлено.

Національна академія внутрішніх справ
у своїй апеляційній скарзі просить
дане рішення скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.
Вважає, що відмовляючи у задоволенні
заявлених вимог, суд першої інстанції
не звернув належної уваги на доводи,
наведені в обгрунтування позову, не
встановив обставини, які мають
значення для справи, порушив норми
процесуального права і невірно
застосував норми матеріального права.

Належним чином повідомлений
представник апелянта в суд апеляційної
інстанції не з'явився. Згідно ч.2 ст.305
ЦПК України його неявка за таких
обставин не перешкоджає розгляду
справи в апеляційному суді.

ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну
скаргу як безпідставну.

Вислухавши відповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
заявлених вимог, заперечень і доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав :

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції в порушення вимог п.1
ч.1 ст.214 ЦПК України належним чином не
вирішив питання щодо наявності
обставин, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення та якими доказами
вони підтверджуються.

Так, в апеляційній скарзі зазначено, що
погоджуючись з твердженням ОСОБА_3 про
його звільнення з поважної причини у
зв'язку з одруженням і виїздом до Росії,
суд не звернув увагу на те, що
відповідно до ст.64 Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою КМ УРСР від 29 липня 1991р № 114,
особа може бути звільнена з органів
внутрішніх справ у тому числі за
пунктом «ж» (за власним бажанням); за
пунктом «и» (через сімейні обставини
або з інших поважних причин, перелік
яких затверджується Кабінетом
Міністрів України). При цьому ОСОБА_3
був звільнений відповідно до пункту
«ж», тобто за власним бажанням, а не по
пункту «и» (через сімейні обставини або
з інших поважних причин). Зміст поданих
ним рапортів про звільнення правового
значення не має, так як наказ про
звільнення зі служби з вказаної
підстави (за власним бажанням)
відповідачем не оскаржувався і є
чинним. Апелянт вважає, що вказану
причину звільнення неможливо вважати
поважною.

Більше того, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
пов'язуючи поважність причин
звільнення відповідача зі служби з
можливістю його звільнення від
цивільно-правової відповідальності за
порушення умов укладеного з позивачем
договору, допустив принципову помилку.
Адже обставини, які тягнуть за собою
поважність підстав для звільнення зі
служби не можуть утотожнюватися з
обставинами, наявність яких звільняє
відповідача від відповідальності. В
п.5.2 договору Вн-262 від 29.11.2007р.
визначено, що він міг бути достроково
розірваний без відшкодування
фактичних витрат на підготовку в разі
відрахування з навчального закладу та
звільнення з органів внутрішніх справ
за станом здоров'я на підставі висновку
військово-лікарської комісії (п.5.2). А в
п.п.6.2, 6.3 також зазначено, що сторони
звільняються від відповідальності за
часткове чи повне невиконання взятих
на себе зобов'язань за цим договором у
разі, якщо це невиконання стало
наслідком обставин непереборної сили
(форс-мажор), якщо вони перешкоджають
виконанню зобов'язань за цим договором.
Одруження відповідача і подальша
необхідність його виїзду не є
непереборною силою. Це обставини
облаштування ним особистого життя, які
залежать від його волі.

Зі змісту п.7.6 підписаного
сторонами договору Вн-262 від 29.11.2007р. та
ст.631 ЦК України дія вказаного договіру
охоплює весь період навчання та
трьохрічний проміжок часу з дня
призначення ОСОБА_3 на відповідну
посаду в органах УМВС. За вказаний
період цей договір не визнавася
недійсним, не розривався і не
змінювався.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст.11 ч.2 п.1, 509 ЦК
України зобов'язання відповідача щодо
оплати фактичних витрат на його
навчання виникає з вказаного договору
і є наслідком недодержання його умов.
Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору,
Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства.
Одностороння зміна його умов не
допускається. Згідно ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом. Пояснення
ОСОБА_3 про те, що договір він
підписував під примусом, не можуть
братися до уваги як голослівні.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення у справі
рішення. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях. При цьому
ОСОБА_3 не довів, що його звільнення зі
служби відбулося з підстав, які
одночасно є підставою для його
звільнення від цивільно-правової
відповідальності.

Таким чином, згідно ст.56 Закону
України «Про вищу освіту», ч.2 Указу
Президента України від 16.05.1996р. №342/96
«Про заходи реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» п.2.3.6 договору
Вн-262 від 29.11.2007р. відповідач
зобов'язаний відшкодувати понесені
позивачем фактичні витрати, повязані з
його навчанням.

При ухваленні оскаржуваного
рішення суд першої інстанції усього
цього не врахував.

Згідно ст.309 ЦПК України зазначені
вище обставини є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог.

Згідно довідки про розрахунок
фактичних витрат на а.с.15 їх загальна
сума за період з 01.09.2005р. по 19.06.2009р.
становить 18011грн.17 коп. При цьому
колегія суддів не приймає до уваги
заперечення відповідача про те, що при
підписанні договору сторонами сума
фактичних витрат обумовленою не була.
Адже на момент підписання договору
такі витрати не були припинені і
продовжувалися після підписання. При
цьому відповідач не надав свого
розрахунку і не навів доказів чи хоча б
своїх міркувань про те, що сума
фактичних витрат має бути іншою. Тобто,
колегія суддів не вбачає підстав для
того, щоб піддавати сумніву наданий
позивачем розрахунок. У зв'язку з цим
заявлені вимоги про відшкодування
фактичних витрат у вказаній сумі
підлягають задоволенню.

Згідно ч.1ст.88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує понесені нею документально
підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного і
керуючись ст.ст.303, 304, 305ч.2, 307ч.1 п.2, 309, 313,
314, 316, 317, 209, 218 ЦПК України, колегія
суддів, --

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Національної
академії внутрішніх справ
задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від
24 квітня 2014р. у даній справі скасувати.

Позов Національної академії
внутрішніх справ задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Національної академії внутрішніх
справ 18011грн.17коп у відшкодування
витрат на його навчання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Національної академії внутрішніх
справ 121грн.80 коп у відшкодування
витрат по сплаті судового збору при
поданні апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :