АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3163/14
Головуючий 1-ї інстанції - Сенаторов В.
Справа № 640/2970/13-ц
Доповідач - Тичкова О.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області в складі:

головуючого -
судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії -
Піддубного Р.М., Швецової Л.А.

при секретарі -
Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 13 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа:
Київський районний відділ у м. Харкові
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, та зняття з
реєстрації -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року до суду звернувся
позивач із дійсним позовом, після
уточнення якого просив визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а
також поновити його порушене право
власності шляхом зняття відповідачів з
реєстраційного обліку. В обґрунтування
посилався на те, що домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить йому на праві власності.
Земельна ділянка під вказане
домоволодіння була виділена у 1950 році
ОСОБА_7 (батьку позивача), який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відповідачі були
зареєстровані та проживали за вказаною
адресою за згодою померлого батька.
Однак з 2011 року вони виїхали на інше
постійне місце проживання. Відповідачі
не є членами сім`ї позивача та будь -
які домовленості між сторонами щодо
порядку користування спірним
домоволодінням відсутні, тому його
порушене право власності підлягає
захисту.

Відповідачі та їх представник проти
задоволення позову заперечували.
Посилались на те, що ані позивачу, ані
його батьку земельна ділянка під
спірним домоволодінням ніколи не
належала. Вони проживають за вказаною
адресою постійно, у окремо
розташованому на території
домоволодіння будинку літ. «Б-1», що був
збудований з дозволу колишнього
власника - ОСОБА_7 Зазначене
приміщення є їх єдиним місцем
проживання. Вони самостійно утримують
його та сплачують за комунальні
послуги.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 13 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволені. Визнано
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що
втратили право користування житловими
приміщеннями, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Поновлено порушене
право власності ОСОБА_6 на
домоволодіння, яке розташоване шляхом
зняття відповідачів з реєстраційного
обліку.

Не погодившись із вказаним рішенням
відповідачі подали апеляційну скаргу,
у якій просять рішення скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 В
обґрунтування посилаються на неповне
з`ясування судом обставин, що мають
значення для справи, не доведення тих
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін у справі,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши наведені в скарзі доводи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 308 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
ЦПК України) апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, 21
серпня 1959 року ОСОБА_8 уклав договір на
право побудови дома та безстрокове
користування земельною ділянкою (а.с. 6)
за адресою: АДРЕСА_1

На вказаній земельній ділянці було
побудовано житловий будинок, якій
після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
успадкував його син, ОСОБА_6, позивач у
справі (а.с. 4,9).

На території вказаного домоволодіння
розташований житловий будинок літ.
«А-1» дер/цегла, житловою площею 23,8 кв.м.,
загальною площею 52,7 кв.м., та надвірні
будівлі: сарай літ. «В», льох літ. «Г»,
вбиральня літ. «Ж», літня кухня літ. «К»,
огорожа № 1,4,6,7, зл. яма № 8.

Згідно копії технічного паспорту, що
міститься у матеріалах справи, на
території домоволодіння розташований
самочинно побудований житловий
будинок «Б-1» (а.с. 10-13).

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 27 вересня 2010 року за ОСОБА_3
було визнано право власності на
вказаний самовільно побудований
будинок (а.с. 19-20), однак ухвалами того ж
суду від 26 жовтня 2011 року та 31 січня 2012
року заява ОСОБА_6 про перегляд рішення
за нововиявленими обставинами була
задоволена, позовна заява була
залишена без розгляду (а.с. 52,53).

Таким чином, на час звернення до суду із
дійсним позовом право власності на
житловий будинок «Б-1» у встановленому
законом порядку не зареєстровано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд обґрунтовано керувався ст. ст. 319, 321,
391, 405 ЦК України, ст. 7 закону України «
Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання» та виходив з
того, що позивач як власник житла має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні його права власності на
належне йому домоволодіння.

На час вирішення справи у суді,
відповідачі є такими ,що зареєстровані
у будинку АДРЕСА_1, але не є членами
сім'ї власника зазначеного будинку (а.с.
15).

В судовому засіданні в судді першої та
апеляційної інстанції ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 та їх представник не
заперечували того, що у
вищезазначеному будинку ніколи не
проживали, а постійно мешкали та
мешкають у самочинно побудованому
будинку літ. «Б- 1», що розташований на
території домоволодіння по АДРЕСА_1
Доказів наявності у них правових
підстав для визнання права
користування або власності цим
самочинним будинком та реєстрації
місця проживання у ньому відповідачі
суду не надали.

Відповідно до правової позиції,
викладеної у пунктах 3, 39 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «
Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» ухвалюючи рішення, суд
згідно з частиною першою статті 214 ЦПК
має визначити, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин. При
цьому суд має навести у рішенні мотиви,
з яких не застосував норми права, що на
них посилалися особи, які беруть участь
у справі. У зв'язку із цим посилання
позивача у позовній заяві на норми
права, які не підлягають застосуванню у
даній справі, не є підставою для
відмови в задоволенні пред'явленого
позову, оскільки при вирішенні справи
суд враховує підставу (обґрунтування)
та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону (особистий сервітут, частина
перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на
увазі, що таким законом не може бути ЖК
УРСР, а застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні
виходити з того, що стосовно права
членів сім'ї власника житлового
приміщення на користування ним
підлягають застосуванню положення
статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

Судова колегія не погоджується з
доводами апеляційної скарги щодо не
доведення позивачем змісту порушеного
діями відповідачів права. Відповідно
до ч.1 ст. 319 ЦК власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.
Волевиявлення власника щодо
збереження за відповідачами права
користування спірним приміщенням
відсутнє. Згідно наданих суду
апеляційної інстанції копій договорів,
укладених із агентством нерухомості,
ОСОБА_6 виявив бажання продати спірний
об'єкт нерухомості (а.с. 214-216), а
реєстрація відповідачів за його
адресою зазначений процес значно
ускладнює.

З огляду на вищевикладане, судова
колегія вважає, що суд правильно
встановив характер спірних
правовідносин, зміст позову та його
підставу та ухвалив законне та
обгрунтоване рішення. Доводи
апеляційної скарги вказаних висновків
суду не спростовують, тому підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308 ч.1, 313, п.1 ч.1 ст.
314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5- відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 13 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: