У х в а л а

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.

суддів: Євграфової
Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Журавель В.І.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
надання права на вчинення дій,
зобов'язання вчинити дії, заборону
вчинення дій, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 жовтня
2013 року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 11 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила надати
їй право на перенесення воріт та
хвіртки за схемою, складеною
Харківським науково-дослідним
інститутом судових експертиз ім. М.С.
Бокаріуса (далі - ХНД1СЕ ім. М.С.
Бокаріуса), зобов'язати ОСОБА_4 провести
демонтаж стовпа та вирубати виноград,
що знаходяться на земельній ділянці
загального користування, заборонити
відповідачу перешкоджати їй проїзд
автомобілем через спільний двір.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
разом з ОСОБА_4 є співвласниками
домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 18 грудня
1991 року між попередніми співвласниками
було визначено порядок користування
земельною ділянкою та у спільне
користування виділено двір площею 18 кв.
м.

Посилаючись на те, що не має можливості
заїжджати автомобілем до двору через
розташування воріт та хвіртки, а також
через наявність у дворі металевого
стовпа та винограду, належних
відповідачці, просила задовольнити
позов.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 24 жовтня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 провести демонтаж
металевого стовпа, що знаходиться на
частині земельної ділянки загального
користування площею 18 кв. м.

Зобов'язано ОСОБА_4 вирубати виноград
на земельній ділянці загального
користування площею 18 кв. м.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 11 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано в частині відмови в
задоволенні позову про надання права
на перенесення воріт та хвіртки та
ухвалено в цій частині нове, яким
надано ОСОБА_3 право на перенесення
воріт та хвіртки згідно з додатком № 2
до висновку комплексного експертного
будівельно-технічного дослідження №
10479 від 26 грудня 2011 року, складеного
ХНД1СЕ ім. М.С. Бокаріуса, на земельній
ділянці домоволодіння АДРЕСА_1, що
знаходиться у спільному користуванні
співвласників.

В іншій частині судове рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11
постанови від 18
грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення
у цивільній справі» роз'яснив, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів.

Проте зазначеним вимогам постановлені
у справі судові рішення не
відповідають.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів. Жоден доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_3 є власником 78/200
частин житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
13 червня 2005 року, а
відповідач - власником 61/100 частини на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Першою Харківською
державною нотаріальною конторою 13
червня 2007 року.

06 березня 1991 року попередні власники
житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною
вище адресою уклали між собою угоду про
порядок користування житловим
будинком та надвірними будівлями (а.с.
9-10).

Рішенням Червонозаводського районного
народного суду від 18 грудня 1991 року
було встановлено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1, зокрема
у спільне користування співвласників
було виділено двір загального
користування площею 18 кв. м та
зобов'язано попереднього власника
житлового будинку ОСОБА_5 вирубати кущі
для улаштування проходу шириною 2, 20 м
(а.с. 8).

Такий порядок виконувався всіма
особами, які були в різні періоди
власниками будинку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині знесення стовпа та
зобов'язання ОСОБА_4 вирубати виноград,
суд першої інстанції виходив з того,
що вчинення таких дій необхідно для
забезпечення прав позивачки на
безперешкодне користування
автомобілем для проїзду через двір, що
знаходиться у спільному користуванні.

Встановивши факт порушення прав ОСОБА_3
через неможливість користування
воротами для в'їзду у двір, суд відмовив
у задоволенні позову в цій частині,
пославшись на неправильно обраний
спосіб захисту.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову, апеляційний суд
вважав, що обраний позивачкою спосіб
захисту своїх прав не суперечить
закону, а захистити свої права іншим
чином ОСОБА_3 позбавлена можливості.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що
перенесення воріт та хвіртки не
погіршує, а покращує стан земельної
ділянки ОСОБА_4 та надає можливість
в'їзду у двір загального користування,
не змінює існуючого між сторонами
порядку користування земельною
ділянкою та не впливає на можливість
відповідачки влаштувати окремий в'їзд
з АДРЕСА_2 до двору садиби АДРЕСА_1 на
частину земельної ділянки, що
знаходиться у її користуванні.

З такими висновками погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

У справах за позовом учасників
спільної власності на землю про
встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, на якій розташовані належні
їм жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, суд має з'ясовувати і
враховувати можливість нормального
користування будинком і здійснення
догляду за ним, розташування
господарських будівель, споруд,
необхідність зведення будівель,
розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
обґрунтовувала свої вимоги тим, що
наявність чотирьох стовпів на
земельній ділянці загального
користування та розташування воріт і
хвіртки перешкоджають їй
користуватися автомобілем, а відтак
просила знести стовп № 4 й перенести
ворота.

Тобто вчинення цих дій їй необхідне для
вільного проїзду до належної їй
частини будинку.

Проте суди, задовольнивши ці вимоги, не
звернули уваги на норми ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських поселень», які
затверджені наказом
Держкоммістобудування № 44 від 17 квітня
1992 року.

Так, згідно з п. 3.22 зазначених вище норм
у районах садибної забудови при
потребі, крім вуличної мережі (розділ 7),
слід формувати мережу
внутрішньоквартальних проїздів.
Ширина їхньої проїжджої частини з
однією смугою руху приймається 3,5 м, з
двома - 5,5 м. До житлових і громадських
будинків слід передбачати проїзди
завширшки 3,5 м на відстані не ближче
5 м від стін, придатні для проїзду
пожежних машин.

Втім, суди не надали оцінки тій
обставині, що ширина земельної ділянки,
по якій позивач вважає можливий проїзд,
згідно з додатком № 1 до висновку
комплексного експертного
будівельно-технічного дослідження №
10479 від 26 грудня 2011 року, проведеного
ХНД1СЕ ім. М.С. Бокаріуса, лише 2,2 м
(а.с.14).

Крім того, вирішуючи спір, суди не
встановили наявність чи відсутність
технічної можливості для влаштування
такого проїзду, а також не врахували, що
фактично позивач просила змінити режим
користування місцями загального
користування.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, у процесі якого
суду слід урахувати наведене та
залежно від установленого вирішити
спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 11 грудня 2013 року та рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 24 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік