ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді: Дубаса
В.А.,

при секретарі:
Ридзель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, заподіяної
внаслідок ДТП, -

в с т а
н о в и в :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
ДТП. Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивач вказувала на те, що 04.12.2012 року в
м. Києві на вул. Бориспільській, 12,
відбулось ДТП з вини відповідача
ОСОБА_3, який керуючи автомобілем «ГАЗ»
д.н.з. НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода
ОСОБА_2 Внаслідок цього наїзду, позивач
отримала струс головного мозку, забої
м'яких тканин голови, забій передньої
черевної стінки, забої м'яких тканин в
ділянці тазу і лівого колінного
суглобу. На лікування та діагностичне
обстеження позивач витратила 1864 грн. 44
коп., також внаслідок ДТП було
пошкоджено майно (одяг) позивача на
суму 3512 грн. 00 коп. Таким чином, позивачу
було завдано матеріальну шкоду в
результаті ДТП на загальну суму 5376 грн.
44 коп., яку вона просила суд стягнути з
відповідача. Крім того, позивач просила
стягнути з відповідача завдану їй
моральну шкоду, яку вона оцінила в 10 000
грн.

Представник позивача та позивач у
судове засідання з'явились, просили
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив, заяви про розгляд справи
у його відсутність до суду не
надходило.

Заслухавши позивача та її
представника, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню виходячи
з наступних підстав.

Перед початком розгляду справи по суті
представник позивача повідомив суд про
те, що ним подано суду всі докази в
підтвердження позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається з паспорту громадянина
України, який пред»явлено позивачкою
суду, з позовної заяви, з виписки
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 25.05.2012 року, зі свідоцтва про
народження від 18.05.2010 року, договору про
надання правової допомоги №6/11 та інших
документів позивачкою у цій цивільній
справі є: «ОСОБА_4».

У той же час судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 04.12.2012 року об 11.10 год.
в м.Києві по вул. Бориспільській, 12,
керуючи автомобілем «ГАЗ» д.н.з. НОМЕР_1,
не надав перевагу пішоходу на
пішохідному переході, що знаходився на
нерегульованому пішохідному переході,
внаслідок чого здійснив наїзд на
пішохода ОСОБА_4 (тоді як позивачка є
ОСОБА_4), що призвело до пошкодження
майна, чим порушив п.18.1 ПДР України,
вчинив правопорушення, передбачене
ст.124 КУпАП.

Постановою слідчого СВ Дарницького РУ
ГУМВС України в м.Києві від 12.03.2013 року
кримінальне провадження №0000830
від 05.12.2012 року закрито за відсутності в
діянні ОСОБА_3 складу злочину
передбаченого ст. 286 КК України. Зі
згаданої постанови слідчого також
вбачається, що саме ОСОБА_4 (а не ОСОБА_4)
ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження і
була госпіталізована до лікарні, однак
з висновку експерта №20/Е від 28.02.2013 року
вбачається, що ОСОБА_4 (а не ОСОБА_4)
ОСОБА_4 будь-яких тілесних ушкоджень не
отримала. (а.с.7, 47-50).

Постановою Дарницького районного суду
м.Києва від 19.04.2013 року водія ОСОБА_3
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення
передбаченого ст. 124 КУпАП, однак
провадження у справі було закрито у
зв'язку з закінченням строків для
притягнення до адміністративної
відповідальності. У наведеній
постанові суду також вказано, що наїзд
скоєно саме на пішохода ОСОБА_4 (а.с. 8).

З виписки №33598 із медичної карти
стаціонарного хворого від 10.12.2012 року
встановлено, що позивач ОСОБА_2
отримала струс головного мозку, забої
м'яких тканин голови, забій передньої
черевної стінки, забої м'яких тканин в
ділянці тазу і лівого колінного
суглобу, однак ні ця виписка ні інші
матеріали справи не містять доказів, що
наведені тілесні ушкодження завдані
позивачу ОСОБА_2 саме внаслідок
заначеного ДТП вчиненого з вини ОСОБА_3
(а.с.5).

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено,
що шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1187 ч.2 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
об'єктом, використання, зберігання або
утримання якого створює підвищену
небезпеку.

Частиною 2 ст.1192 ЦК України, розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27.03.1992
року джерелом підвищеної небезпеки
належить визнавати будь-яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену імовірність заподіяння
шкоди через неможливість контролю за
нею людини, а також діяльність по
використанню, транспортуванню,
зберіганню предметів, речовин і інших
об'єктів виробничого, господарського
чи іншого призначення, які мають такі ж
властивості. Майнова відповідальність
за шкоду, заподіяну діями таких джерел,
має наставати як при цілеспрямованому
їх використанні, так і при мимовільному
прояву їх шкідливих властивостей
(наприклад, у випадку заподіяння шкоди
внаслідок мимовільного руху
автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо). Не вважається володільцем
джерела підвищеної небезпеки і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє
джерелом підвищеної небезпеки в силу
трудових відносин з володільцем цього
джерела (шофер, машиніст, оператор і
т.ін.).

З огляду на презумпцію вини завдавача
шкоди (частина друга статті 1166 ЦК)
відповідач звільняється від обов'язку
відшкодувати шкоду (у тому числі і
моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди
було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого (частина
п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини
другої статті 1167 ЦК). Потерпілий у свою
чергу повинен подати докази, що
підтверджують факт завдання шкоди за
участю відповідача, розмір завданої
шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Надані позивачем у підтвердження
завданої матеріальної шкоди платіжні
документи, чеки, товарні чеки про
придбання лікарських засобів не
узгоджуються із лікарськими
призначеннями, оскільки позивачем не
надано суду відповідних рецептів
лікаря, який би призначив ОСОБА_2 прийом
певних ліків тощо.

Стосовно позовних вимог про стягнення
матеріальної шкоди за пошкоджений одяг
відповідачем, то суд вважає, що
позивачем ОСОБА_2 не підтверджено
належними та допустимими доказами як
сам факт пошкодження внаслідок ДТП її
одягу так і вартість пошкоденого одягу
тощо.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідно до
ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, зважаючи на те,
що обов'язок по доведенню обставин
справи покладено на кожну із сторін,
суд приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої внаслідок ДТП, оскільки
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами як самого факту
скоєння ОСОБА_3 наїзду саме на ОСОБА_2
так і факту отримання нею тілесних
ушкоджень саме внаслідок вказаного
ДТП, не доведено наявності
пошкодженого одягу внаслідок ДТП та
його вартості.

Позовна вимога про стягнення з
відповідача моральної шкоди не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діяти
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із подальшими змінами),
заподіяна моральна шкода
відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача, а
також вини останнього в її заподіянні.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності та справедливості.

Позивачем моральну шкоду
обґрунтовувала тим, що отримала
моральні страждання внаслідок
тривалих фізичних страждань, внаслідок
фізичного болю через тілесні
ушкодження, через неможливість
працевлаштуватись протягом трьох
місяців та відсутність внаслідок цього
коштів на своє утримання та утримання
дитини тощо.

Виходячи з того, що ОСОБА_2 не подала
доказів, що підтверджують факт
завдання їй моральної шкоди внаслідок
ДТП саме з вини ОСОБА_3, тому у цій
частині позовних вимог також необхідно
відмовити.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З огляду на відхилення позовних вимог
судові витрати не підлагаєть стягненню
з відповідача.

Зважаючи на викладене, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 131, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

в и р і
ш и в :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, заподіяної
внаслідок ДТП - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: