У Х В А Л А

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
права спільної сумісної власності на
майно та поділ спільного майна за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 12 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 2001 року до липня 2013 року
проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. Вони мають спільних
дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. За цей час вони придбали
квартиру АДРЕСА_1; кондиціонер «LG»,
вартістю 2 800 грн.; варочну поверхню,
вартістю 2 195 грн.; холодильник
«Самсунг», вартістю 2 138 грн.; DVD
програвач, вартістю 674 грн.;
мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1
050 грн.; диван «Вікторія-7», вартістю 5 700
грн.; ліжко з матрацом, вартістю 1 050 грн.;
пральну машину «Самсунг», вартістю 1 645
грн.; комбайн «Кенвуд», вартістю 3 237 грн.
Ураховуючи викладене та посилаючись на
те, що у добровільному порядку поділити
спільне сумісне майно вони не можуть,
позивач просив встановити факт їх з
відповідачкою проживання однією сім'єю
без реєстрації шлюбу та поділити
зазначене спільне майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 07 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.
Встановлено юридичний факт сумісного
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 16 грудня
2004 року по липень 2013 року. Поділено між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майно, придбане під
час сумісного проживання без
реєстрації шлюбу, а саме: квартиру
АДРЕСА_1; диван «Вікторія-7», вартістю 5
700 грн.; ліжко з матрацом, вартістю 1 050
грн.; пральну машину «Самсунг»,
вартістю 1 645 грн.; холодильник
«Самсунг», вартістю 2 138 грн.; комбайн
«Кенвуд», вартістю 3 237 грн. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину
зазначеної квартири. Виділено ОСОБА_3 у
власність: диван «Вікторія-7», вартістю
5 700 грн.; ліжко з матрацом, вартістю 1 050
грн.; DVD програвач, вартістю 674 грн.;
мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1
050 грн.; пральну машину «Самсунг»,
вартістю 1 645 грн. Виділено ОСОБА_4 у
власність Ѕ частину зазначеної
квартири; холодильник «Самсунг»,
вартістю 2 138 грн.; комбайн «Кенвуд»,
вартістю 3 237 грн. Залишено у спільному
користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вмонтоване у вказаній квартирі майно:
кондиціонер «LG», вартістю 2 800 грн.;
варочну поверхню, вартістю 2 195 грн.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 12 березня 2014
року рішення районного суду скасовано,
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
факт проживання сторін без реєстрації
шлюбу позивачем доведено, вони мають
спільних дітей, а тому набуте у цей час
майно підлягає поділу між ними у рівних
частинах. При цьому судом враховані
побажання сторін відносно виділення
кожному із них предметів побутового
вжитку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позов, апеляційний суд виходив із того,
що позивач зареєструвався у квартирі
відповідачки на підставі договору
найму житлового приміщення, тобто між
сторонами виникли договірні, а не
сімейні відносини, а здійснення ним
батьківських прав та виконання
батьківських обов'язків відносно
малолітніх дітей не потребує
встановлення факту його спільного
проживання з відповідачкою без
реєстрації шлюбу. У зв'язку з цим набуте
відповідачкою майно є її особистою
приватною власністю.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
мають двох спільних дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що з 2001 року до липня 2013 року
проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. За цей час вони
придбали квартиру АДРЕСА_1; кондиціонер
«LG», вартістю 2 800 грн.; варочну поверхню,
вартістю 2 195 грн.; холодильник
«Самсунг», вартістю 2 138 грн.; DVD
програвач, вартістю 674 грн.;
мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1
050 грн.; диван «Вікторія-7», вартістю 5 700
грн.; ліжко з матрацом, вартістю 1 050 грн.;
пральну машину «Самсунг», вартістю 1 645
грн.; комбайн «Кенвуд», вартістю 3 237 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

За правилами ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції, на підставі
поданих сторонами доказів, які
належним чином оцінив (ст. 212 ЦПК
України) дійшов до правильного
висновку про встановлення факту
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу у період з 16 грудня 2004
року по липень 2013 року. При цьому суд
врахував факт народження у сторін двох
спільних дітей та роз'яснення,
викладені у п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», відносно
перебування ОСОБА_3 до 15 грудня 2004 року
у шлюбі з ОСОБА_7

Отже, районний суд правильно
застосував положення ст. ст. 70, 71 СК
України про те, що в силу презумпції
спільності майна дружині і чоловіку,
яка відповідачкою не спростована,
спірне майно є спільним майном сторін і
підлягає поділу в рівних частинах.

Апеляційний суд помилково виходив із
того, що позивач проживав із ОСОБА_4
лише в якості орендаря за договором
найму від 20 вересня 2006 року, оскільки
перша дитина у сторін народилася у 2003
році, а друга - у 2008 році, тобто вже після
придбання та спільного проживання у
спірній квартирі.. Крім того, суд
апеляційної інстанції безпідставно
відхилив показання свідка, який вказав
на ведення сторонами спільного побуту,
та при переоцінці доказів у порушення
ст. 303 ЦПК України не обґрунтував
підстав відхилення в якості доказів
фотокарток, на яких зображені ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми вдома, на
відпочинку, у родичів, в пологовому
будинку та ін.

Отже, апеляційний суд, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
своє рішення про відмову у позові, у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України
не навів належних мотивів та доказів на
їх підтвердження, зокрема щодо
непроживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та неведення ними
спільного побуту, й обґрунтував своє
рішення на припущеннях, що заборонено
ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія судів
приходить до висновку, що під час
встановлення фактичних обставин
справи судом першої інстанції
дотримані норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права, а тому скасовано
апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 12 березня 2014 року
скасувати, рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 07 лютого
2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська