Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/2136/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Кондратюк В.О. і Гук О.О. -
представників ТзОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс»;

адвокатів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 -
представників ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
ухвалу Сихівського районного суду м.
Львова від 14 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ТзОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» звернулося до
суду з заявою, у якій просило замінити
сторону виконавчого провадження
(стягувача) з ПАТ «Сведбанк» у
виконавчому провадженні № 31268778 з
виконання виконавчого листа № 2-172/10 від
01 березня 2010 року про стягнення
солідарно з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь
ПАТ «Сведбанк» заборгованості за
кредитним договором в сумі 77 615 доларів
США 50 центів (620 868 грн. 47 коп.) та
судового збору в розмірі 1 700 грн. і
витрат та інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
30 грн. на його правонаступника - ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс».

В обгрунтування заяви заявник
покликався на те, що 01.03.2010 року
Сихівським районним судом м. Львова
видано виконавчий лист № 2-172/10 з
виконання рішення Сихівського
районного суду м.Львова від 02.02.2010 року
про стягнення солідарно з ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 на користь ПАТ «Сведбанк»
заборгованості за кредитним договором
в сумі 77 615 доларів США 50 центів (620 868
грн. 47 коп.) та судового збору в розмірі 1
700 грн. і витрат та
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 30 грн. 17.02.2012
року державним виконавцем
Шевченківського ВДВС ЛМУЮ відкрито
виконавче провадження № 31268778, а 28.11.2012
року між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
був укладений Договір факторингу № 15,
відповідно до якого ТзОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» отримало право
грошової вимоги по відношенню до осіб,
які являлись боржниками ПАТ
«Сведбанк», в тому числі - і до ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 (т.2, а.с. 1-2).

Оскаржуваною ухвалою заяву задоволено
та замінено стягувача у виконавчому
провадженні № 31268778 від 17.02.2012 року з
виконання виконавчого листа № 2-172/10 від
01 березня 2010 року про стягнення
солідарно з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь
ПАТ «Сведбанк» заборгованості за
кредитним договором в сумі 77 615 доларів
США 50 центів (620 868 грн. 47 коп.) та
судового збору в розмірі 1 700 грн. і
витрат та інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
30 грн. з ПАТ «Сведбанк» на ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
(в подальшому - «Банк» і «Фактор»).

Дану ухвалу оскаржила ОСОБА_7 - боржник
по вище згаданому виконавчому
провадженню.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу
скасувати і постановити нову, якою
відмовити ТзОВ «Факторингова компанія
«Вектор Плюс» у задоволенні заяви про
заміну сторони виконавчого
провадження, покликаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права.

Звертає увагу на те, що відповідно до
Акту прийому-передачі Реєстру
заборгованостей Боржників за
Договором про надання факторингу № 15
від 28.11.2012 року Банк передав, а Фактор
прийняв Реєстр заборгованостей
Боржників від 28.11.2012 року, після чого
від Банка до Фактора переходять права
вимоги Заборгованостей від боржників і
Фактор стає новим кредитором по
відношенню до боржників стосовно
заборгованостей, однак - за умови
настання Розрахункової Дати (якою,
згідно Договору факторингу № 15 від
28.11.2012 року, є дата отримання Банком
Повної Ціни Продажу Заборгованості від
Фактора на умовах, передбачених п. 3.5
цього Договору).

В свою чергу, пункт 3.5 Договору
факторингу № 15 від 28.11.2012 року
передбачає, що днем отримання Банком
Ціни Продажу Заборгованості від
Фактора вважається день зарахування
грошових коштів в сумі Ціни продажу
заборгованостей на рахунок Банку,
визначений в п. 3.3 даного Договору, в
розмірах, встановлених в п. 3.2 цього ж
Договору.

З урахуванням вище наведеного вважає,
що суд мав би з'ясувати той факт, чи в
дійсності настала «Розрахункова дата»
за Договором факторингу і, відповідно,
чи перейшло право вимоги
заборгованості по відношенню до
апелянта до Фактора, оскільки з
матеріалів справи не вбачається, що
мало місце реальне виконання Договору
факторингу.

Також звертає увагу на те, що згідно
наявної у справі копії Договору
факторингу у його п. 3.2 не визначено
Ціну Договору, а відтак вважає цей
Договір (з посиланням на ч. 8 ст. 181 ГК
України) неукладеним (таким, що не
відбувся).

Стверджує що, ні Банком, ні Фактором, її
не повідомлялося у письмовій формі про
відступлення права вимоги із
зазначенням грошової вимоги, яка
підлягає виконанню, а також не було
названо фактора, якому має бути
здійснений платіж

Ставить під сумнів автентичність
дійсному Договору факторингу наявного
у матеріалах справи нотаріально
посвідченого витягу з цього договору
(т.2, а.с. 83-86).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 на підтримання доводів
апеляційної скарги та заперечення цих
доводів зі сторони представників
Фактора, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
оскаржуваної ухвали в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з
наступних підстав.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В матеріалах справи наявна фотокопія
Договору факторингу № 15, відповідно до
якого ТзОВ «Факторингова компанія
«Вектор Плюс» отримало право грошової
вимоги по відношенню до осіб, які
являлись боржниками ПАТ «Сведбанк», в
тому числі - і до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.1,
а.с. 191-218).

З урахуванням доводів апеляційної
скарги судом апеляційної інстанції
було витребувано ще одну копію
згаданого Договору факторингу № 15,
однак вже нотаріально посвідчену -
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
(т.2, а.с. 120-148).

У нотаріально засвідченій копії
Договору факторингу № 15 зазначена Ціна
Продажу - 166 897 342 грн. без ПДВ (т.2, а.с.
131).

Згадану нотаріально засвідчену копію
Договору факторингу № 15 колегія суддів
визнає належним і допустимим доказом
по справі, оскільки Законом України
„Про нотаріат" саме на нотаріусів
покладено обов'язок посвідчувати
права, а також факти, що мають юридичне
значення, та вчиняти інші нотаріальні
дії, передбачені цим Законом, з метою
надання їм юридичної вірогідності, та
встановлено, що саме нотаріуси несуть
всю відповідальність за вчинення
згаданих нотаріальних дій.

Доказів про те, що згаданий Договір
факторингу № 15 визнавався судом
недійсним або про те, що його хоча б
будь-хто оспорював, стороною апелянта
до суду подано не було.

В той же час, як вбачається з матеріалів
справи, вище згаданий Договір
факторингу № 15 визнається обома його
сторонами: як Фактором, так і Банком,
оскільки останній саме цим договором
обгрунтовував свою заяву про заміну
сторони у виконавчому провадженні (т.1,
а.с. 68-69), що є належним і допустимим
доказом того, що Банк (як первісний
кредитор) визнає Фактор новим
кредитором по відношенню до колишніх
боржників перед Банком, в тому числі - і
по відношенню до ОСОБА_7 та ОСОБА_8

За вище наведених обставин доводи
апеляційної скарги, які ставлять під
сумнів, як сам Договір факторингу,
зокрема - набрання ним чинності, так і
окремі положення цього Договору,
колегія суддів визнає надуманими: які
такі, що спрямовані на ухилення
апелянта від виконання ним своїх
боргових зобов'язань.

Відповідно до резолютивної частини
рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2002 року по справі № 15-рп/2002,
право особи (громадянина України,
юридичної особи тощо) на звернення до
суду за вирішенням спору не може бути
обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Таким чином, звернення особи за
захистом порушеного права
безпосередньо до суду не може бути
обмежене дотриманням будь-яких
попередніх формальностей.

Матеріалами справи безспірно
стверджується той факт, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 стало відомо про відступлення
Банком права вимоги Фактору по
Договору факторингу № 15 щонайпізніше
ще 19 березня 2013 року - із заяви Банку про
заміну сторони у виконавчому
провадженні (т.1, а.с. 81), а оскаржувану
ухвалу судом було постановлено 14 січня
2014 року (через майже 10-ть місяців).

Відтак доводи апеляційної скарги
стосовно того, що апелянта не
повідомлялося про відступлення Банком
права вимоги Фактору, також до уваги
прийматися не можуть.

За вище наведених обставин колегія
суддів приходить до висновку про те, що
підстави для скасування оскаржуваної
ухвали відсутні і апеляційну скаргу на
неї, яка не спростовує висновків цієї
ухвали, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.1, 312 п.1, 314 ч.1
п.4, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7
відхилити та залишити ухвалу
Сихівського районного суду м. Львова
від 14 січня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Суддя:

Судді: