пр.№ 2/464/15/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року Сихівський районний
суд м. Львова в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

за участюсекретаря Причини О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Укрсиббанк», приватного
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про захист прав споживача, визнання
недійсним договору про надання
споживчого кредиту та договору
іпотеки, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 28.07.2008
року між ним та АКІБ «Укрсиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», було укладено кредитний
договір про надання споживчого кредиту
в іноземній валюті. Вважає, що при
укладенні вказаного договору банком
було порушено його законні права.
Зокрема, у п. 10.13 оспорюваного договору
містяться положення, які за своїм
змістом виходять за встановлені межі
добросовісності та розумності, не
дають йому позивачу реалізувати його
конституційне право, закріплене ст. 55
Конституції України, на судовий захист,
оскільки унеможливлює звернення
позичальника до суду із позовом у
порядку ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів». За умовами
даного договору банк має право у
випадках настання обставин порушення
кредити дисципліни процентну ставку за
користування кредитними коштами
автоматично нараховувати в розмірі
подвійної процентної ставки, що діє
відповідно до п. 1.3.1. договору. Вказував,
що умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною в
силу ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України. Зазначив, що
договір споживчого кредиту № 0
від 23.11.2007 року за своїм змістом не
відповідає законодавству України, а
саме, нормам Цивільного кодексу
України та Закону України «Про захист
прав споживачів», укладений на
невигідних для позивача умовах,
містить дискримінаційні та
несправедливі по відношенню до нього
умови, які виражаються у відсутності у
споживача права вносити зміни в
договір, обов'язку щодо страхування
предмету застави на користь банку в
рекомендованій банком страховій
компанії. Крім того, кредитний договір
містить ознаки нечесної
підприємницької практики, а саме
використання банком тяжких для
позивача обставин, про які йому було
відомо, для впливу на рішення споживача
щодо відчуження предмету іпотеки.
Також, вказував, що на момент укладення
оскаржуваного договору у нього були
наявні психічні порушення, які не
досягали рівня психічної хвороби чи
недоумства і не позбавляли здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, але мали значний вплив
на адекватну оцінку ситуації,
усвідомлення власного місця і ролі та
привели до зниження контролю своєї
поведінки та здатності її регулювати,
що згідно зі ст. 225 ЦК України є
підставою для визнання правочину
недійсним. Крім того, з метою
забезпечення основного зобов'язання за
кредитним договором між ним, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 та АКІБ
«Укрсиббанк» було укладено договір
іпотеки, який посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального окргу ОСОБА_3 за умовами
цього договору іпотекодавці передали в
іпотеку нерухоме майно - належну їм на
праві власності квартиру АДРЕСА_1.
Окрім зазначеного договору іпотеки,
між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсиббанк»
28.07.2008 року укладено договір поруки.
Зазначав, що правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення, а недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину, щодо
його забезпечення. З урахуванням
наведеного, позивач просив суд визнати
недійсним кредитний договір, укладений
між ним та ПАТ «Укрсиббанк» 28.07.2008 року
№ 0; визнати недійсним договір
іпотеки нерухомого майна, укладений
між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 28.08.2008 року і
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_3; зобов'язати ПАТ
«Укрсиббанк» прийняти у нього суму у
розмірі 49 500,00 доларів США, що
еквівалентно 239 718,60 грн., з врахуванням
сум, фактично отриманих банком за
кредитним договором, з розстрочкою
платежів на 120 місяців; зобов'язати
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
виключити з Єдиного реєстру заборони
відчуження об'єктів нерухомого майна
реєстраційний запис про заборону на
нерухоме майно, яке було передано в
іпотеку за договором іпотеки,
укладеним між ним, третіми особами та
ПАТ «Укрсиббанк» 28.07.2008 року, а саме
нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка
належить позивачу та третім особам на
праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав з підстав,
зазначених в заяві, та просив вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ
«УкрСиббанк» в судовому засіданні
позов не визнав. Зазначав, що на момент
укладення кредитного договору його
умовами було передбачено, що банк надає
позичальнику кредит, у передбаченому
договором розмірі, який останній
зобов'язаний повернути у визначений
строк, а також передбачені права та
обов'язки сторін. Позичальником перед
укладенням договору не наводилось
жодних зауважень щодо його змісту чи
порушення його прав. Відтак, не існує
підстав для визнання кредитного
договору недійсним. Вказував, що
кредитний договір укладено 28.07.2008 року
та на його укладення не було жодних
обмежень встановлення в договорі
можливості банку змінювати відсоткову
ставку. Стверджував, що умови
кредитного договору не порушують норм
Закону України «Про захист прав
споживачів» не містять невигідних,
дискримінаційних та несправедливих
для позивача умов. Підписанням даного
договору позичальником засвідчено, що
всі умови договору йому цілком
зрозумілі, він вважає їх справедливими
по відношенню до нього. Перед
укладенням договору позивачем
отримано інформаційний лист
відповідно до вимог чинного закон,
зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Відповідач приватний нотаріус ЛМНО
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився,
надав заяву, в якій просив розглядати
справу за його відсутності, та письмові
заперечення, з яких вбачається, що
28.07.2008 року ним посвідчено договір
іпотеки, укладений між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, та на квартиру, що була
надана в іпотеку, накладено заборону
відчуження. В Єдиному реєстрі заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
ним зроблено реєстраційний запис про
заборону. Вказував, що з 01.01.2013 року
реєстрація відомостей про накладення
(зняття) заборони та арештів на об'єкти
нерухомого майна в Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна припинена. З вказаної дати
реєстрація обтяжень нерухомого майна
здійснюється в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно органом
державної реєстрації прав, а не
нотаріусами.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов підтримав. Зазначав, що
в момент укладання договору йому вже
виповнилося 59,5 років, хворіє на
туберкульоз, і зважаючи на його вік
банк не мав права укладати з ним
договору , але банк не взяв цього до
уваги.

Третя особа ОСОБА_5, в судовому
засіданні позов підтримала. Зазначала,
що давно спостерігала в сина психічні
розлади. В банк пішла під впливом сина,
там про психічний стан сина нічого не
сказала, бо не запитували. Підписуючи
договір не розузуміла, що це є договір
фінансової поруки, оскільки син сказав,
що фінансовим поручителем є інша
людина. Також вказала на те, що банк не
мав права укладати з нею договір
оскільки вона є інвалідом другої групи.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому
засіданні позов підтримав. Зазначав, що
на момент укладання договору йому було
19-20 років. Договір поїхали підписувати
всією сім'єю під впливом брата,
оскільки брат сказав, що хоче мати
хорошу кредитну історію і кредит
поверне швидко. Пояснив, що спостерігав
у брата психічні розлади, і в період
2006-2008 років брат перебував на лікуванні
у психіатра через свій депресивний
стан. Про психічний стан брата
працівникам банку не казав.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання
не з'явилася, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином,
причини неявки суду не повідомила.

З урахуванням наведеного, суд вважає за
можливе на підставі ст. 169 ЦПК України
розглядати справу за відсутності
третьої особи ОСОБА_7 та відповідача
приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, з'ясувавши дійсні
обставини справи та перевіривши їх
доказами, повно та всебічно дослідивши
наявні в матеріалах справи докази, суд
вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальнику у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України
розмір процентів та порядок їх сплати
за договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

З матеріалів справи вбачається, що
28.07.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укрсиббанк», та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 0, згідно з
яким банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі
49 500,00 доларів США строком на 15 років з
28.07.2008 року по 28.07.2023 року.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, порукою,
заставою.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором,
28.07.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
було укладено договір іпотеки,
посвідчений приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за
№ 5478, згідно з яким позивач та треті
особи передали банку в іпотеку належну
їм квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 28.07.2008 року між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_4
укладено договори поруки № 219837, № 219828,
згідно з якими треті особи взяли на
себе зобов'язання відповідати за
виконання позивачем ОСОБА_2 умов
кредитного договору.

Відповідно до п. 1.1 договору кредиту
позивач зобов'язався прийняти,
належним чином використовувати і
повернути банку надані кредитні кошти
(кредит) в іноземній валюті та сплатити
проценти за його користування шляхом
внесення ануїтетних платежів в порядку
і на умовах, визначених у даному
договорі.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору
позивач зобов'язувався використати
кредит на зазначені у цьому договорі
цілі, повернути одержаний кредит та
сплатити нараховані банком проценти та
інші платежі у порядку та терміни,
встановлені договором.

Пунктом 1.3.1 встановлено, що за
використання кредитних коштів у межах
установленого строку кредитування
кредитна ставка встановлюється в
розмірі 14,5 % річних. По закінченню 30
(тридцяти) календарних днів, рахуючи з
дати видачі кредиту та кожного
наступного місяця кредитування,
процентна ставка підлягає перегляду
відповідно до умов п. 10.2 договору.

Судом встановлено, що відповідач ПАТ
«Укрсиббанк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконав в повному
обсязі та надав позивачу на умовах,
визначених укладеним між ними
договором, суму коштів.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України, наданого в п. 7 Постанови від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Такими
підставами є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений;
форми його забезпечення; наявні
форми кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); строк, на
який кредит може бути одержаний;
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;

Кредитодавець не має права вимагати
від споживача відомостей, які не
стосуються визначення його
платоспроможності та не є необхідними
для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту
укладається у письмовій формі, один з
оригіналів якого передається
споживачеві. Обов'язок доведення того,
що один з оригіналів договору був
переданий споживачеві, покладається на
кредитодавця.

У договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються: сума кредиту;
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача; дата видачі
кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; право
дострокового повернення кредиту;
річна відсоткова ставка за кредитом;
інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого
кредиту може зазначатися, що
відсоткова ставка за кредитом може
змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках. Про зміну
відсоткової ставки за споживчим
кредитом споживач повідомляється
кредитодавцем письмово протягом семи
календарних днів з дати її зміни. Без
такого повідомлення будь-яка зміна
відсоткової ставки є недійсною.

Стаття 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачає визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті
Закону продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

У частині третій названої статті
визначений приблизний (невичерпний)
перелік несправедливих умов договору,
зокрема, встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору.

Зі змісту ст. 19 цього ж Закону
вбачається, що нечесна
підприємницька діяльність включає
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману. Підприємницька практика є такою,
що вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору. Правочини, здійснені
з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Згідно з п. 2.4. Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані
отримати письмове підтвердження
споживача про ознайомлення з
вищенаведеною інформацією.

Відповідно до п. 10.13 оспорюваного
договору кредиту позивач, підписавши
кредитний договір, засвідчив те, що всі
умови договору йому цілком зрозумілі і
він вважає їх справедливими по
відношенню до нього, крім того перед
підписанням даного договору позивачем
було отримано інформаційний лист
відповідно до вимог чинного
законодавства України, зокрема, п. 2 ст.
11 Закону України «Про захист прав
споживачів».

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, які дають підстави
вважати, що умови кредитного договору,
укладеного між сторонами, є
несправедливими та дискримінаційними
до позивача або містять ознаки
нечесної підприємницької діяльності,
оскільки при підписанні договору
позивач мав реальну можливість
ознайомитись з умовами договору і за
умови непогодження з його положеннями -
відмовитися від його укладення або
запропонувати внести відповідні зміни.

Як встановлено судом, позивачем перед
укладенням договору кредиту не
наводилось жодних зауважень щодо його
змісту та не наголошувалось на
порушенні його прав як споживача.

Крім цього, суд звертає увагу на ту
обставину, що з матеріалів справи
вбачається факт виконання позивачем до
2011 року взятих на себе грошових
зобов'язань, а укладений між ним та
відповідачем ПАТ «Укрсиббанк» договір
він не вважав дискримінаційним.

Враховуючи цю обставину, суд не вбачає
підстав вважати, що положення
оспорюваного договору створюють
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача, є
несправедливим та містять ознаки
нечесної підприємницької діяльності.

При підписанні вказаного договору, всі
передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договорів були
дотримані, договір містить всі
передбачені чинним законодавством
істотні умови, дотримано всіх вимог
щодо змісту та форми їх укладення, а
тому не вбачається підстав
стверджувати про невідповідність його
умов вимогам Закону України «Про
захист прав споживачів» та вільному
волевиявленню сторін, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

Суд вважає безпідставними твердження
позивача щодо порушення п. 10.13
оспорюваного договору встановлених
меж добросовісності та розумності, та
права на судовий захист.

Положення даного пункту договору
кредиту не унеможливлює звернення
позивача до суду із позовом, а
засвідчує суб'єктивне ставлення
останнього до укладеного правочину.

Не заслуговують на увагу і посилання
позивача щодо нікчемності умови
договору щодо права банку змінювати
розмір процентів в односторонньому
порядку в силу ч. 3 ст. 1056-1.

Оспорюваний договір кредиту було
укладено 28.07.2008 року. На момент його
укладення законодавством не було
встановлено жодних обмежень
визначення в договорі можливості
змінювати відсоткову ставку, оскільки
норми закону щодо заборони банкам
змінювати розмір процентної ставки за
кредитними договорами набрали
чинності 10.01.2009 року.

Крім того, в Законі України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо врегулювання
відносин між кредиторами та
споживачами фінансових послуг» від
22.09.2011 року, в редакції якого діє на
даний час ст. 1056-1 ЦК України зазначено,
що дія цього Закону не поширюється на
кредитні договори, укладені до
набрання ним чинності.

Тому, положення ст. 1056-1 ЦК України не
можуть застосовуватися до спірних
правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», визначено, що правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання
недійсними оспорюваних правочинів,
позивач посилається на акт
судово-психіатричної експертизи від
16.08.2011 року № 200, згідно з яким у
позивача наявні певні психічні
порушення, які не досягали рівня
психічної хвороби чи недоумства і не
позбавляли здатності усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
але мали значний вплив на адекватну
оцінку ситуації, усвідомлення власного
місця і ролі та привели до зниження
контролю своєї поведінки та здатності
її регулювати.

Згідно з актом судово-психіатричної
експертизи від 30.01.2014 року № 55 ОСОБА_2
станом на 28.07.2008 року психічним
захворюванням не страждав, виявляв
ознаки шизотипового розладу
особистості, що не позбавляло його
здатності усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Допитаний в судовому засіданні експерт
ОСОБА_8 суду показав, що станом на 28.07.2008
року ОСОБА_2 психічним захворюванням не
страждав, міг усвідомлювати свої дії та
керувати ними.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

За наведених обставин, суд не приймає в
якості належного доказу акт
судово-психіатричної експертизи від
16.08.2011 року № 200, оскільки він не
свідчить про перебування позивача на
час укладення оспорюваних правочинів в
такому стані, коли не міг усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не міг
керувати ними.

Отже, зміст оспорюваного кредитного
договору в повному обсязі відповідає
вимогам, встановленим в законодавстві,
при укладенні договору банком
дотримано всіх вимог, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
отже, належним чином укладений договір
є обов'язковим для сторін і повинен
добросовісно виконуватись.

З урахуванням наведеного вище, суд не
вбачає, що при укладенні кредитного
договору № 0 від 28.07.2008 року його
сторонами не було дотримано положень
чинного законодавства, необхідних для
чинності правочину, а тому, вимоги про
визнання кредитного договору
задоволенню не підлягають.

Приписами ч. 2 ст. 548 ЦК України
визначено, що недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Оскільки судом не було встановлено
підстав для визнання недійсним
основного зобов'язання - кредитного
договору № 0 від 28.07.2008 року,
підстави для задоволення похідних
вимог про визнання недійсними
договорів поруки та іпотеки, укладених
з метою забезпечення виконання
основного зобов'язання, та виключення з
виключити з Єдиного реєстру заборони
відчуження об'єктів нерухомого майна
реєстраційного запису про заборону на
нерухоме майно також задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 203, 215, 225, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України,
ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», п. 2.4. Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 року № 168, ст.ст.
10, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позовну ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсиббанк», приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про захист прав
споживача, визнання недійсним договору
про надання споживчого кредиту та
договору іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення або отримання
його копії.

Суддя: