РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20988/13-ц

пр. № 2/759/1544/14

18 червня 2014 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді -

Чалої А.П.,

при секретарі -
Котляр
Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна
подружжя

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

3-тя особа: ОСОБА_3

про поділ спільної сумісної
власності подружжя, виключення майна
зі спільної

сумісної власності та
визнання майна особистою приватною
власністю

та за самостійним позовом третьої
особи

ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

ОСОБА_1

про встановлення факту
проживання однією сім*єю чоловіка і
жінки без реєстрації

шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю і його
поділ, -

В с т а н о в и в :

30.12.2013р. ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 та просила поділити
їх спільно нажите як подружжям майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1, земельну
ділянку АДРЕСА_2, кадастровий номер
:01:018:0273, житловий будинок
розташований на вказаній вище
земельній ділянці та автомобіль «LEXUS
LX470», 2006р. випуску, номер шасі (кузова,
рами) НОМЕР_1, чорного кольору, всі
об*єкти просила поділити порівну та
визнати за кожним із сторін по ? частині
їх власності, посилаючись на те, що
перебувала в шлюбі з відповідачем з
09.02.2000р. і рішенням Святошинського
районного суду м.Києва від 06.09.2013р. шлюб
між ними розірвано, від даного шлюбу
вони мають трьох малолітніх дітей:
дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 і дочку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час шлюбу за спільні
кошти сімейного бюджету ними були
придбані зазначені вище об*єкти
нерухомого і рухомого майна, які є їх
спільною сумісною власністю як
подружжя та підлягають поділу в рівних
частках. Просила задовольнити позов на
підставі ст.ст. 60, 61, 63, 68, 70, 71 СК України.

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із
зустрічним позовом та з врахуванням
уточнених зустрічних позовних вимог
просив поділити між ними як спільну
сумісну власність подружжя по ? частині
квартиру АДРЕСА_1, а решту майна, а саме:
автомобіль «LEXUS LX470», 2006р. випуску, номер
шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, чорного
кольору, земельну ділянку АДРЕСА_2,
кадастровий номер :01:018:0273 і
житловий будинок розташований на
вказаній вище земельній ділянці,
просив виключити зі спільної сумісної
власності та визнати вказані об*єкти
його особистою приватною власністю,
обґрунтовуючи зустрічний позов тим, що
з кінця 2009р. - початку 2010р. він не
підтримує шлюбно-сімейних відносин з
позивачкою, має з нею окремий бюджет та
проживає окремо з ОСОБА_3, з якою має
намір створити нову сім*ю. Автомобіль,
земельна ділянка придбані, а будинок
побудований не за кошти сімейного
бюджету, а за його особисті кошти і вже
після припинення всіх відносин з
позивачкою як колишньою дружиною, в
тому числі, й після припинення ведення
спільного господарства.

Третя особа за зустрічним позовом -
ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 і ОСОБА_7 із
самостійним позовом та просила
встановити юридичний факт проживання
її і ОСОБА_2 однією сім*єю без
реєстрації шлюбу з січня 2010р. по день
винесення судового рішення, поділити
спільно нажите ними майно, а саме:
автомобіль «LEXUS LX470», 2006р. випуску, номер
шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, чорного
кольору в рівних частках по ? за кожним,
а право власності на земельну ділянку
АДРЕСА_2, кадастровий номер
:01:018:0273 і житловий будинок
розташований на вказаній вище
земельній ділянці просила визнати за
ОСОБА_2, обґрунтовуючи самостійний
позов тим, що з початку 2010р. проживає зі
ОСОБА_2 однією сім*єю без офіційної
реєстрації шлюбу, за спільні кошти,
ними був придбаний автомобіль і
земельна ділянка, а також побудований
на ній житловий будинок, при цьому вона
тричі надавала ОСОБА_2 грошові кошти в
борг, а саме: 15.07.2012р. в сумі 324 000 грн., що
по курсу становило 40 000 доларів США,
05.06.2010р. в сумі 297 850 грн., що по курсу
становило 37 000 доларів США і 23.10.2011р. в
сумі 682 000 грн., що по курсу становило 85 000
доларів США, які він вкладав в
будівництво. Просила задовольнити
самостійний позов на підставі ст.ст. 69,
70, 74 СК України.

В судовому засіданні позивачка і її
представник основні позовні вимоги
підтримали, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві та на
порушення майнових прав позивачки як
колишнього подружжя, проти зустрічного
і самостійного позову заперечували,
посилаючись на їх необґрунтованість і
безпідставність.

Представник відповідача зустрічний
позов підтримала, посилаючись на
обставини, викладені в ньому, проти
самостійного позову не заперечувала, а
в основному позові просила відмовити.

Представник третьої особи із
самостійними вимогами ОСОБА_3
самостійний позов підтримала,
посилаючись на обставини, викладені в
ньому, проти зустрічного позову не
заперечувала, а в задоволенні
основного позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки і її
представника, представників
відповідача і третьої особи із
самостійними вимогами, допитавши
свідків позивачки і третьої особи із
самосійним вимогами, дослідивши
матеріали справи, суд вважає за
необхідне основний і зустрічний позов
задовольнити частково, а у задоволенні
самостійного позову відмовити,
виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1
одружились 09.02.2000р. і рішенням
Святошинського районного суду м.Києва
від 06.09.2013р. шлюб між ними розірвано (а.с.
8 - копія рішення суду).

Від даного шлюбу сторони мають трьох
малолітніх дітей: дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9 - копія свідоцтва про
народження), дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 10 - копія свідоцтва про народження)
і дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11 -
копія свідоцтва про народження).

На підставі договору купівлі-продажу
квартири від 23.03.2009р., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
співвласниками в рівних частках
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14 - копія
нотаріально посвідченого договору).

Відповідно до договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 29.10.2011р. ОСОБА_2
набув у власність земельну ділянку
площею 0,0995 га, що знаходиться АДРЕСА_2,
кадастровий номер :01:018:0273, з
цільовим призначенням: для будівництва
і обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд (а.с. 15 -
копія договору), на підставі якого він
23.01.2012р. отримав Державний акт на право
власності на земельну ділянку (а.с. 16 -
копія).

На вказаній земельній ділянці
самочинно побудований житловий
будинок, площею 283,8 кв.м. (Літ. А-2),
тераса, площею 21,8 кв.м. (Літ. А-2), гараж,
площею 65,0 кв.м. (Літ. Б), що стверджується
технічним паспортом (а.с. 17-20 - копія).

Станом на час розгляду справи вказаний
будинок в експлуатацію не введений.

12.06.2010р. на підставі біржової угоди
ОСОБА_2 придбав автомобіль «LEXUS LX470»,
2006р. випуску, номер шасі (кузова, рами)
НОМЕР_1, чорного кольору, про що 15.06.2010р.
отримав свідоцтво про реєстрацію ТЗ,
право керування яким має ОСОБА_1 (а.с. 12 -
копія свідоцтва).

Задовольняючи основний і зустрічний
позов частково, суд виходив з
наступного.

Верховний Суд України в пункті 23
постанови №11 Пленуму «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007р. з наступними
змінами і доповненнями, вказує про те,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановити обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з*ясувати джерело і час
його придбання.

А в пункті 24 цієї ж Постанови зазначено,
що до складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи…

Тобто, перш за все суд повинен
встановити час припинення сторонами
ведення спільного господарства.

В судовому засіданні позивачка і її
представник стверджували, що ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 мали спільне господарство до
квітня 2013р., представник відповідача
стверджувала, що сторони припинили
ведення спільного господарства в кінці
2009р. - початку 2010р., при цьому
представник третьої особи зазначала
про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3
познайомились у вересні 2009р., а
проживали разом і вели спільне
господарство з січня 2010р.

В рішенні Святошинського районного
суду м.Києва від 06.09.2013р. про розлучення
сторін зазначено про те, що ОСОБА_1 час
припинення ведення нею і відповідачем
як подружжя спільного господарства
вказувала квітень 2013р., а ОСОБА_2
вказував, що спільне господарство вони
не ведуть з кінця 2009р. - початку 2010р.

Позивачка ОСОБА_1 тричі в різні роки
зверталась до суду з позовом про
розірвання шлюбу зі ОСОБА_2, але позовні
заяви залишались без розгляду за
клопотанням позивачки.

Так, в позовній заяві до Святошинського
районного суду м.Києва від 28.02.2011р.
ОСОБА_1, крім іншого, вказано, що ОСОБА_2
не забезпечує сім*ю належним чином, має
фактичні шлюбні стосунки з іншою
жінкою, шлюб фактично існує лише
формально, оскільки з листопада 2010р.
вони не ведуть спільного господарства
та не підтримують шлюбних стосунків,
матеріально відповідач її не
забезпечує (а.с. 116-117 - копія позовної
заяви).

В позовній заяві про розірвання шлюбу
від 26.11.2012р. ОСОБА_1 вказувала про те, що
в позаминулому, тобто 2010р., вона вже
зверталась до суду із позовом про
розлучення зі ОСОБА_2 і позовна заява
була залишена без розгляду у зв*язку із
сподіванням на примирення, але чоловік
обіцянок не дотримався, продовжував
вживати спиртні напої у великих
розмірах, порушувати подружню
вірність, приводив коханку до своїх
батьків, а у її, позивачки, відсутність
і у їх спільну квартиру АДРЕСА_1,
коханка чоловіка телефонувала їй та
повідомляла, що чоловік її кохає, а з
нею, позивачкою, живе із жалю, спільне
господарство з чоловіком відсутнє,
оскільки він весь свій заробіток
витрачає особисто на себе, належної
матеріальної допомоги дітям не надає,
шлюбні відносини відсутні, а тому
просила задовольнити позов про їх
розлучення (а.с. 112-113 - копія позовної
заяви).

В позовній заяві про розірвання шлюбу
від 19.08.2013р. ОСОБА_1 підстави розлучення
обґрунтовувала тим, що у 2010р. і у 2012р.
вона вже зверталась до суду із позовом
про розлучення зі ОСОБА_2, у зв*язку із
сподіваннями на примирення, позов було
залишено без розгляду, але примирення
фактично не відбулося, відповідач
продовжував зловживати спиртними
напоями, підтримувати відносини із
коханкою, між ними продовжували
виникати сварки, викликались
працівники міліції, подружні відносини
і ведення спільного господарства вони
припинили (а.с. 109-110 - копія позовної
заяви).

В судовому засіданні були допитані
свідки третьої особи ОСОБА_3, які
показали про наступне.

Свідок ОСОБА_8 показав про те, що ОСОБА_2
знає 8 років, познайомився випадково,
відносини дружні, ОСОБА_2 говорив, що з
дружиною відносини погані, він п*є та не
надає гроші, а вона подає у зв*язку із
цим на розлучення, ОСОБА_2 познайомив
його зі ОСОБА_3 як фактичною дружиною, з
якою мешкав у Вінниці, у Київ приїздив,
чим займався ОСОБА_2 йому, свідку, не
відомо, але постійної роботи і грошей у
нього не було, кошти на будівництво
будинку він позичав у ОСОБА_3, а
автомобіль у нього був службовий, разом
із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він, свідок, їздив
на природу відпочивати, ОСОБА_1 -
колишню дружину ОСОБА_2 він, свідок,
знає, з нею ОСОБА_2 не живе, оскільки вже
приблизно три з половиною роки живе з
цивільною дружиною ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_9 показав суду про те, що
знає ОСОБА_2 з 2010р., ОСОБА_1 не знає,
ОСОБА_3 знає близько 20 років, вона
займалась бізнесом, але з нею більше
спілкувалась його, свідка, дружина,
приблизно 3-4 роки тому назад в житті
ОСОБА_3 з*явився ОСОБА_2, спочатку про
нього розповідала свідкові його
дружина, а потім вони познайомились
особисто, коли приїздили до ОСОБА_3 у
гості і там бачили ОСОБА_2, він вів себе
як господар і чоловік, вони будували
плани на майбутнє, ОСОБА_3 давала ОСОБА_2
кошти на автомобіль, земельну ділянку і
будинок, він, свідок, був присутнім при
передачі коштів в АДРЕСА_3 на
орендованій квартирі, які були у різних
валютах і в банківських упаковках. Із
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зустрічалися у Вінниці,
чи жив ОСОБА_2 в м.Києві йому, свідку, не
відомо. Потім ОСОБА_2 сказав, що
офіційно розлучився. ОСОБА_3 займалась
бізнесом і мала прибуток. Спочатку
ОСОБА_3 із ОСОБА_2 жили у м.Вінниці, а
тепер в м.Києві.

Свідок ОСОБА_10 показала суду про те, що
ОСОБА_2 знає 4 роки, дружину ОСОБА_1 не
знає, ОСОБА_2 познайомив її і чоловіка
зі ОСОБА_3, запрошувати їх до себе у
гості, вони жили разом як сім*я у
м.Вінниці з початку 2010р. на орендованій
квартирі АДРЕСА_3, ОСОБА_2 вів себе як
господар, бачила як вони робили разом
покупки продуктів харчування та
матеріали для ремонту. ОСОБА_3 хотіла
переїхати ближче до м.Києва, тому вони
купували землю, гроші давала ОСОБА_3,
але оформлювали на ОСОБА_2 чому їй,
свідку, не відомо. ОСОБА_2 гроші
перераховував, були і долари США і
гривні. Спочатку вона, свідок, не знала,
що ОСОБА_2 має трьох дітей. Відвідувала
ОСОБА_3 приблизно 2 рази на місяць, майже
завжди бачила ОСОБА_2. ОСОБА_3 працювала
підприємцем. Вона, свідок, була
присутньою при передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2
грошей за адресою: АДРЕСА_3

Позивачка ОСОБА_1, допитана як свідок,
показала суду про те, що ОСОБА_2 завжди
жив з нею, кожен вечір забирав дітей із
дитячого садочка, піднімав на неї руки,
у зв*язку із чим викликались працівники
міліції, про спільне господарство із
ОСОБА_3 їй не відомо. Чоловік коштів в
борг не брав, оскільки офіційно не
працював і боявся боргів. У чоловіка
гроші були, він купував спирт, розводив
його і розвозив по точкам. Про борги їй
нічого не відомо. Все майно є їх
спільною сумісною власністю. Лексус
купували разом, кошти брали вдома, їх
заробив ОСОБА_2. Земельну ділянку,
також, купували разом за кошти,
зароблені ОСОБА_2. Перед новим роком
заливали фундамент, будинок будували
для сім*ї. Шлюбні відносини
підтримували весь час. В 2006р. продали
автомобіль за 11 000 доларів США і ці
кошти зберігались в родині. Дітьми вона
чоловіка не шантажувала. Інші жінки у
ОСОБА_2 були, але не ОСОБА_3 Чоловік
ночував завжди вдома. Позовні заяви про
розлучення подавала і підписувала,
текст писав юрист з її слів. Діти до
школи ходять самі, ОСОБА_2 іноді забирає
середню дочку, а із садочка не забирає.
До травня 2013р. сім*я була.

Свідок позивачки ОСОБА_11 показала суду
про те, що є сусідкою подружжя ОСОБА_2 і
мешкає в квартирі АДРЕСА_4, ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 знає з 1996р., вони звичайна
родина, квартиру купили приблизно в
2008р., їх діти і діти свідка товаришують
та приходять у гості один до одного, її,
свідка, чоловік, також, спілкувався із
ОСОБА_2 щодо автомобілів. Разом вони
придбавали земельні ділянки, вибирали
довго, ОСОБА_1 планувала наймати
дизайнера, планували майбутнє. ОСОБА_2
любив випити спиртного майже кожен
день, піднімав на ОСОБА_1 руки, це була
проблема, ОСОБА_1 терпіла. ОСОБА_2 давав
ОСОБА_1 мало грошей на продукти та на
інші потреби. Жили завжди разом,
придбали машину. ОСОБА_2 працював і мав
кошти, сім*я свідка брала кошти у нього
в борг. ОСОБА_1 вела домашнє
господарство, готувала, прибирала,
прала. ОСОБА_2 уходив рано і рано
приходив додому. Їй, свідку, не відомо,
де ОСОБА_2 заробляв кошти. ОСОБА_2 бив
ОСОБА_1, а вона приховувала синці. Жили
разом до весни 2013р. Їй, свідку, відомо
про позови ОСОБА_1 щодо розлучення.
Коханки у ОСОБА_2 були.

Свідок позивачки ОСОБА_12 суду показала
про те, що є головою ЖБК будинку АДРЕСА_1
з 2012р. і мешкає в квартирі НОМЕР_4 цього
будинку з 2009р., є сусідкою з подружжям
ОСОБА_2, яких знає з 2009р., вони мають
трьох дітей, про не проживання ОСОБА_2 з
дружиною їй нічого не відомо, вони були
як подружжя і вели спільне
господарство, бачила, як ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 виходять разом із автомобіля з
пакетами продуктів харчування, разом
їздили з дітьми, часто бачила ОСОБА_2 в
нетверезому стані, при свідку вдарив
дружину, на нього від сусідів надходили
скарги, він приходив і сварився на
бухгалтера, висловлювався нецензурною
лайкою. За дітьми доглядає ОСОБА_1, в
квартирі чисто, діти одягнені по
сезону, іноді із дитячого садка дитину
забирав ОСОБА_2. Останній разі бачила
ОСОБА_2 в січні 2014р., коли викликалась
міліція.

Для вирішення питання щодо визначення
часу припинення ведення сторонами
спільного господарства, суд оцінює
показання усіх свідків в їх сукупності
та співставленні, співставляє їх з
показаннями позивачки як свідка і
текстом її позовних заяв до суду про
розлучення за різні роки, при цьому суд
враховує, що такі позовні заяви
складались і підписувались позивачкою
до виникнення спірних правовідносин
щодо поділу спільного майна сторін як
подружжя, аналізуючи вказані докази
щодо їх логічності та послідовності, а
також взаємовиключності одних доказів
щодо інших, суд приходить до висновку,
що першою датою, яку самостійно, без
стороннього впливу, вказувала сама
позивачка ОСОБА_1 в позові про
розлучення від 28.02.2011р. як час
припинення ведення нею і чоловіком
спільного господарства це - листопад
2010р., зібрані в справі докази про
взаємовідносини сторін після цієї дати
характеризуються такими обставинами,
як вказує сама позивачка: чоловік пив,
вчиняв сварки, матеріально сім*ю і
дітей не утримував, усі кошти витрачав
на себе, мав коханок; належних і
допустимих доказів про існування у
відповідача особистого сталого доходу,
що давав би йому можливість придбавати
нерухомість, суду не надано; є
показання свідків про те, що певний час
з початку 2010р. відповідач проводив з
третьою особою - ОСОБА_3, мав з нею й
боргові відносини, але його бачили і за
місцем реєстрації в спірній квартирі
АДРЕСА_1, де він, також, вчиняв сварки,
викликались працівники міліції,
позивачка скаржилась на відсутність
матеріальної допомоги зі сторони
чоловіка та фактичний розпад сім*ї.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд приходить до висновку, що датою
припинення ведення сторонами
спільного господарства слід вважати
листопад 2010р., оскільки доказів, які б
доводили існування між ними сім*ї та
спільного бюджету в наступний час
взаємовідносин, суду не надано.

Таким чином, на час припинення ведення
сторонами спільного господарства,
тобто листопад 2010р., наявним було
наступне спірне майно: 1) квартира
АДРЕСА_1, яка придбана згідно договору
купівлі-продажу квартири від 23.03.2009р.
сторонами в рівних частках - по ? кожний,
2) автомобіль «LEXUS LX470», 2006р. випуску,
номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1,
чорного кольору, що придбаний ОСОБА_2
згідно біржової угоди від 12.06.2010р., які
суд визнає спільною сумісною власністю
сторін як подружжя відповідно до
правил частини 1 ст.60 СК України.

Згідно частини 1 ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об*єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними…

Оскільки кожен із сторін має у
власності по ? частині квартири АДРЕСА_1
і частка кожного з них є спільною
сумісною власністю, при поділі цих
часток порівну, у сторін виникає право
особистої часткової власності на ?
частину спірної квартири у кожного, а
основні і зустрічні позовні вимоги в
цій частині є обґрунтованими і такими,
що підлягають задоволенню.

Що стосується поділу автомобіля, суд
приходить до наступного.

Способи та порядок поділу майна,
що є об*єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визначені в ст.71 СК
України, частина 2 якої вказує про те, що
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

В даному випадку, автомобіль
відповідно до частини 2 ст.183 ЦК України
має ознаки неподільної речі, оскільки
його поділ без втрати його цільового
призначення є неможливим.

При цьому в частині 4 цієї ж
правової норми зазначено про те, що
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Аналіз даної норми матеріального
права дає можливість зробити висновок
про те, що законодавець чітко
конкретизує майно при поділі якого як
об*єктів спільної сумісної власності
подружжя, присудження одному з них
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності, без його згоди, не
допускається, а саме: житловий будинок,
квартира, земельна ділянка, тобто,
виключно на нерухоме майно.

При цьому законодавець, не
визначає можливість розширення
переліку такого майна та включення до
нього рухомого майна.

Оскільки автомобіль є рухомим
майном, тому до нього правила частини 4
ст.71 СК України застосуванню не
підлягають.

Аналогічна правова позиція
викладена і в пункті 22 Постанови №11
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. з
наступними змінами і доповненнями.

Згідно частини 5 ст.71 СК України,
присудження одному із подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Цю вимогу закону сторонами не
виконано, у зв*язку із чим докази щодо
вартості спірного автомобіля в даному
випадку правового значення не мають.

В пункті 25 вказаної вище
Постанови Пленуму Верховного Суду
України зазначено, що, вирішуючи
питання про поділ майна, що є об*єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема, неподільні речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст.71 СК України щодо
обов*язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим з
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Як було вказано вище, до поділу
рухомого майна правила частини 4 ст.71 СК
України не застосовуються.

В цьому ж пункті 25 своєї Постанови
Верховний суд України роз*яснює про те,
якщо у разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визначає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Приймаючи до уваги, що жодна із
сторін не внесла грошову компенсацію
вартості частки спірного автомобіля на
депозитний рахунок суду, а відповідач
при цьому просив виключити цей
автомобіль зі спільної власності його
і позивачки як подружжя та визнати його
особистою приватною власністю, суд
вважає за необхідне поділити спірній
автомобіль між сторонами в рівних
частках, залишивши його у їх спільній
частковій власності, задовольнивши
основні позовні вимоги в цій частині.

В пункті 30 Постанови №11 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007р. з наступними
змінами і доповненнями вказано, якщо
під час окремого проживання подружжя
після фактичного припинення шлюбних
відносин спільне майно членами не
придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57
СК України може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте кожним з них за цей період
та за вказаних обставин і провести
поділ тільки того майна, що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

В частині 6 ст.57 СК України
вказано, що суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте, ним за час їхнього
окремого проживання у зв*язку з
фактичним припиненням спільних
відносин.

Як встановлено судом, спірна
земельна ділянка АДРЕСА_2, кадастровий
номер :01:018:0273 придбана ОСОБА_2
згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 29.10.2011р., на
підставі якого 23.01.2012р. виданий
Державний акт на право власності на
земельну ділянку, тобто, вже після
фактичного припинення ведення з
позивачкою спільного господарства та
спільних відносин під час їх окремого
проживання, а тому суд приходить до
висновку, що вказану земельну ділянку
слід визнати особистою приватною
власністю ОСОБА_2 відповідно до правил
частини 6 ст.57 СК України та відповідних
роз*ясень Пленуму Верховного суду
України, задовольнивши зустрічні
позовні вимоги в цій частині.

Що стосується поділу
недобудованого житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
суд приходить до наступного.

Згідно частин 1, 2 ст.375 ЦК України,
власник земельної ділянки має право
зводити на ній будівлі та споруди,
створювати закриті водойми,
здійснювати перебудову, а також
дозволяти будівництво на своїй ділянці
іншим особам.

Власник земельної ділянки
набуває право власності на зведені ним
будівлі, споруди та інше нерухоме
майно.

Загальне правило щодо набуття
права власності на новостворене майно
закріплено в частині 2 ст.331 ЦК України,
яка передбачає, що право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до частин 1, 2 ст.182 ЦК
України, право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов*язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

В даному випадку спірний будинок
АДРЕСА_2 не прийнятий до експлуатації
та не має державної реєстрації, а тому
має статус самочинного будівництва.

Новий підхід щодо можливості
визнання права власності на об*єкт
незавершеного будівництва, зокрема, на
незавершений будівництвом будинок,
викладений в правовій позиції
Верховного Суду України в справі
№6-37цс13 від 15.05.2013р., яка є джерелом
права, де вказано, що незавершений
будівництвом будинок може бути
визнаний об*єктом права спільної
сумісної власності подружжя із
визначенням часток.

Тобто, Верховний Суд України
визнає за можливе виникнення права
власності на об*єкт незавершеного
будівництва при вирішенні спору про
поділ спільного майна подружжя.

Враховуючи таку правову позицію
Верховного суду України та усі
обставини даної справи, суд приходить
до висновку про те, оскільки в даному
випадку спірний житловий будинок
побудований відповідачем ОСОБА_2 на
земельній ділянці, яка є його особистою
приватною власністю і під час окремого
з позивачкою проживання, у зв*язку із
чим є особистою приватною власністю
відповідача відповідно до правил
частин 1, 2 ст.375 ЦК України і частини 6
ст.57 СК України, але має статус
самочинного майна і є по суті
недобудованим, у зв*язку із чим суд
вважає за можливе застосувати вказану
вище правову позицію Верховного Суду
України до спірних правовідносин і
визнати за ОСОБА_2 право особистої
приватної власності на незавершений
будівництвом будинок АДРЕСА_2,
задовольнивши зустрічні позовні
вимоги в цій частині.

Що стосується самостійного
позову третьої особи, суд приходить до
наступного.

У відповідності до частин 1, 2 ст.74
СК України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім*єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об*єтом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають в шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст.74 СК
України слід виходити з того, що
вказана норма поширюється на випадки,
коли чоловік і жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Крім цього, для визначення осіб як
таких, що перебувають у фактичних
шлюбних відносинах, для вирішення
майнового спору на підставі ст.74 СК
України, суд повинен встановити факт
проживання однією сім*єю чоловіка та
жінки без шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно.

Так, пункт 5) частини 1 ст.256 ЦПК
України передбачає право суду на
встановлення факту проживання однією
сім*єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Юридичне поняття шлюбу визначено в
частині 1 ст.21 СК України, де вказано про
те, що шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану.

В частині 2 цієї ж норми права
визначено, що проживання однією сім*єю
жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов*язків подружжя.

Юридичне поняття сім*ї визначено в
частині 2 ст.3 СК України, яка вказує про
те, що сім*ю складають особи, які
спільно проживають, пов*язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов*язки.

Подружжя вважається сім*єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв*язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до частини 1 ст.36 СК України,
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов*язків подружжя.

Тобто, виходячи зі змісту вказаних вище
норм сімейного законодавства, подружжя
завжди є сім*єю.

Правовий аналіз діючого законодавства
щодо встановлення юридичного факту
проживання чоловіка і жінки однією
сім*єю без шлюбу дає можливість для
суду зробити висновок про те, що
встановлення такого факту є можливо
лише щодо чоловіка і жінки, які
юридично не перебувають в будь-якому
іншому шлюбі.

В спірному випадку, ОСОБА_2 до набрання
чинності рішенням Святошинського
районного суду м.Києва від 06.09.2013р. про
його розлучення зі ОСОБА_1, перебував в
шлюбі з останньою, а ОСОБА_3 перебувала
в шлюбі з ОСОБА_13 з 29.10.1995р. (а.с. 190 - копія
паспорту з відміткою про укладення
шлюбу) до 09.07.2010р. (а.с. 191 - копія
свідоцтва про розірвання шлюбу).

Таким чином, на час придбання спірної
земельної ділянки АДРЕСА_2 згідно
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 29.10.2011р. і будівництва на
ній спірного житлового будинку, ОСОБА_2
перебував в юридичному шлюбі зі ОСОБА_1,
а тому суд вважає, що встановлення
юридичного факту перебування його в
цей проміжок часу у фактичному шлюбі з
іншою жінкою - ОСОБА_3 діючим
законодавством не передбачено, що
виключає застосування до цих спірних
правовідносин і ст.74 СК України, у
зв*язку із чим правові підстави для
задоволення самостійних позовних
вимог третьої особи відсутні.

Щодо встановлення юридичного факту
перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживання
однією сім*єю без шлюбу в період часу
після розлучення ОСОБА_2 зі ОСОБА_1, суд
вважає, що встановлення такого
юридичного факту не тягне за собою
ніяких правових наслідків і не може
привести до застосування ст.74 СК
України, враховуючи те, що відсутня
мета встановлення цього юридичного
факту, оскільки за вказаний проміжок
часу будь-якого спірного майна набуто
не було.

Оцінюючи зібрані по справі докази
в їх сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв*язку, суд прийшов до висновку, про
необхідність часткового задоволення
основних і зустрічних позовних вимог
та необхідність відмови в задоволенні
самостійних позовних вимог, з
наведених вище правових підстав.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 36, 57, 60, 61, 69, 70,
71, 74 СК України, ст.ст. 182, 331, 375 ЦК
України, Постановою №11 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007р. з наступними
змінами і доповненнями, правовою
позицією Верховного Суду України,
викладеною в справі №6-37цс13 від
15.05.2013р.,ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 223 ЦПК
України, суд, -

В и р і ш и в :

Основний і зустрічний позови
задовольнити частково.

Поділити спільну сумісну власність
подружжя: ОСОБА_2 і ОСОБА_1, а саме:

1) квартиру АДРЕСА_1,

2) автомобіль «LEXUS LX470», 2006р.
випуску, номер шасі (кузова, рами)
НОМЕР_1, чорного кольору.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, що
зареєстрований в АДРЕСА_1, право
власності в порядку поділу спільного
майна подружжя на наступне майно:

1) на ? частину квартири АДРЕСА_1,

2) на ? частину «LEXUS LX470», 2006р.
випуску, номер шасі (кузова, рами)
НОМЕР_1, чорного кольору.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, що
зареєстрована в АДРЕСА_1, право
власності в порядку поділу спільного
майна подружжя на наступне майно:

1) на ? частину квартири АДРЕСА_1,

2) на ? частину «LEXUS LX470», 2006р.
випуску, номер шасі (кузова, рами)
НОМЕР_1, чорного кольору.

Визнати особистою приватною власністю
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2, що зареєстрований в
АДРЕСА_1, наступне майно:

1) земельну ділянку площею 0,0995 га,
що знаходиться в АДРЕСА_2, кадастровий
номер :01:018: 0273, цільове
призначення: для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,

2) житловий будинок (Літ. А-2),
загальною площею приміщень 218,7 кв.м.
(загальна площа основи 283,8 кв.м., житлова
площа 95,3 кв.м.), тераса (Літ. А-2 тераса),
загальна площа основи 21,8 кв.м., гараж
(Літ. Б), загальна площа основи 65,0 кв.м.,
хвіртка (Літ. №1), ворота (Літ. №2),
огорожа (Літ. №3), свердловина (Літ. №І),
побудований на земельній ділянці
площею 0,0995 га, що знаходиться в АДРЕСА_2,
кадастровий номер :01:018: 0273,
цільове призначення: для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

В решті вимог основного, зустрічному
позові і самостійному позові -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутніми в судовому
засіданні під час проголошення рішення
суду - протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя: