АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-3941
Головуючий у 1-й інстанції - Бабко В.В.
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 року. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого
Пікуль А.А.

суддів
Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

при секретарі
Кучер Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 22 січня 2014 року у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5,
треті особи: Житлово-будівельний
кооператив «Арсеналець-27», ОСОБА_7, про
стягнення грошових сум

та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, третя особа:
Житлово-будівельний кооператив
«Арсеналець-27», про визнання
недійсними договорів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 22 січня 2014 року відмовлено
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи:
Житлово-будівельний кооператив
«Арсеналець-27», ОСОБА_7, про стягнення
грошових сум.

Суд також відмовив у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа:
Житлово-будівельний кооператив
«Арсеналець-27», про визнання
недійсними договорів.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
через свого представника ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на неповне з'ясування обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, неправильне застосування норм
матеріального права, що призвело до
постановлення незаконного та
необґрунтованого рішення, просить
рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення грошових
сум скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_4 у повному обсязі. (т.3, а.с.227-236).

ОСОБА_5 не погодилась з рішенням суду у
частині вирішення її зустрічних
позовних вимог про визнання недійсними
договорів і подала апеляційну скаргу, у
якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування до спірних
правовідносин норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення зустрічного позову, просить
рішення суду в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити зустрічний позов (т.4,
а.с.2-9).

В суд апеляційної інстанції
представник ОСОБА_5 та представник ЖБК
«Арсеналець-27», а також ОСОБА_7 не
з'явились, про місце та час
апеляційного розгляду повідомлені
належним чином, про що свідчать
завірені штемпелем поштового
відділення та підписом начальника
відділення зв'язку зворотні
повідомлення про вручення судових
повісток (т.4, а.с.76-77) та розписка ОСОБА_8
(т.4, а.с.75). Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8,
подала заяву про розгляд справи у її
відсутність (т.4, а.с.73). Суд ухвалив
розглядати справу у їх відсутність,
оскільки відповідно до положень ч.2 ст.
305 ЦПК неявка сторони, належним чином
повідомленої про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А.,
пояснення учасників судового розгляду:
представників ОСОБА_4, які підтримали
подану апеляційну скаргу та просили
суд її задовольнити, відмовивши у
задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5;
ОСОБА_6, який заперечував проти
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5
та покладався на розсуд суду при
вирішенні апеляційної скарги
представника позивача, з'ясувавши
обставини справи та обговоривши доводи
кожної апеляційної скарги, колегія
приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 слід задовольнити частково, а
скаргу ОСОБА_5 слід відхилити з
наступних підстав.

При ухваленні рішення суд першої
інстанції вважав встановленими
наступні обставини.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5
(рідні брати) і третя особа - ОСОБА_7
(мати), перебувають у родинних
відносинах. Відповідач ОСОБА_6 та
відповідачка ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_6, який є членом ЖБК
«Арсеналець-27», сплативши у повному
обсязі (15204 руб. 87 коп.) усі пайові внески
за квартиру АДРЕСА_1, отримав ордер
№069748 серії Ж, виданий на підставі
рішення членів ЖБК «Арсеналець-27»,
Виконавчим комітетом Київської
міської ради народних депутатів від 8
серпня 1988 року № 564 на сім'ю з трьох
осіб, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_5 - дружина,
ОСОБА_9 - донька.

1 жовтня 1986 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір-доручення, згідно з
яким відповідач ОСОБА_6 зобов'язується,
від імені та за рахунок позивача
ОСОБА_4, виконати придбання
кооперативної трикімнатної квартири
шляхом вступу в кооператив
«Арсеналець-27». На витрати, пов'язані зі
вступом в кооператив відповідач ОСОБА_6
отримав 150 рублів. У разі невиконання
даного договору протягом одного року
відповідач ОСОБА_6 зобов'язався
повернути отримані 150 рублів та
неустойку в розмірі 15 рублів. Крім того,
ОСОБА_6 бере на 25 років у ОСОБА_4 в борг 300
рублів і, якщо, борг не поверне, то
повинен буде в строк сплатити ОСОБА_4
неустойку в розмірі боргу. Також, з
приводу укладення даного
договору-доручення ОСОБА_6 взято в борг
у ОСОБА_4 1000 рублів. Винагородою за
виконання вказаного договору є
обов'язок повернути 1000 рублів протягом
20 років.

Відповідно до договору-збереження від 1
жовтня 1986 року ОСОБА_6 отримав через
ОСОБА_7 акредитиви серія НОМЕР_3 від 27
серпня 1986 року на суму 3000 рублів, серія
НОМЕР_4 від 27 серпня 1986 року на суму 1000
рублів, які були зняті з ощадної книжки
НОМЕР_1, а також 1435 рублів готівкою, як
власність ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_6
зобов'язується зберігати отримані
кошти та використовувати їх тільки для
оплати вступного внеску (35 рублів) та 30%
кооперативного паю (5400 рублів) за
трикімнатну квартиру на розрахунковий
рахунок ЖБК "Арсеналець-27". Окрім того,
ОСОБА_6, після внесення суми на
розрахунковий рахунок ЖБК
"Арсеналець-27" зобов'язується здійснити
зберігання паєнакопичення ОСОБА_4
Строк зберігання паєнакопичення - 25
років без права власності.

20 липня 1987 року укладено договір
управління кооперативним паєм, згідно
з яким ОСОБА_6 та ОСОБА_4 підписали
договір про передачу кооперативного
паю в ЖБК "Арсеналець-27" в управління
ОСОБА_6, на підставі якого останній від
імені ОСОБА_4 вступив в ЖБК
"Арсеналець-27" оформивши пай, який
належав ОСОБА_4 на своє ім'я, чим порушив
умови договору-доручення від 1 жовтня
1986 року. Крім того, ОСОБА_6
зобов'язувався не використовувати
кооперативний пай для сімейних потреб
і переоформити пай та кооперативні
внески протягом 20 років на ім'я ОСОБА_4
ОСОБА_4 зобов'язувався після
переоформлення паю передати ОСОБА_6 пай
іншого кооперативу в розмірі ѕ паю ЖСК
"Арсеналець-27". Також ОСОБА_6
зобов'язувався повернути борг в
розмірі 5000 рублів протягом 20 років.

20 липня 1987 року укладено доповнення до
договору зберігання від 1 жовтня 1986
року, згідно з яким 3 листопада 1986 року
ОСОБА_6 по прибутковому касовому ордеру
№ 171 оплатив вступний внесок в ЖБК
"Арсеналець-27" в розмірі 35 рублів за
рахунок книжкових збережень, що
належали ОСОБА_4 на правах приватної
власності. Повідомленням від 4 січня 1987
року на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 в
Дніпровське відділення Держбанку за
трикімнатну квартиру в ЖБК
"Арсеналець-27" суму в розмірі 5400 руб. 07
коп. ОСОБА_6 сплатив 30% паю трикімнатної
кооперативної квартири за рахунок
трудових збережень, які належали
ОСОБА_4 на правах особистої власності. В
даному договорі вказано, що у разі
порушення Зберігачем
договору-зберігання від 1 жовтня 1986
року ОСОБА_6 повертає ОСОБА_4: вступний
внесок, що дорівнює вступному внеску в
житловий кооператив того ж роду та тієї
ж якості; рівний пай того ж роду та тієї
ж якості іншої кооперативної квартири.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 24 січня 2007 року
затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_6 зобов'язується
виконати всі умови договору поруки від
1 жовтня 1986 року, а саме: повернути взяті
грошові кошти в розмірі 1050 грн.

Окрім того, в судовому засіданні
відповідач ОСОБА_6 та його представник
визнали, що виконання спірних
договорів позивачем ОСОБА_4, а саме
передача коштів ОСОБА_6 здійснювалась
третьою особою - ОСОБА_7, про що останній
ОСОБА_6 надавались відповідні розписки
від 1 жовтня 1986 року та 1 вересня 1992 року.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2004 року
задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 про
стягнення боргу і встановлено, що
ОСОБА_7 в жовтні 1986 року надала в борг
ОСОБА_6 5400 карбованців, а у вересні 1991
року під розписку - 9000 карбованців.
Всього в борг було надано 14400
карбованців, які ОСОБА_6 повинен був
повернути до 2004 року. Стягнуто з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_7 15120 грн. Рішення суду
не оскаржувалося та набрало законної
сили.

27 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
укладений Договір, предметом якого є
виконання рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 25 листопада
2004 року.

Відповідно до п.2.1 цього Договору,
боржник передає право власності на
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та в трьохмісячний термін
зобов'язаний переоформити ордер на
квартиру.

Згідно п.5 вказаного договору, в разі
невиконання даної угоди ОСОБА_6 сплачує
неустойку в розмірі 3000 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 26 грудня 2006 року визнана
мирова угода між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про
виконання усіх умов Договору від 27
грудня 2004 року.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 6 жовтня 2009 року задоволено
позовні вимоги ОСОБА_7 та встановлено,
що ОСОБА_6 зобов'язаний виконати умови
договору і сплатити ОСОБА_7 неустойку в
розмірі 3 000 грн., а також понесені нею
судові витрати, а всього стягнуто 3297
грн. Рішення не було оскаржене та
набрало законної сили.

Умови указаних договорів (оспорюваних
ОСОБА_5) та розписок, які пов'язані між
собою, передбачали обов'язок вчинення
дій сторонами цих договорів та
виходили з волевиявлення сторін
(сторін договорів), договірні
правовідносини сторін були
урегульовані ЦК 1963 року, в той час як
ОСОБА_5 не була стороною оспорюваних
нею договорів.

За встановлених обставин районний суд
прийшов до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
первісних позовних вимог ОСОБА_4 та
відсутність правових підстав для
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

З матеріалів справи вбачається, що при
поданні позову у травні 2007 року ОСОБА_4
були пред'явлені позовні вимоги до
ОСОБА_6 про виконання договору
доручення (т.1, а.с.3).

До початку розгляду судом справи по
суті ОСОБА_4 неодноразово змінював
предмет позову, під час розгляду справи
позивач збільшив розмір позовних вимог
та остаточно пред'явив позовні вимоги
до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення з
відповідачів - по 316 582 грн. 10 коп. з
кожного, на користь позивача у якості
компенсації половини ринкової
вартості частки паю позивача, а також
стягнення з відповідачів: 1000 рублів (за
договором-доручення від 01.10.1986); 150
рублів, що дані на витрати, пов'язані зі
вступом до кооперативу, 300 рублів боргу
та 300 рублів неустойки (за
договором-доручення від 01.10.1986); 5000
рублів (за договором управління
кооперативним паєм від 20.07.1987), а всього:
6750 рублів, що відповідає 7 087 грн. 50
коп.(т.3, а.с.22-24).

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні цієї частини позову
доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав
для задоволення первісних позовних
вимог ОСОБА_4 про стягнення з
відповідачів - по 316 582 грн. 10 коп. з
кожного, на користь позивача у якості
компенсації половини ринкової
вартості частки паю позивача, а також
стягнення з відповідачів: 1000 рублів (за
договором-доручення від 01.10.1986)
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача щодо
невідповідності обставинам справи
висновків суду в означеній вище
частині первісного позову ОСОБА_4 не
можуть бути прийняті апеляційним судом
у якості підстав для скасування
рішення суду в цій частині виходячи з
наступного.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо відсутності правових підстав для
задоволення первісного позову в
означеній частині повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення (т.3, а.с.211-213).

Доводи апеляційної скарги
представника позивача є фактично
повторенням доводів позивача у суді
першої інстанції та вкладенням його
позиції щодо підстав для задоволення
заявленого ним позову. Ці доводи були
предметом перевірки та оцінки судом
першої інстанції при ухваленні
рішення, їх оцінка послідовно
викладена у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення, підстав для
сумніву у її правильності в
апеляційного суду немає. Доводів на
спростування цих висновків суду першої
інстанції апеляційна скарга не
містить, в ході апеляційного розгляду
представник позивача, ОСОБА_3, також не
навів таких обставин.

Посилання апеляційної скарги
представника позивача на те, що
районним судом при вирішенні
первісного позову в частині стягнення
з відповідачів - по 316 582 грн. 10 коп. з
кожного, на користь позивача у якості
компенсації половини ринкової
вартості частки паю позивача та 1000
рублів за договором-доручення від
01.10.1986 дана неналежна оцінка доказам, що
призвело до неправильного
встановлення обставин та невірного
застосування до спірних правовідносин
норм матеріального права, є
безпідставними, суперечать фактичним
обставинам справи, правильно
встановленим судом першої інстанції на
підставі наявних у матеріалах справи
письмових доказів. У цих посиланнях
сторона позивача вдається до
перекручування фактів на свою користь.

Так з наявних у справі письмових
доказів вбачається, що ОСОБА_4
обґрунтовує заявлені ним вимоги
договором-дорученням від 1 жовтня 1986
року (т.1, а.с.4), відповідно до умов якого
повірений (ОСОБА_6) зобов'язався від
імені та за рахунок іншої сторони
(довірителя - ОСОБА_4) здійснити
придбання кооперативної трикімнатної
квартири у кооперативі "Арсеналець-27"
(внесення кооперативних внесків).

Водночас, доказів того, що на виконання
указаного договору позивачем була
видана повіреному - ОСОБА_6, довіреність
на вчинення означених у договорі дій
від імені довірителя відповідно до
положень глави 4 ЦК УРСР 1963 року,
чинного на час укладення та виконання
цього договору, суду не надано.

Отримані ОСОБА_6 за указаним договором
у борг від ОСОБА_4 1 000 радянських рублів,
які в якості винагороди за виконання
цього договору підлягали поверненню
протягом 20 років, ОСОБА_6 зобов'язався
повернути відповідно до умов мирової
угоди від 17 січня 2007 року, затвердженої
Голосіївським районним судом м. Києва 24
січня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу
(т.1, а.с.5; 100-102). Доказів того, що указана
ухвала на час вирішення даного спору
скасована, а тому не є чинною, суду не
надано.

Ураховуючи цю обставину, правові
підстави стягнення (фактично
повторного) з відповідачів 1000 рублів на
користь позивача за
договором-доручення від 01 жовтня 1986
року відсутні.

Крім того, з наявних у справі письмових
доказів вбачається, що гроші для оплати
вартості паю за кооперативну квартиру
АДРЕСА_1 у розмірі 14 400 радянських
рублів (5400+9000) ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7
(т.3, а.с.16-17;25-26) і указані кошти були
стягнуті з нього (у перерахунку на
гривні - 15 120 грн.) на користь ОСОБА_7
рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2004 року (т.2,
а.с.221). Оскільки сума 5400 радянських
рублів відповідно до розписки від 1
жовтня 1986 року про отримання ОСОБА_6
грошей від ОСОБА_7 (т.3, а.с.17) збігається
із сумою, отриманою ОСОБА_6 відповідно
до умов договору зберігання від 1
жовтня 1986 року для сплати
кооперативного паю, а відповідно до
змісту цього договору гроші
отримувались ОСОБА_6 через ОСОБА_4 (т.2,
а.с.34), сума 5400 радянських рублів - 30%
кооперативного паю, у договорі
зберігання від 1 жовтня 1986 року є сумою,
отриманою ОСОБА_6 від ОСОБА_7 за
розпискою від 1 жовтня 1986 року, і ця сума
стягнута з нього на користь ОСОБА_7
рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 листопада 2004 року, яке є
чинним.

Крім того, відповідно до п.4 укладеного
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 20 липня 1987 року
договору управління кооперативним
паєм ОСОБА_4 зобов'язався після
переоформлення протягом 20 років
кооперативного паю ОСОБА_6 у ЖБК
"Арсеналець-27" на ім'я позивача передати
ОСОБА_6 пай іншого кооперативу у
розмірі ѕ паю ЖБК "Арсеналець-27".
Відповідно до п.5 указаного договору
ОСОБА_6 зобов'язався повернути борг у
розмірі 5 000 радянських рублів протягом
20 років (т.1, а.с.203).

Таким чином, оскільки гроші у розмірі 14
400 радянських рублів, які отримані
ОСОБА_6 від ОСОБА_7 для сплати паю у ЖБК
"Арсеналець-27", стягнуті з нього за
рішенням суду, а договір управління
кооперативним паєм від 20 липня 1987 року
передбачав переоформлення паю з
передачею паю у іншому кооперативі
(фактично - обмін одного майна на інше
(міна, ст.241 ЦК УРСР 1963 року)), а також
ураховуючи ту обставину, що ОСОБА_6 не
була видана довіреність на вчинення
дій, означених у договорі-дорученні
від 1 жовтня 1986 року (т.1, а.с.4) та
договорі-доручення від 1 жовтня 1986 року
(т.2, а.с.5), правові підстави для
стягнення з відповідачів - по 316 582 грн.
10 коп. з кожного, на користь позивача у
якості компенсації половини ринкової
вартості частки паю позивача у ЖБК
"Арсеналець-27" відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції при вирішенні
первісних позовних вимог ОСОБА_4 про
стягнення з відповідачів - по 316 582 грн.
10 коп. з кожного, на користь позивача у
якості компенсації половини ринкової
вартості частки паю позивача, а також
стягнення з відповідачів 1000 рублів (за
договором-доручення від 01.10.1986) дана
належна оцінка доводам сторін у
сукупності з наданими сторонами
доказами, висновки суду відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційній скарзі представника
позивача, не спростовують їх,
томупідстав для скасування
оскаржуваного рішення у цій частині
немає.

Водночас доводи апеляційної скарги
представника позивача в частині
невідповідності обставинам справи
висновків районного суду щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про стягнення: 750 рублів (150
рублів, отриманих на витрати; 300 рублів
боргу та 300 рублів неустойки) за
договором-доручення від 01.10.1986; 5000
рублів за договором управління
кооперативним паєм від 20.07.1987,
заслуговують на увагу та можуть бути
прийняті апеляційним судом у якості
підстав для скасування та зміни
рішення в цій частині виходячи з
наступного.

Доказів того, що на виконання п.4
договору-доручення від 1 жовтня 1986 року
(т.2, а.с.5) ОСОБА_6 у жовтні 1987 року
повернув ОСОБА_4 взяті у останнього на
витрати, пов'язані зі вступом у
кооператив, 150 радянських рублів, суду
не надано.

Доказів того, що на виконання п.5
договору-доручення від 1 жовтня 1986 року
(т.2, а.с.5) ОСОБА_6 у жовтні 2011 року
повернув ОСОБА_4 взяті у останнього в
борг 300 радянських рублів, суду не
надано.

При цьому, відповідно до п.5
договору-доручення від 1 жовтня 1986 року
(т.2, а.с.5) у разі неповернення боргу в
строк ОСОБА_6 зобов'язаний сплатити
неустойку у розмірі суми боргу - 300
радянських рублів.

Доказів того, що на виконання п.5
договору управління кооперативним
паєм від 20 липня 1987 року (т.1, а.с.203)
ОСОБА_6 повернув ОСОБА_4 борг у розмірі 5
000 радянських рублів протягом 20 років -
до 20 липня 2007 року, суду також не
надано.

Таким чином, є доведеним факт порушення
прав позивача ОСОБА_6, який не виконав
умови укладених між сторонами
договорів в частині: повернення ОСОБА_4
у жовтні 1987 року взятих у останнього на
витрати, пов'язані зі вступом у
кооператив, 150 радянських рублів;
повернення боргу у розмірі 300
радянських рублів у жовтні 2011 року;
повернення боргу у розмірі 5 000
радянських рублів протягом 20 років - до
20 липня 2007 року.

Оскільки ОСОБА_5 не була стороною
указаних договорів і доказів того, що
отримані кошти були витрачені в
інтересах сім'ї суду не надано,
обов'язку їх виконувати у неї не
виникло, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення в частині
відмови у задоволенні цих позовних
вимог, пред'явлених до ОСОБА_5, немає.

В даному випадку порушене право в
частині неповернення боргу у розмірі 5
000 радянських рублів протягом 20 років -
до 20 липня 2007 року, підлягає захисту
незалежно від того, що позивач при
поданні позову про стягнення цих сум
(заява про уточнення позовних вимог; т.1,
а.с.202) у вересні 2010 року пропустив
установлений цивільним законодавством
(ст. 257 ЦК України) трирічний строк
звернення до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу,
оскільки відповідач ОСОБА_6 не подав
заяву про застосування позовної
давності, а за правилом ч.3 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Ураховуючи наведене, з ОСОБА_6, як
сторони за договором, на користь
позивача підлягає стягненню ( в межах
заявлених позовних вимог): в рахунок
повернення боргу та сплати неустойки
за договором-доручення від 01 жовтня 1986
року - 600 радянських рублів (300+300); в
рахунок повернення боргу за договором
управління кооперативним паєм від 20
липня 1987 року - 5000 радянських рублів, в
всього: 5 600 радянських рублів, що за
розрахунком позивача про переведення
цієї неіснуючої на час розгляду справи
грошової одиниці у гривню складає 5 880
грн. 00 коп. (5600 х 1,05).

Однак, навіть у разі доведення
наявності порушення права в частині
неповернення ОСОБА_4 у жовтні 1987 року
взятих у останнього ОСОБА_6 на витрати,
пов'язані зі вступом у кооператив, 150
радянських рублів, воно не підлягає
захисту з наступних підстав.

Відповідно до п.4 прикінцевих та
перехідних положень Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

У даному випадку перебіг строку
позовної давності щодо обов'язку
ОСОБА_6 повернути 150 радянських рублів
взятих у ОСОБА_4 на витрати, пов'язані зі
вступом у кооператив, розпочався у
жовтні 1987 року, тобто у період чинності
ЦК УРСР 1963 року, тривав відповідно до
ст. 71 ЦК УРСР 1963 року три роки, і
закінчився у жовтні 1990 року, тобто до
набрання чинності Цивільним кодексом
України.

Таким чином, при визначенні позовної
давності та наслідків закінчення
строку позовної давності до указаних
правовідносин підлягають застосуванню
положення глави 5 ЦК УРСР 1963 року.

За правилом ч.1 ст.80 ЦК УРСР 1963 року
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови у позові.

Ураховуючи наведене, оскільки на час
пред'явлення позивачем позову про
стягнення цієї суми (заява про
уточнення позовних вимог; т.2, а.с.50-51) у
лютому 2011 року строк позовної давності
закінчився у жовтні 1990 року, поважних
причин пропуску позовної давності не
встановлено, указана обставина за
правилом ч.1 ст. 80 ЦК УРСР 1963 року є
підставою для відмови у позові.

Отже, рішення суду в частині вирішення
первісних позовних вимог про стягнення
150 рублів, отриманих на витрати за
договором-доручення від 01.10.1986 підлягає
зміні шляхом вказівки, що в задоволенні
цієї частини позову, пред'явленого до
ОСОБА_6, відмовлено за правилом ч.1 ст.80
ЦК УРСР 1963 року, у зв'язку з закінченням
строку позовної давності до
пред'явлення позову.

У зв'язку з вищевикладеним,
оскаржуване рішення в частині
вирішення питання розподілу судових
витрат слід змінити.

Оскільки ОСОБА_4 при подачі у вересні 2013
року заяви про збільшення ціни позову
до 640 251 грн. 70 коп. не провів доплату
судового збору у розмірі 1 741 грн. до
передбаченого п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону
України "Про судовий збір" від 08.07.2011 N
3674-VI розміру судового збору, який
обмежується трьома розмірами
мінімальної заробітної плати - 3441 грн.,
(3441 - 1 700 (1691.50 + 8.50); т1, а.с.1; т.2 а.с.57)),
указана сума (1741 грн.) підлягає
стягненню з позивача в дохід держави.

При цьому, з ОСОБА_6 на користь позивача
на відшкодування витрат по сплаті
судового збору підлягає стягненню,
пропорційно до задоволеної частини
позову, 31 грн. 60 коп. ( 5880 х 3441 : 640251,70).

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що висновки районного суду щодо
відсутності підстав для задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_5
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 за своїм
змістом є фактично повторенням змісту
зустрічної позовної заяви від 24
листопада 2010 року (т.2, а.с. 23-27) та змісту
пояснень по справі від 23 січня 2012 року
(т.2, а.с. 141-153).

Посилання апеляційної скарги на те, що
оспорюваними правочинами зачіпається
право власності ОСОБА_5, на квартиру,
яке виникло у зв'язку з тим, що вона є
співвласником паєнагромадження в
період оплати пайових внесків за
квартиру, членом сім'ї члена
кооперативу, не можуть бути прийняті
апеляційним судом у якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення в
частині вирішення зустрічного позову
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 48 ЦК УРСР 1963
року, в редакції, чинній на час
укладення оспорюваних ОСОБА_5
договорів, недійсною є та угода, яка не
відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.4 ЦК УРСР 1963 року,
цивільні права і обов'язки виникають,
зокрема, з угод, передбачених законом, а
також з угод, хоч і не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

За правилом ч.1 ст. 59 ЦК УРСР 1963 року
угода, визнана недійсною, вважається
недійсною з моменту її укладення.

За правилом ч.1 ст. 6 ЦК УРСР 1963 року, в
редакції, чинній на час укладення
оспорюваних ОСОБА_5 договорів, захист
цивільних прав здійснюється в
установленому порядку, зокрема, судом
шляхом: визнання цих прав; відновлення
становища, яке існувало до порушення
права, і припинення дій, які порушують
право; присудження до виконання
обов'язку в натурі; припинення або
зміни правовідношення; стягнення з
особи, яка порушила право, завданих
збитків, а у випадках, передбачених
законом або договором, - неустойки
(штрафу, пені), а також іншими засобами,
передбаченими законом.

Таким чином, суд перевіряє
відповідність вимогам закону та
наявність порушення права позивача
саме на час укладення оспорюваних
останнім угод.

У даному конкретному випадку характер
та зміст оспорюваних ОСОБА_5
договору-доручення від 1 жовтня 1986 року
та договору управління кооперативним
паєм від 20 липня 1987 року не дає підстав
вважати, що вони не відповідали вимогам
закону.

Крім того, оскільки за
договором-дорученням від 1 жовтня 1986
року дії повіреного повинні були
здійснюватися за рахунок довірителя -
ОСОБА_4, немає правових підстав вважати,
що внаслідок його укладення були
порушені права чи охоронювані законом
інтереси ОСОБА_5

Оскільки договір про управління
кооперативним паєм від 20 липня 1987 року
стосується виконання
договору-доручення від 1 жовтня 1986 року
і не є безоплатним, бо містить обов'язок
ОСОБА_4 передати ОСОБА_6 пай іншого
кооперативу, у суду також немає підстав
вважати, що внаслідок його укладення
були порушені права чи охоронювані
законом інтереси ОСОБА_5, ураховуючи
також ту обставину, що відповідно до
змісту позовної заяви ОСОБА_5 про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири у кооперативному будинку ЖБК
«Арсеналець-27» сума пайового внеску за
квартиру була повністю сплачена 30
вересня 1992 року, тобто через п'ять років
після укладення оспорюваного договору
про управління кооперативним паєм (т.1,
а.с.80).

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції при вирішенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 дана
належна оцінка доводам сторін у
сукупності з наданими сторонами
доказами, висновки суду відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційній скарзі відповідачки, не
спростовують їх, тому підстав для
скасування оскаржуваного рішення в
цій частині немає.

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 22 січня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про стягнення: 600 рублів (300
рублів боргу та 300 рублів неустойки) за
договором-доручення від 01.10.1986; 5000
рублів за договором управління
кооперативним паєм від 20.07.1987,
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 5 880
грн. 00 коп. (П'ять тисяч вісімсот
вісімдесят грн. 00 коп.) в рахунок:
повернення боргу та сплати неустойки
за договором-доручення від 01 жовтня 1986
року; повернення боргу за договором
управління кооперативним паєм від 20
липня 1987 року.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 22 січня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про стягнення 150 рублів,
отриманих на витрати за
договором-доручення від 01.10.1986 змінити.

Вказати, що в задоволенні цієї частини
позову відмовлено за правилом ч.1 ст.80
ЦК УРСР 1963 року, у зв'язку з закінченням
строку позовної давності до
пред'явлення позову.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 22 січня 2014 року в частині
вирішення питання розподілу судових
витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1 741
грн. (Одну тисячу сімсот сорок одну грн.)
судового збору.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 31
грн. 60 коп. (Тридцять одну грн. 60 коп.) на
відшкодування витрат по сплаті
судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О.
Невідома

Т.І.Побірченко