Справа № 127/1897/14-ц Провадження №
22-ц/772/1401/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Кашпрук Г. М.Категорія: 53
Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого Сала Т.Б.,

суддів Іванюка М.В., Стадника І.М.

при секретарі Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 24 березня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
повного розрахунку при звільнені та
моральної шкоди, -

встановила:

В лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд
із вказаним позовом до ПАТ «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК», просив стягнути з
відповідача середній заробіток за час
затримки виплати заробітної плати за
період з 04.03.2014 року по 24 березня 2014 року
в сумі 97122,86 грн., суму з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення 1871,67 грн., три проценти
річних від простроченої суми в розмірі
1567,52 грн. та 25000 грн. моральної шкоди.

Вимоги мотивовані тим, що рішенням суду
його поновлено на роботі з 10.10.2012 року
та стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу по 01.03.2013 року. В
частині поновлення на роботі рішення
суду допущено до негайного виконання.

Позивач був поновлений на роботі лише
23.04.2014 року.

24.04.2012 року позивач був звільнений з
посади за угодою сторін.

При звільненні, відповідач, всупереч
вимогам чинного законодавства не
провів повний розрахунок з позивачем.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 березня 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на
користь позивача грошові кошти у
розмірі 97 122,86 грн. середнього
заробітку за час затримки повного
розрахунку при звільненні, а також 3 000,
00 грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог позову
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ПАТ
«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» подало
апеляційну скаргу в якій просить
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, яким в задоволені позовних
вимог відмовити. При цьому скаржник
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, про
необхідність застосування до вимог
позивача наслідків спливу строків
позовної давності. Зазначає, що дані
вимоги повинні розглядатись в порядку
ст. 236 КЗпП України. Затримка при
розрахунку виникла не з вини банку,
оскільки не було надано постанови
державного виконавця про виконання
рішення суду, і суд першої інстанції не
врахував, що одразу після отримання
даної постанови, рішення суду було
виконано. Також стверджує про
відсутність правових підстав для
застосування ст. 117 КЗпП України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що
01.03.2013 року рішенням Вінницького
міського суду позивача поновлено на
роботі з 10.10.2012 року й стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 41 320 грн. 11 коп., моральну шкоду
в розмірі 1 000 грн., а в частині
поновлення на роботі, рішення суду
допущено до негайного виконання.

04.03.2013 року ОСОБА_3 особисто подав
відповідачу заяву про поновлення його
на роботі разом з трудовою книжкою.

На цю заяву від відповідача поштою
надійшла відповідь від 05.03.2013 року, в
якій зазначено, що рішення суду буде
виконуватись тільки в примусовому
порядку державною виконавчою службою.

На що позивач 07.03.2013 року подав до суду
заяву про видачу виконавчого листа, а
11.03.2013 року отримав його і разом із
заявою (від 25.03.2013 року) про примусове
виконання рішення суду, направив до
відділу державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця від
03.04.2013 року відкрито виконавче
провадження про поновлення позивача на
роботі.

23.04.2013 року відповідачем видано наказ
про поновлення ОСОБА_3 на роботі, а
24.04.2013 року останній був звільнений з
роботи за угодою сторін.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції прийшов до
висновку, що на підставі статей 236 та 117
КЗпП України позивачу слід нарахувати
та виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 04.03.2013
року по 22.04.2013 рік. При цьому
середньоденна заробітна плата
позивача на посаді становила 409, 11 грн.

Оскільки повного розрахунку з
позивачем при звільненні проведено не
було, то відповідач зобов'язаний
сплатити середній заробіток по день
ухвалення рішення суду, по 24.03.2013 року, і
цей період становить 230 днів.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини у
справі, та правильно застосував норми
права, які регламентують спірні
відносини, однак помилково встановив
період за який необхідно стягнути
середній заробіток.

Так, рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 01.03.2013 року
ОСОБА_3 було поновлено на роботі з 10.10.2012
року та стягнуто з ПАТ «Креді Агріколь
Банк» середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 41 320 грн.
та моральну шкоду.

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку в
межах платежу за один місяць допущено
до негайного виконання.

При оголошенні даного рішення був
присутній представник банку.

Крім того, 04.03.2013 року банк отримав від
ОСОБА_3 письмову заяву про поновлення
на роботі, до якої надав копію рішення
суду.

Колегія суддів вважає, що з моменту
волевиявлення позивача про його
поновлення на роботі, відповідач
зобов'язаний був поновити ОСОБА_3 на
роботі.

Однак, позивача наказом по
підприємству від 23.04.2013 року № 338 к
поновлено на роботі та виплачено
ОСОБА_3 кошти по вказаному рішенню суду.

24.04.2013 року наказом № 346 к від 24.04.2013 року
ОСОБА_3 був звільнений з займаної
посади за угодою сторін на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Колегією суддів встановлено, що при
звільненні ОСОБА_3 було виплачено
заробітну плату за відпрацьованих два
дні та невикористану відпустку. Однак,
відповідачем не сплачено середній
заробіток за період з 04.03.2013 по день
звільнення - 24.04.2013 року. В цій частині
спір відсутній.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у
разі затримки власником або
уповноваженим ним органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить
ухвалу про виплату йому середнього
заробітку або різниці в заробітку за
час затримки.

Встановлено, що за період з 04.03.2013р. по
24.03.2013р. відповідач сплатив ОСОБА_3
середній заробіток лише 12.03.2014 року.

Дана обставина визнана позивачем.

Отже, 12 березня 2014 року - це дата
фактичного розрахунку банку з ОСОБА_3, а
тому, відповідач зобов'язаний в силу ст.
117 КЗпП України, сплатити ОСОБА_3
середній заробіток за період з 25.04.2013 по
12.03.2014 року.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції також
в частині визначення середньоденного
заробітку ОСОБА_3, який був
встановлений рішенням суду від 01
березня 2013 року, і як наслідок,
доказуванню не підлягає.

А від так, колегія суддів провівши
відповідні розрахунки прийшла до
висновку, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню середній
заробіток в розмірі 90 413, 31 грн. (221 день х
409, 11 грн.).

Щодо твердження апелянта про
необхідність застосування наслідків
спливу строків позовної давності, про
який зазначає відповідач, то колегія
суддів вважає, що воно є безпідставним,
оскільки банк 12.03.2014 року провів
розрахунок з позивачем по
заборгованості перед ним за період з
04.03.2013 року по 23.04.2013 року, а від так,
строк позовної давності необхідно
рахувати з 12.03.2014 року. Позов до суду
подано 03.02.2014 року.

Колегія суддів не погоджується з
розміром стягнутої за рішенням суду
першої інстанції моральної шкоди,
вважає її розмір безпідставно
завищеним, і таким, що не відповідає
принципам справедливості у даному
спорі, оскільки колегія суддів приймає
до уваги ту обставину, що ОСОБА_3 одразу
після поновлення його на роботі на
наступний день звільнився, що свідчить
про відсутність бажання працювати в
даній установі.

Однак, колегія суддів вважає, що
моральна шкода підлягає стягненню на
підставі ст. 237-1 КЗпП України, оскільки
ПАТ «Креді Агріколь Банк» не виконавши
вчасно рішення суду про поновлення
ОСОБА_3 на роботі, повторно порушив
законні права ОСОБА_3, не провівши
вчасно з ним розрахунку при звільненні.
Колегія суддів вважає, що розмір
такого відшкодування повинен
становити 500 грн..

Суд першої інстанції також вірно
дійшов до висновку про неможливість
стягнення інфляційних втрат та три
відсотки річних, оскільки дані санкції
застосовуються при зобов'язальних
цивільно-правових відносинах, і не
можуть застосовуватись в трудових
спорах про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Твердження апелянта, що вимоги
позивача необхідно розглядати в
порядку ст. 236 ЦПК України, є
безпідставними, оскільки позивач
звертався в порядку ст. 236 ЦПК України
до суду, подавши 07.05.2013 року відповідну
заяву. Ухвалою Вінницького міського
суду Вінницької області від 02.08.2013 року
відмовлено у відкритті провадження за
його заявою, при цьому роз'яснено, що
вимоги ОСОБА_3 повинні розглядатись в
позовному провадженні, і як наслідок,
ОСОБА_3 звернувся з даним позовом до
суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 підставою
для зміни рішення суду є
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

В даному випадку суд першої інстанції
помилився у визначенні періоду за який
необхідно було стягнути середній
заробіток на користь позивача, отже,
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 березня 2014
року змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час затримки повного розрахунку при
звільнені за період з 25.04.2013 року по
12.03.2014 року в сумі 90 413, 31 грн., а також 500
грн. у відшкодування моральної шкоди.

Утримання податку на доходи фізичних
осіб та інших обов'язкових зборів і
платежів з суми середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільнені здійснити при виплаті цієї
суми.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Т.Б. Сало

Судді: /підписи/
М.В. Іванюк

І.М. Стадник

Згідно з оригіналом: