У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про поділ майна подружжя у
натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 13 грудня 2013 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому
просив визнати спільною сумісною
власністю подружжя житловий будинок
АДРЕСА_1; поділити у натурі між
подружжям вказаний житловий будинок;
визнати за ним право власності на
житлові приміщення, розташовані на
першому поверсі будинку; визнати право
власності за ОСОБА_5 на житлові
приміщення, розташовані на другому
поверсі будинку; решту приміщень
будинку залишити у спільному
користуванні.

В обґрунтування позову зазначав, що з
ОСОБА_5 він перебуває у зареєстрованому
шлюбі з 1962 року. Під час перебування у
шлюбі ним за спільні кошти сім'ї було
збудовано спірний житловий будинок,
який зареєстровано за ним як за
власником 1 серпня 2008 року. Вказаний
будинок розташований на земельній
ділянці площею 0,14 га з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування будівель і
господарських споруд, яка належить
йому на підставі державного акту про
право власності на земельну ділянку
від 24 травня 1997 року. Оскільки фактично
їхні із відповідачкою шлюбні відносини
припинилися, вони проживають окремо,
виникла необхідність поділити
спільний будинок у натурі.

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 13
грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5
житловий будинок АДРЕСА_1. Поділено в
натурі між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5
житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до
варіанту поділу № 3,
викладеному у висновку № 020-СБ/13
судової будівельно-технічної
експертизи від 28 червня 2013 року,
визнавши при цьому право власності за
ОСОБА_4 по будинковолодінню приміщень
загальною площею 115,3 кв. м та
господарських будівель і споруд
загальною вартістю 136 357 грн 96
коп., що більше від ідеальної частки на 8
762 грн 46коп., та становить 53,43 % фактичної
частки у будинковолодінні; визнавши за
ОСОБА_5 приміщень по будинковолодінню
та господарських будівель та споруд
загальною вартістю 118 833 грн 04 коп., що
менше від ідеальної частки на 8 762 грн
46коп., та становить 46,57 % фактичної
частки у будинковолодінні. Покладено
на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 роботи з
переобладнання будинку згідно
варіанту № 3 розподілу будинку.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1.
Поділено в натурі між подружжям ОСОБА_4
та ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1, з
припиненням спільної сумісної
власності. Виділено ОСОБА_4 в натурі у
власність 46/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 за варіантом № 2 висновку №
10100/12-43 судової будівельно-технічної
експертизи КНДІСЕ, загальною вартістю
103 490 грн 95 коп. Виділено ОСОБА_5 в натурі
у власність 54/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 за варіантом № 2 висновку №
10100/12-43 судової будівельно-технічної
експертизи КНДІСЕ, загальною вартістю
122 839 грн 48 коп. Покладено на сторони
проведення робіт по переобладнанню
будинку згідно з варіантом № 2
розподілу. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 9 674 грн компенсації за
перевищення ідеальної частки при
поділі будинку. В задоволенні решти
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції,
перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що позов ОСОБА_4
підлягає частковому задоволенню,
керуючись при цьому нормами ст. ст. 69-71
СК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити рішення
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник