Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі : головуючого
судді Леміш О.М.,

при секретарі
Химинець О.Я.,

з участю представника позивача
ОСОБА_1 ,

представника відповідача
Шкорка І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Міського КП
ЖКГ "Тиса" про захист особистих
немайнових прав, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Міського КП ЖКГ "Тиса" про захист
особистих немайнових прав.

Свій позов позивач мотивував тим, що 20
червня 2013 року Відповідач звернувся до
Ужгородської вагонної пасажирської
дільниці (ЛВЧ-5) з листом №377, копія
якого була також надана Чопському
міському голові та дільничному
інспектору Балагурчику В.В. Дії
Відповідача по направленню такого
листа Позивач вважає протиправними,
оскільки ним розголошено відомості про
особисте життя Позивача, а поширена у
цьому листі інформації відносно
Позивача є негативною та
недостовірною, а відтак принижує честь
і гідність Позивача. З огляду на це,
вказана інформація підлягає
спростуванню Відповідачем шляхом
відкликання вказаного листа.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд такий задовільнити.

Представник відповідачав судовому
засіданні проти позову заперечив та
просив суд відмовити в задоволенні
такого.

Суд, заслухавши позицію учасників
процесу , дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність та допустимість
кожного доказу, приходить до висновку,
що позов із наведених у ньому мотивів
не обґрунтований і до задоволення не
підлягає з таких підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що обгрунтовуючи свої вимги позивач
посилається на те, що 20 червня 2013 року
Відповідач звернувся до Ужгородської
вагонної пасажирської дільниці (ЛВЧ-5) з
листом №377, копія якого була також
надана Чопському міському голові та
дільничному інспектору Балагурчику
В.В. Дії Відповідача по направленню
такого листа Позивач вважає
протиправними, оскільки ним
розголошено відомості про особисте
життя Позивача, а поширена у цьому
листі інформації відносно Позивача є
негативною та недостовірною, а відтак
принижує честь і гідність Позивача.

Однак судом такох встановлено , що
відомості зазначені в вказаному листі
не є тими відомостями, що охороняються
ст.301 ЦК України.

Під поняттям "особисте життя" слід
розуміти поведінку фізичних осіб поза
межами виконання різноманітних
суспільних обов'язків, тобто
життєдіяльність людини в сфері
сімейних, побутових, особистих,
інтимних та інших стосунків, що
звільнена від "тягаря суспільних
інтересів" та спрямована на досягнення
особистої мети та задоволення власних
інтересів. Що стосується практики
Європейського Суду з прав людини, то
при розгляді справ переважно оперують
поняттям "приватне життя", під яким
розуміють здебільшого поведінку особи
у сфері інтимного чи статевого життя
(див., наприклад, рішення у справі
"Норріс проти Ірландії" (Norris v. Ireland)).

Щодо розголошення місця проживання
позивача, то воно також не підпадає під
дію ст.301 ЦК України.

Право на місце проживання регулюється
ст.310 ЦК України, і є відмінним від
особистого життя.

Також, суд прийшов до висновку, що
відповідач жодними відомостями щодо
особистого

життя позивача не володів та не
володіє, а тим більш у листі від 20.06.2013 р.
за №377 не зазначав.

Отже, жодного порушення відповідачем
щодо розголошення відомостей
особистого життя позивача не було.

Лист від 20.06.2013 р. за №377 не містить
жодної інформації, яка б могла порушити
повагу до гідності та честі позивача. В
даному листі йде про позивача, однак
вся інформація викладене в пристойній
формі та не може жодним чином зашкодити
або завдати моральної шкоди позивачу.

Разом із тим, згідно із ст. 34
Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України
«Про інформацію» оціночним судженням,
за винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі ст. 277 ЦК України
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідної дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень ст. 10 Конвенції
«Про захист прав людини і
основоположних свобод».

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Окрім наведеного, необхідним є
зазначити, що з Пленуму ВСУ Постанова
від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
вбачається -

Відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обгрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення.

Таким чином, зібрані у справі докази та
їх належна оцінка вказують на
відсутність підстав для задоволення
позову.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218, ЦПК
України, суд, -

РІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до Міського КП ЖКГ
"Тиса" про захист особистих немайнових
прав - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з
моменту його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 26.05.2014 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
Леміш О.М.