Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Провадження № 22ц/782/1889/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Карайван Т.Д., Стахової Н.В.,

при секретарі: Соловей М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 28 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - ОСОБА_3 про захист прав
споживача та визнання кредитного
договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2
вернувся до суду з позовом до
відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит», в якому в обґрунтування
заявлених позовних вимог зазначив, що
20.03.2008р. між ним і відповідачем укладено
кредитний договір №234-08-ПК про надання
кредиту у розмірі 15000 грн і встановлено
термін користування кредитом до
19.03.2011р., того ж дня між позивачем,
відповідачем та третьою особою було
укладено договір поруки №553/08,
відповідно до якого третя особа
виступила поручителем перед
відповідачем за своєчасне та повне
виконання позивачем своїх зобов'язань
за кредитним договором №234-08-ПК.
Позивач вважає, що окремі умови
кредитного договору №234-08-ПК від
20.03.2008р. не відповідають діючому
законодавству, а саме ст.203 ЦК України і
тому є нікчемними в силу ст.215 ЦК
України, оскільки порушують його права
споживача.

Так, п.4.7 договору передбачена сплата
позивачем щомісячної комісійної
винагороди за надання кредитних
ресурсів у розмірі 262,50 грн, яка, на його
думку, є прихованими процентами, які
банк додатково стягує як винагороду за
використання кредитних ресурсів у
порушення Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
чим порушується принцип рівності
сторін по договору.

Крім того, зазначає, що положення п.4.9
договору є несправедливими і такими, що
порушують принцип рівності сторін за
договором, оскільки передбачене у
цьому пункті право банку збільшувати в
односторонньому порядку процентну
ставку до 36% річних у разі непогашення,
несвоєчасного погашення або погашення
не у повному обсязі трьох поспіль
щомісячних платежів, є, на думку
позивача неустойкою.

Також, позивач вказує, що керуючись
п.п.2.1, 4.9, 6 договору, відповідач у
судовому порядку намагається стягнути
з нього додатково (окрім стягнутих за
рішенням Свердловського міського суду
по справі №2-2105 від 12.10.2009р.) по
кредитному договору суму 23839,41 грн, яка
складається з суми строкової
заборгованості по відсоткам 6708,15 грн,
суми строкової заборгованості по
комісії 7350,00 грн, пені за прострочення
заборгованості по кредиту, відсоткам
та комісії 16489,41 грн і розмір винагороди
за використання кредиту значно
перевищує суму кредиту, що є
несправедливим для позивача.

На підставі викладеного позивач
просить про захист прав споживача та
визнання кредитного договору №234-08-ПК
від 20.03.2008р. недійсним із застосуванням
наслідків його недійсності, а також
просить зобов'язати сторони повернути
другій стороні все, що вони одержали на
виконання цього правочину.

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 28 березня 2014
року у задоволенні позову позивачеві
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач з
рішенням суду не згоден, вважає його
незаконним, винесеним з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити у повному обсязі його
позовні вимоги .

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Виходячи з положень ст.ст.11,60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом у
повному обсязі вказані вимоги закону
дотримано.

Відмовляючи позивачеві у задоволенні
позову, суд правильно виходив з того,
що зазначені позивачем умови
кредитного договору відповідають
вимогам закону та не порушують його
прав споживача.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК
України).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
договір про надання фінансових послуг
(яким відповідно до ст. 4 цього Закону є
договір про надання споживчого
кредиту) повинен містити розмір
фінансового активу, зазначений у
грошовому виразі, строки його внесення
та умови взаєморозрахунків.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК
України).

Згідно зі ст.. 628 ЦК Укаїни зміст
договору становлять умови ( пункти),
визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які
обовьязковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Також
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом (
нікчемний правочин) У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Стаття 18 Закону Укрпаїни «Про
захист прав споживачів» містить умови
визнання недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача:

1. Продавець (виконавець, виробник)
не повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

2. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

3. Несправедливими є, зокрема,
умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної
відповідальності продавця (виконавця,
виробника) у разі смерті або ушкодження
здоров'я споживача, спричинених діями
чи бездіяльністю продавця (виконавця,
виробника);

2) виключення або обмеження прав
споживача стосовно продавця
(виконавця, виробника) або третьої
особи у разі повного або часткового
невиконання чи неналежного виконання
продавцем (виконавцем, виробником)
договірних зобов'язань, включаючи
умови про взаємозалік, зобов'язання
споживача з оплати та його вимог у разі
порушення договору з боку продавця
(виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків
споживача, тоді як надання послуги
обумовлене лише власним розсудом
виконавця;

4) надання можливості продавцю
(виконавцю, виробнику) не повертати
кошти на оплату, здійснену споживачем,
у разі відмови споживача укласти або
виконати договір, без встановлення
права споживача на одержання
відповідної компенсації від продавця
(виконавця, виробника) у зв'язку з
розірванням або невиконанням ним
договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права розірвати договір із
споживачем на власний розсуд, якщо
споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права не повертати кошти на
оплату ненаданої продукції у разі
розірвання договору з ініціативи
продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права розірвати договір,
укладений на невизначений строк із
споживачем без повідомлення його про
це, крім випадків, установлених
законом;

9) установлення невиправдано малого
строку для надання споживачем згоди на
продовження дії договору, укладеного
на визначений строк, з автоматичним
продовженням такого договору, якщо
споживач не висловить відповідного
наміру;

10) установлення обов'язкових для
споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати умови договору на
власний розсуд або на підставах, не
зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати характеристики
продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент
його поставки споживачеві або надання
продавцю (виконавцю, виробнику)
можливості збільшувати ціну без
надання споживачеві права розірвати
договір у разі збільшення ціни
порівняно з тією, що була погоджена на
момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права визначати
відповідність продукції умовам
договору або надання йому виключного
права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця
(виконавця, виробника) стосовно
зобов'язань, прийнятих його агентами,
або обумовлення прийняття ним таких
зобов'язань додержанням зайвих
формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача
виконати всі зобов'язання, навіть якщо
продавець (виконавець, виробник) не
виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права передавати свої права
та обов'язки за договором третій особі,
якщо це може стати наслідком зменшення
гарантій, що виникають за договором для
споживача, без його згоди.

4. Перелік несправедливих умов у
договорах із споживачами не є
вичерпним.

Положення пункту 8 частини
третьої цієї статті не застосовується
до умови договорів про надання
споживчого кредиту, відповідно до якої
кредитодавець встановлює право
розірвати договір в односторонньому
порядку за наявності підстав,
визначених законодавством, та за умови
негайного повідомлення кожної із
сторін про розірвання договору.

Положення пункту 11 частини
третьої цієї статті не застосовується
до договорів, укладених на
невизначений строк, за умови
встановлення в таких договорах
обов'язковості повідомлення
заздалегідь споживача про намір
змінити умови договору і надання йому у
зв'язку з цим права на розірвання
договору.

Положення пункту 13 частини
третьої цієї статті не застосовується
до положень про індексацію ціни, що
відповідають законодавству, якщо умови
та метод розрахунку ціни чітко і
недвозначно визначено у договорі.

Положення пунктів 8, 11 та 13
частини третьої цієї статті не
застосовуються до:

1) операцій із цінними паперами,
фінансовими послугами та іншими
товарами або послугами, ціна яких
залежить від зміни котировок або
індексів на біржах чи ставок на
фінансових ринках, які не
контролюються продавцем;

2) договорів про купівлю/продаж
іноземної валюти, дорожніх чеків або
про міжнародні грошові перекази,
номіновані в іноземній валюті.

5. Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

6. У разі коли зміна положення або
визнання його недійсним зумовлює зміну
інших положень договору, на вимогу
споживача:

1) такі положення також підлягають
зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним
у цілому.

7. Положення, що було визнане
недійсним, вважається таким з моменту
укладення договору. Якщо до положення
вносяться зміни, такі зміни вважаються
чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону,
можна дійти висновку, що для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно
передати як забезпечення повну суму
або частину суми кредиту чи
використати її повністю або частково
для покладення на депозит, або викупу
цінних паперів, або інших фінансових
інструментів, крім випадків, коли
споживач одержує за таким депозитом,
такими цінними паперами чи іншими
фінансовими інструментами таку ж або
більшу відсоткову ставку, як і ставка
за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Судом встановлено, що 20.03.2008р. між
позивачем (позичальник) та ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» (у подальшому
перейменовано на ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит») (банк) укладено кредитний
договір №234-08-ПК. Предметом договору,
відповідно до розділу 2, є надання
банком позичальнику в тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості, платності
Кредитних ресурсів в сумі 15000,00 грн, з
оплатою по процентній ставці 0,0001
проценту річних, зі строком повернення
позивачем кредитних ресурсів у п.3.2 до
19.032011 року, також п.3.3 передбачено
порядок повернення щомісячно, в термін
з 1 по 10 число кожного місяця,
здійснювати погашення заборгованості
за кредитними ресурсами в розмірі 416,67
грн. та нарахованими процентами
відповідно до графіку зниження розміру
заборгованості (Додаток №1, який є
невід'ємною частиною цього договору).

Сторонами вказаний кредитний
договір підписано без зауважень, він
сторонами виконувався, позивач отримав
від відповідача зазначену у договорі
грошову суму, здійснював заходи по
поверненню кредиту та сплаті
відсотків.

За положеннями п.4.7 договору,
позичальник щомісяця, в строк з 1 по 10
число кожного місяця, сплачує
комісійну винагороду за надання
кредитних ресурсів у розмірі 262,50 грн. У
зазначений термін сплачується
комісійна винагорода за попередній
календарний місяць. Комісійна
винагорода сплачується позичальником
щомісячно, за весь період до моменту
повного виконання позичальником
зобов'язань по поверненню кредитних
ресурсів.

Також, положеннями п.4.9 договору
передбачено, що сторони підписанням
цього договору домовилися, що у випадку
непогашення, несвоєчасного погашення
або погашення не в повному обсязі трьох
поспіль щомісячних платежів по
погашенню позичкової заборгованості
та/або процентів за користування
кредитними ресурсами та/або щомісячних
комісійних винагород, за користування
кредитними ресурсами застосовується
процентна ставка у розмірі 36% річних та
подальше нарахування процентів
проводиться за вказаною новою
процентною ставкою, починаючи з
одинадцятого числа місяця, в якому
позичальник не сплатив або несвоєчасно
сплатив або сплатив не в повному обсязі
третій поспіль вищезазначений платіж.
При цьому позичальник підписанням
цього договору підтверджує, що для
вказаного вище застосування нової
процентної ставки не вимагається
підписання сторонами будь-яких інших
додаткових документів, крім цього
договору. У випадку, якщо протягом
наступних шести місяців після дати
початку дії нової процентної ставки,
вказаної у цьому пункті договору,
позичальник здійснив погашення
простроченої заборгованості, що
виникла у позичальника перед банком за
цим договором, та не припускався
випадків непогашення або
несвоєчасного погашення або погашення
не в повному обсязі щомісячного
платежу по погашенню позичкової
заборгованості та/або процентів за
користування кредитними ресурсами
та/або щомісячної комісійної
винагороди, позичальник має право
письмово клопотати перед банком про
подальше (після спливу зазначених 6
місяців) нарахування процентів за
процентною ставкою в розмірі,
визначеному п.4.1 цього договору.

Розділом 6 договору
«Відповідальність позичальника»
передбачено, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів позичальник сплачує
банку пеню з розрахунку 1% від
простроченої суми за кожний день
прострочення. Зазначена пеня
сплачується у випадку порушення
позичальником строків платежів,
передбачених п. 3.2, 3.3, 3.5, 4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8
цього договору, а також будь-яких інших
строків платежів, передбачених цим
договором. Сплата пені не звільняє
позичальника від зобов'язання сплатити
проценти за весь час фактичного
користування кредитними ресурсами. За
ненадання позичальником банку у
встановлені цим договором терміни
будь-яких документів, обов'язок надання
яких передбачено цим договором, а також
за неповідомлення позичальником банку
про факти, зазначені у п.5.3 цього
договору, позичальник сплачує банку
штраф у розмірі 10% від загальної суми
отриманих кредитних ресурсів.

У забезпечення виконання
позивачем по справі умов кредитного
договору №234-08-ПК між відповідачем та
третьою особою було укладено договір
поруки №553/08 від 20.03.2008р.

У зв'язку з порушенням позивачем
та третьою особою умов кредитного
договору №234-08-ПК та договору поруки
№553/08 від 20.03.2008р. щодо своєчасного
повернення кредиту та сплати
відсотків, створилася заборгованість,
у зв'язку з чим відповідач звернувся до
суду з позовом про стягнення
заборгованості.

Заочним рішенням Свердловського
міського суду Луганської області від
12.10.2009р. по справі №2-2105, яке набрало
чинності, позов задоволено, стягнуто з
позивача та третьої особоби-поручителя
солідарно на користь ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» заборгованість по
кредитному договору №234-08-ПК від
20.03.2008р. за основним боргом - 10398,35 грн,
заборгованість зі сплати процентів -
297,42 грн, заборгованість зі сплати
щомісячної комісії - 738,00 грн, пеня за
прострочення сплати основного боргу та
щомісячної комісії - 1126,73 грн, усього -
12560,50 грн.

Зазначене рішення було виконано у
повному обсязі, про що свідчить
постанова про закінчення виконавчого
провадження №19475723 від 25.02.2013р.

Крім того, 19.11.2012р. відповідачем
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» подано до
Свердловського міського суду
Луганської області позов до позивача
та третьої особи-поручителя про
стягнення заборгованості за
кредитними договорами №234-08-Пк та
№235-08-ПК від 20.03.2008р, яка створилася за
інший період, який знаходиться на
розгляді.

Вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи,
не заперечуються сторонами.

Позивачем не надано доказів на
підтвердження невідповідності
вимогам закону зазначених ним пунктів
договору, тому суд обґрунтовано дійшов
висновку щодо відсутності підстав для
визнання договору недійсним.

Доводи апелянта про те, що
встановивши п.4.7 договору, що
позичальник щомісяця, в строк з 1 по 10
число кожного місяця, сплачує
комісійну винагороду за надання
кредитних ресурсів у розмірі 262,50 грн.,
відповідач тим самим визначив
приховані відсотки, що є
несправедливими умовами договору, на
увагу не заслуговують.

За приписами пункту 3 частини 1
статті 3 Цивільного кодексу України
загальні засади цивільного
законодавства полягають у визнанні за
суб'єктом цивільного права можливості
укладати договори і визначати їх зміст
на свій розсуд відповідно до
досягнутої з контрагентом
домовленості. Згідно з частиною 3
статті 6 Цивільного кодексу України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

За приписами статті 66 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» державне регулювання
діяльності банків здійснюється
Національним банком України, який є
центральним банком України і його
правовий статус визначається Законом
України «Про Національний банк
України».

Статтею 41 Закону України «Про
Національний банк України» до
компетенції Національного банку
України віднесено встановлення
обов'язкових для банків стандартів та
правил ведення бухгалтерського обліку
та звітності, що відповідають вимогам
законодавства України.

Статтею 56 Закону України «Про
Національний банк України» закріплено,
що Національний банк України видає
нормативно-правові акти з питань,
віднесених до його повноважень, вони є
обов'язковими для органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, банків, підприємств,
організацій та установ незалежно від
форм власності, а також для фізичних
осіб. Нормативно-правові акти
Національного банку України видаються
у формі постанов Правління
Національного банку, а також
інструкцій, положень, правил, що
затверджуються постановами Правління
Національного банку. Вони не можуть
суперечити законам України та іншим
законодавчим актам України і не мають
зворотної сили, крім випадків, коли
вони згідно з законом пом'якшують або
скасовують відповідальність.

Відповідно до пункту 3.4. Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджені
постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 року № 168, (в
подальшому - Правила надання
інформації про умови кредитування),
банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначити вид і предмет
кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу та обґрунтувати її
вартість (зокрема,
нормативно-правовими актами щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів і тарифів).

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил
бухгалтерського обліку доходів і
витрат банків України, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 18.06.03 року № 255 (в
подальшому - Правила № 255), визначає
комісійні доходи і витрати банку як
операційні доходи й затрати за
наданими або отриманими послугами,
сума яких обчислюється пропорційно
сумі активу або зобов'язання чи
вважається фіксованою.

В підпунктах а); б); в) пункту 2.4
глави 2 розділу ІІ Правил № 255 наведено
перелік банківських комісій, які
класифіковані в залежності від мети їх
оцінки та основи обліку пов'язаного з
ними фінансового інструменту.

Згідно з пунктом 3.6. Правил
надання інформації про умови
кредитування, банки не мають права
встановлювати платежі, які споживач
має сплатити на користь банку за дії,
які банк здійснює на власну користь
(ведення справи, договору, облік
заборгованості споживача тощо), або за
дії, які споживач здійснює на користь
банку (прийняття платежу від споживача
тощо) або що їх вчиняє банк або споживач
з метою встановлення, зміни або
припинення правовідносин (укладення
кредитного договору, унесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо).

Як вбачається з зазначеного
пункту 4.7 ним встановлено комісійну
винагороду за надання кредитних
ресурсів у твердій фіксованій сумі, що
не суперечить вказаним вище правовим
актам.

Верховний Суд України на
засіданні Судової палати у цивільних
справах 12 вересня 2012 року розглянув
справу № 3-80 цс12, предметом якої був
спір про визнання частково недійсним
кредитного договору у зв'язку з тим, що
деякі його пункти є несправедливими й
такими, що не відповідають вимогам
ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист
прав споживачів», ст. 6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
оскільки плата за обслуговування
кредиту є змінною величиною, яка
розраховується за формулою.

При розгляді цієї справи
Верховний Суд України зробив правовий
висновок, згідно з яким за положеннями
ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дав ВСУ
підстави для висновку, що
несправедливими є положення договору
про споживчий кредит, які містять умови
про зміни у витратах, зокрема, за
обслуговування кредиту та за
дострокове погашення кредиту, якщо
вони визначені формулою зі змінними
величинами, і це є підставою для
визнання таких положень недійсними.

Отже, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки

Таким чином, підстав вважати, що
вказаний пунт є несправедливим немає.

Доводи апелянта про те, що суд
помилково не звернув уваги і не дав
правовї оцінки щодо несправедливості
істотних умов кредитного договору, а
саме у п.4.6 та 4.9 право банку в
односторонньому порядку змінювати
умови договору щодо процентної ставки
за користування кредитом, на увагу не
заслуговують.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України,
яка набула чинності з 9 січня 2009 року,
процентна ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною. Тип
процентної ставки визначається
кредитним договором. Розмір процентів,
тип процентної ставки (фіксована або
змінювана) та порядок їх сплати за
кредитним договором визначаються в
договорі. Фіксована процентна ставка є
незмінною протягом усього строку
кредитного договору. Встановлений
договором розмір фіксованої
процентної ставки не може бути
збільшено банком в односторонньому
порядку. Умова договору щодо права
банку змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною.

П.28 Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» передбачено,
що не є односторонньою зміною умов
договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК
зміна розміру фіксованої процентної
ставки залежно від зміни обставин
кредитного ризику (неукладення
договору страхування, припинення
договору застави/іпотеки тощо), якщо в
кредитному договорі визначено
обставини, за якими застосовується
інша фіксована процентна ставка, та її
розмір.

Як вбачається зі змісту
кредитного договору, який укладено
сторонами до набрання чинності ст. 1056-1
ЦК України, сторонами в п.4.9 договору
погоджена процедура зміни договору
шляхом прийняття позичальником
пропозиції кредитора про зміну умов
договору у випадку прострочення з
оплати суми кредиту і процентів за
користування кредитом згідно
погодженого сторонами графіка
платежів, коли кредитодавець має право
змінювати процентну ставку в 0,0001% на
ставку 36% річних до моменту повного
погашення простроченої
заборгованості, тобто зміни процентної
ставки у кредитному договорі визначені
шляхом максимального розміру
збільшення процентної ставки.

Оскільки цей договір сторонами
підписаний без застереження, позивач
при укладенні договору був обізнаний
щодо умов договору, зазначений договір
виконаний відповідачем у справі в
повному обсязі та частково позивачем у
справі, та не змінений та не скасований
у встановленому законом порядку, він є
дійсним та таким, що підлягає виконанню
позивачем згідно умов цього договору.

Крім того, така зміна
застосовується у разі, якщо боржником
порушуються умови договору стосовно
своєчасного повернення кредиту та
сплати відсовтків. У іншому випадку
такі зміни не настають.

Отже, у разі належного виконання
умов кредитного договору позивачем,
для нього такі наслідки, як збільшення
розміру відсотків, не настає.

За таких обставин викладені в п.4.9
Кредитного договору умови договору не
є односторонньою зміною умов договору
та не суперечать вимогам ст.1056-1 ЦК,
оскільки зміна розміру фіксованої
процентної ставки у зв'язку з
простроченням сплати суми кредиту та
процентів в кредитному договорі
обґрунтована настанням відповідних
обставин, за якими застосовується інша
фіксована процентна ставка 36%.

Таким чином, викладена у п.4.9
договору умова щодо того, що у випадку
непогашення, несвоєчасного погашення
або погашення не в повному обсязі трьох
поспіль щомісячних платежів по
погашенню позичкової заборгованості
та/або процентів за користування
кредитними ресурсами та/або щомісячних
комісійних винагород, за користування
кредитними ресурсами застосовується
процентна ставка у розмірі 36 % річних та
подальше нарахування процентів
проводиться за вказаною новою
процентною ставкою, починаючи з
одинадцятого числа місяця, в якому
позичальник не сплатив або несвоєчасно
сплатив або сплатив не в повному обсязі
третій поспіль вищезазначений платіж є
не неустойкою, як зазначає позивач, а
правовим наслідком порушення
позичальником умов зобов'язання
-зміною умов зобов'язання.

Таким чином, підстав вважати, що
цей пункт є несправедливим не
вбачається.

Доводи апелянта про те, що суд не
звернув уваги та не дав правовї оцнки,
що п. 6.1, та 6.2 згідно яких позивачеві
нараховані пеня та штраф є
несправедливими, тому що їх сума є
явно завищеною, на увагу не
заслуговують.

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми
зобов'язання - це правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно з вимогами ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цьогоКодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) (ст.
610 ЦК України).

Одним із видів порушення
зобов'язання є прострочення -
невиконання зобов'язання в обумовлений
сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін)
виконання якого визначений вказівкою
на подію, яка неминуче має настати,
підлягає виконанню з настанням цієї
події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також в
ч.1 ст.611, ч.2-4 ст.612, ч.1,2 ст.220 ЦК України,
які передбачають відповідальність
боржника.

Цивільно-правова
відповідальність - це покладення на
правопорушника основаних на законі
невигідних правових наслідків, які
полягають у позбавленні його певних
прав або в заміні невиконання обов'язку
новим, або у приєднанні до невиконаного
обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч.2
ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК
України).

Конституційний Суд України у
рішенні по справі за конституційним
зверненням громадянина щодо
офіційного тлумачення положень
другого речення преамбули Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 11.07.2013р. виходить з
того, що вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та
частинах 1,2 статті 627 Кодексу засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Проте, Конституційний суд не
вказує, що такі положення кредитних
договорів є недійсними чи нікчемними.

Натомість, у зазначеному рішенні
вказано, що захист від цих зловживань
базується на положеннях законодавства,
зокрема, частині 3 статті 551 Кодексу,
відповідно до якої розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Вказаними умовами договору
передбачено застосування пені та
штрафу, як виду цивільно-правової
відповідальності за порушення
позичальником строків погашення
кредиту, процентів за користування ним
та комісійної винагороди.

Отже, твердження позивача
стосовно того, що п.6.1, 6.2 є
несправедливою умовою договору, тому
що у разі застосування банком пені та
штрафу з позивача стягується сума, що
значно перевищує розмір отриманого
кредиту та сплачених процентів не
приймається з огляду на те, що позивач
при укладенні договору був
ознайомлений з умовами договору й у
разі незгоди з ними мав змогу
відмовитися від його підписання, що ним
не зроблено.

Разом з тим, у разі незгоди з
вимогами банку про стягнення пені у
розмірі, що значно перевищує суму
отриманого кредиту та нарахованих
процентів, позивач має можливість
захищати свої права шляхом
застосування ст.551 ЦК України, а також
права на подання заяви про
застосування позовної давності.

Таким чином, підстав вважати, що
цей пункт є несправедливим не
вбачається.

Доводи апелянта про те, що суд не
врахував, що вказані умови суперечать
положенням ст.6 та 12 Закону України
„Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових
послуг", бо не містить порядку зміни
та припинення договору, а також права
на отримання інформації з чого
складається розмір комісійної
винагороди, на увагу не заслуговують,
оскільки питання порядку зміни та
припинення кредитного договору, та
отримання певної інформації щодо
умов договору, у разі, якщо вони не
врегульовані умовами договору,
вирішуються діючими нормами ЦК
України, та Законом України „Про
інформацію", які регулюють ці питання.

Інші доводи апелянта містять у
собі цитування нормативних актів та
їх субїєктивне ним тлумачення, а тому
на увагу не заслуговують.

Таким чином, апелянтом не доведено, що
умови договору порушують принцип
добросовісності; умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Отже, судова колегія вважає, що
висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 307,
статті 308 ЦПК України, за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З мотивів викладених вище, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з'ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно.

По справі ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують та не дають підстав
вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст.303,307,308, 313,314,315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Свердловського
міського суду Луганської області від 28
березня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
ОСОБА_3 про захист прав споживача та
визнання кредитного договору
недійсним - залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді: