Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/443/14-ц

Провадження №2/377/198/14

16 травня 2014 року Славутицький міський
суд Київської області у складі:
головуючого: Малишенко Т.О., при
секретарі: Купрієнко В.В., за участі
сторін: представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача адвоката
ОСОБА_2, позивач і відповідач відсутні.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - про поділ майна
подружжя,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовною
заявою до відповідача про визнання
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 об,єктом права спільної
сумісної власності подружжя, визнати
за нею право власності на ? частку
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, яка була придбана за договором
купівлі-продажу, посвідченого 22 червня
2004 року державним нотаріусом
Славутицької міської державної
нотаріальної контори Київської
області за реєстровим номером 2422. В
обґрунтування позовних вимог
зазначила, що з 21.02.1998 року вона
перебувала з ОСОБА_4, відповідачем у
справі, у зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу, виданим відділом
реєстрації актів громадянського стану
Славутицького міськвиконкому,
Київської області. Згідно рішення
Славутицького міського суду Київської
області від 11 листопада 2010 року, яке не
набрало законної сили, шлюб між ними
розірвано. Під час проживання у шлюбі
ними було придбано трьохкімнатну
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1. Зазначена квартира була
придбана на ім.,я ОСОБА_4, на підставі
Договору купівлі-продажу нерухомого
майна, посвідченого 22.06.2004 року
державним нотаріусом Славутицької
міської державної нотаріальної
контори Київської області за
реєстровим № 2422. Вартість квартири
складає 442700 грн. В даний час сімейні
стосунки між ними розірвано, шлюб
розірвано, а тому виникла необхідність
розділити спільне майно подружжя,
оскільки угоди про добровільний поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, між ними не досягнуто.

Позивачка в судове засідання не
з'явилась, про дату час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, письмових заяв про відкладення
розгляду справи від неї не надходило.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1, що діє на підставі
довіреності, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, дав покази аналогічні
доводам, викладеним у позовній заяв.
Просив суд визнати за позивачкою право
власності на спільне майно подружжя -
1/2частини квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
надав до суду письмові заперечення в
яких посилається на те, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого ВП «Чорнобильська АЕС» 18.05.2000
року, та зареєстрованого у
Славутицькому міському бюро технічної
інвентаризації за реєстровим номером
135/50 йому, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, належала
квартира АДРЕСА_3, яка 05.09.2000 року була
відчужена, що підтверджується копією
Договору купівлі-продажу, копія якого
долучена до матеріалів справи.
Відповідно до п.3 вказаного Договору
купівлі - продажу, дану квартиру
відчужено за 28000 гривень. В той же день
за одержану йому належну частину
коштів від продажу квартири АДРЕСА_3
він придбав квартиру АДРЕСА_5 за 12320
гривень, що підтверджується Договором
купівлі-продажу від 05.09.2000 року, копія
якого також долучена до матеріалів
справи. 04.06.2004 року він відчужив
квартиру АДРЕСА_5 за 42400 гривень, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 04.06.2004 року. 22.06.2004
року, згідно Договору купівлі - продажу,
він придбав квартиру АДРЕСА_1. Вартість
придбаного житла, згідно п.3 Договору
купівлі-продажу від 22.06.2004 року, складає
37000 гривень. Відповідач жодної гривні
на придбання квартири не надала,
оскільки на момент купівлі-продажу
квартири 05.09.2000 року та 22.06.2004 року не
працювала та інших доходів в неї не
було. Отже, з вищевикладеного
вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1
є його особистою приватною власністю,
оскільки кошти на придбання даної
квартири належали йому особисто, тому
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача, що діє згідно
договору про надання правової допомоги
від 26 квітня 2014 року, з позовними
вимогами не погодилася. Суду пояснила,
що незважаючи на час придбання спірної
квартири відповідач перебував у
шлюбних відносинах з позивачем по
справі, спірна квартира фактично
придбана за його кошти. Враховуючи вище
викладене вважала, що ОСОБА_3 не має
права на спірну квартиру, тому у
задоволенні позову їй необхідно
відмовити. Крім того в даному випадку
просила суд застосувати строк позовної
давності у три роки, оскільки рішенням
Славутицького міського суду від 11.11.2010
року шлюб між сторонами було розірвано
за ініціативою позивачки, в позовній
заяві про розірвання шлюбу, позивач
просила розірвати шлюб і вказувала, що
спірні питання з приводу поділу
сумісно набутого майна вона буде
вирішувати у суді. Рішення про
розірвання шлюбу вступило в законну
силу 23.11.2010 року, про своє порушене
право співвласника позивач знала вже
на початок розгляду справи про
розірвання шлюбу, але про поділ майна
своєчасно не звернулась, і в даному
випадку пропустила строк позовної
давності, тому просила відмовити в
задоволенні позовних вимог у зв,язку з
пропуском строку позовної давності.

В судовому засіданні встановлено, що 21
лютого 1998 року сторони вступили у шлюб,
який був зареєстрований у відділі
реєстрації актів громадянського стану
Славутицького міськвиконкому
Київської області 21.02.1998 року, актовий
запис номер 26.

Відповідно до свідоцтва про народження
дітей позивач має сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_3, в графі батько вказаний
відповідач.

Відповідно цивільної справи №2-799/10
позивач ОСОБА_3 звернулась до
Славутицького міського суду 30.09.2010 року
з позовною заявою про розірвання шлюбу
до ОСОБА_4, в позовній заяві посилалась
на те, що оскільки з відповідачем не
зійшлись характером та поглядом на
життя,у них постійно виникають
суперечки та сварки. З відповідачем
припинили ведення шлюбних стосунків,
перестали вести спільне господарство,
внаслідок чого їх спільне життя і
збереження шлюбу суперечить її
інтересам. Спір між нею і відповідачем
з приводу поділу спільного майна вона
буде в подальшому вирішувати в
судовому порядку. Рішенням
Славутицького міського суду від 11
листопада 2010 року шлюб між сторонами
розірвано, дане рішення суду вступило в
законну силу 23 листопада 2010 року.

Відповідно до цивільної справи №2-395/11,
відповідач ОСОБА_4 звернувся до
Славутицького міського суду з позовною
заявою до ОСОБА_3 про оспорювання
батьківства та виключення даних про
батька дитини з актового запису про
народження дитини.

Рішенням Славутицького міського суду
від 10 липня 2012 року позовні вимоги
задоволення, визнано що відповідач
ОСОБА_4 не є батьком дитини ОСОБА_7. Дане
рішення вступило в законну силу з 21
липня 2012 року.

З наданих документів вбачається, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого ВП «Чорнобильська
АЕС» 18.05.2000 року, та зареєстрованого у
Славутицькому міському бюро технічної
інвентаризації за реєстровим номером
135/50 ОСОБА_4, ОСОБА_5, (його матері) та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4
року, належала квартира АДРЕСА_3, яка
05.09.2000 року була відчужена, що
підтверджується копією Договору
купівлі-продажу, копія якого долучена
до матеріалів справи. Відповідно до п.3
вказаного Договору купівлі - продажу,
дану квартиру відчужено за 28000 гривень.
В той же день відповідач ОСОБА_4,
придбав квартиру АДРЕСА_5 за 12320
гривень, що підтверджується Договором
купівлі-продажу від 05.09.2000 року, копія
якого також долучена до матеріалів
справи. 04.06.2004 року ОСОБА_4, відчужив
квартиру АДРЕСА_5 за 42400 гривень, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 04.06.2004 року. 22.06.2004
року, згідно Договору купівлі - продажу,
він придбав квартиру АДРЕСА_1. Вартість
придбаного житла, згідно п.3 Договору
купівлі-продажу від 22.06.2004 року, складає
37000 гривень.

Перевіривши матеріали справи,
враховуючи наведені сторонам доводи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини по страві, суд
прийшов до переконання, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних обставин.

Загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність (пункт 6 частини першої
статті 3 ЦК України). Вимога
справедливості, добросовісності та
розумності цивільного законодавства
практично виражається у встановленні
його нормами рівних умов для участі
всіх осіб у цивільних відносинах;
закріпленні можливості адекватного
захисту порушеного цивільного права
або інтересу; поєднання створення норм,
спрямованих на забезпечення
реалізації цивільного права, з
шануванням прав та інтересів інших
осіб, моралі суспільства тощо. При
цьому справедливість можна трактувати
як визначення нормою права обсягу, межі
здійснення і захисту цивільних прав та
інтересів особи адекватно її ставленню
до вимог правових норм.
Добросовісність означає прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Розумність - це зважене
вирішення питань регулювання
цивільних відносин з урахуванням
інтересів усіх учасників, а також
інтересів громади (публічного
інтересу).

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім,ю
України(1969 року) було встановлено, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Статтею 60 СК
України встановлено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право
на поділ майна, що перебуває на праві
спільної сумісної власності подружжя,
належить кожному з них незалежно від
того, в який момент здійснюється поділ:
під час шлюбу або після його
розірвання. Поділ може бути здійснений
як за домовленістю подружжя, так і за
судовим рішенням. В основу поділу
покладається презумпція рівності
часток подружжя, яка може бути
спростована домовленістю подружжя або
судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними. Речі для професійних занять
присуджуються тому з подружжя, хто
Використовував їх у своїй професійній
діяльності. Вартість цих речей
враховується при присудженні іншого
майна другому з подружжя. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом
України.Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. Сутність
поділу полягає в тому, що кожному з
подружжя присуджуються в особисту
власність конкретні речі, а також
здійснюється розподіл майнових прав та
обов'язків. При здійсненні поділу в
судовому порядку суд має виходити з
презумпції рівності часток. При
винесенні рішення суд має керуватися
"обставинами, що мають істотне
значення", якими можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного з подружжя в
утриманні спільного майна, зроблених
поліпшеннях, доцільність та
обґрунтованість укладених правочинів,
спрямованих на розпорядження спільним
майном, наявність або відсутність
вчинення одним з подружжя дій, що
порушують права другого з подружжя,
суперечать інтересам сім'ї,
матеріальне становище співвласників
тощо. Поділ спільного сумісного майна
подружжя здійснюється з визначення
кола об'єктів спільної сумісної
власності подружжя і встановлення
їхньої вартості. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи
(абзац перший пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є
у спільній сумісній власності. При
здійсненні поділу речей, неподільних
за своєю природою, слід враховувати
положення, викладені у пункті 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок"
від 4 жовтня 1991 р. N 7, якими встановлено,
що квартира, яка перебуває у спільній
сумісній власності, на вимогу учасника
цієї власності підлягає поділу в
натурі, якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення із
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи лише в межах заявлених
вимог. Беручи до уваги, що позивачка не
просить про поділ квартири в натурі, а
також те, що жоден з подружжя згоди на
отримання компенсації замість його
частки не надав та не вніс відповідну
грошову суму на депозитний рахунок
суду, суд вважає, що слід визначити
ідеальні частки подружжя в спірному
будинку без його реального поділу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1
ст. 60 СК України майно, що придбане
подружжям під час шлюбу, належить
дружині і чоловікові на праві спільної
власності незалежно від того, що один з
них з поважних причин не мав
самостійного заробітку (прибутку).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об`єктом спільної
сумісної власності подружжя. Квартира
не є предметом індивідуального
користування.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Відповідно з
вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі
наявні докази для підтвердження своїх
вимог та заперечень сторони повинні
надати до початку розгляду справи по
суті. В ст. 137 ЦПК України зазначено, що у
випадках, коли щодо отримання доказів у
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, є складнощі, суд за їх
клопотанням зобов`язаний витребувати
такі докази.

Частиною 2 статті 72 Сімейного Кодексу
України передбачено, що до вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. Згідно частини 3 п.15
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання
шлюбу,визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано , обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106,107 СК) чи дати набрання
рішенням суду законної сили ( статті
109,110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого
власності (ч.2ст.72 СК).

В даному випадку суд дійшов висновку,
що позивачка пропустила строк позовної
давності і не надала доказів того, що
нею пропущено строк позовної давності
з поважних причин.

Керуючись ч.1 ст. 218 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 - про поділ майна подружжя
-відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Славутицький міський суд шляхом подачі
в 10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Т. О. Малишенко