АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2143/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №623/4005/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Сементовській О.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 18 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

22 жовтня 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2, який уточнила у
судовому засіданні, про стягнення
аліментів на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в
розмірі 1000 гривень щомісячно до
досягнення його повноліття.

В обґрунтуванні вимог про стягнення
аліментів у твердій грошовій сумі 1000
грн. позивач зазначила, що вона з ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 25
вересня 2004 року по 12 квітня 2013 року. Від
даного шлюбу 14 червня 2005 року народився
син ОСОБА_5. Після розірвання шлюбу вона
разом з дитиною проживали окремо від
відповідача за адресою: АДРЕСА_1, а на
цей час проживають за адресою: АДРЕСА_2
Дитина потребує матеріальної допомоги,
якої від відповідача вона останній час
не отримує, хоча відповідач працює за
кордоном в Росії, має щомісячний дохід
у розмірі 3000 доларів США і може
надавати дитині матеріальну допомогу.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні
підтримала уточнені позовні вимоги про
стягнення аліментів у твердій грошовій
сумі 1000 грн., підтвердила обставини
справи і просила суд задовольнити
позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
визнав частково, надав заперечення на
позов (а.с. 25), у судове засідання не
з'явився. Відповідач зазначив, що
дійсно перебував у шлюбі з ОСОБА_3, він є
батьком сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, але
оспорює розмір аліментів, який вказала
позивач посилаючись, що він офіційно не
працює, не перебуває на обліку у центрі
зайнятості населення, інколи їздить до
Росії і має мінливий дохід, на
утриманні інших дітей не має.

Рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 18 грудня
2013 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини - задоволено
частково; стягнуто з ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 800 гривень
щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2013 року,
і до досягнення ним повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 18 грудня 2013 року змінити в
частині стягнення розміру аліментів та
стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 500
гривень, посилаючись на порушення
судом норм процесуального та
матеріального права, оскільки суд не
взяв до уваги його матеріальний та
сімейний стан.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про
права дитини, батьки несуть основну
відповідальність за виховання та
розвиток дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу
України, визначені обов'язки батьків
щодо виховання та розвитку дитини, а
саме: батьки зобов'язані піклуватися за
виховання дитини, про її здоров'я,
фізичний, духовний розвиток, готувати
до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу
України, батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначено у ст. 182 Сімейного
кодексу України, при визначенні
розміру аліментів суд враховує: стан
здоров'я та матеріальне становище
дитини; стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів;
наявність у платника аліментів інших
дітей, непрацездатних чоловіка,
дружини, батьків, дочки, сина; інші
обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не може бути меншим, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
охорону дитинства», кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного та
соціального розвитку.

Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу
України, частка заробітку (доходу)
матері, батька, яка буде стягуватись як
аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з ч. 1 ст. 184 зазначеного Кодексу,
якщо платник аліментів має
нерегулярний, мінливий дохід, частину
доходів одержує в натурі, а також за
наявності інших обставин, що мають
істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача може визначити
розмір аліментів у твердій грошовій
сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного
кодексу України, мінімальний розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
за винятком випадків, передбачених
статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» при визначенні
розміру аліментів суд враховує: 1) стан
здоров'я та матеріальне становище
дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів; 3)
наявність у платника аліментів інших
дітей, непрацездатних чоловіка,
дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права
дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989
р., ратифікованою Постановою Верховної
Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини»,
дає кожній дитині право на рівень
життя, необхідній для її фізичного,
розумового, духовного, морального та
соціально розвитку. Батьки або інші
особи які виховують дитину, несуть
основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Законом України «Про Державний
бюджет України на 2013 рік», визначений
прожитковий мінімум на одну особу в
розрахунку на місяць з 01 січня 2013 року:
дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня -
1210 гривень.

Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного
кодексу України, аліменти на дитину
присуджуються за рішенням суду від дня
пред'явлення позову.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2004
року по 12 квітня 2013 року. Від даного
шлюбу сторони мають неповнолітнього
сина -ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5, 6).

Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_3
разом з дитиною проживали окремо від
відповідача за адресою: АДРЕСА_1, а на
цей час проживають за адресою : АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_2 мешкає окремо від
дитини за адресою: АДРЕСА_3

Дитина потребує матеріальної допомоги
від відповідача, який такої допомоги
останній час добровільно не надає, хоча
працює за кордоном в Росії та має
можливість надавати допомогу, з
урахуванням вимог ст. 182 Сімейного
кодексу України, у розмірі 800 гривень.

Згідно з ч.2 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Доводи відповідача з приводу
того, що він не може надавати
неповнолітній дитині матеріальну
допомогу у визначеному судом першої
інстанції розмірі, судова колегія
вважає необґрунтованими, оскільки
доказів цього, згідно ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України,
відповідачем при розгляді справи у
суді першої інстанції не надано.

З урахуванням наведеного суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про часткове задоволення позовних
вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 аліментів на утримання
неповнолітнього сина - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 800 гривень,
щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2013 року,
і до досягнення ним повноліття.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 18 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: