Справа № 437/3422/14-ц
Провадження №2/437/1536/14
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

« 12» травня 2014 року Ленінський
районний суд міста Луганська в складі:

головуючого: судді - Кравченко Н.О.,

при
секретарі - Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу в м.
Луганську за позовом ОСОБА_1 до
Управління комунального майна
Луганської міської ради, про визнання
права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулися із вказаним до
відповідача із вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що за
ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінської
ради народних депутатів від 21 червня 1988
року № 155/66 закріплено земельну ділянку
площею 192,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 в
постійне користування, також надано
згоду на будівництво будинку. Також,
відповідно до рішення Ленінської ради
народних депутатів від 21 червня 1993 року
№ 169/40 позивачці було дорізано до
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1
земельна ділянка площею 76 кв.м. На даній
земельній ділянці позивачка
побудувала житловій будинок, загальною
площею 111,2 кв.м. , житлова 67,0 кв.м.. МКП
«БТІ» склало за наслідками технічного
обстеження технічний паспорт, а
Державний реєстратор відмовив у
реєстрації права власності за
відсутності документів.

Отже, позивачка просить визнати за нею
право власності на домобудівлю за
адресою АДРЕСА_1.

Позивачка у судовому засіданні не була
присутня, надала суду заяву про розгляд
справи у її відсутність та підтримала
позовні вимоги, проти винесення
заочного рішення не заперечувала.

Представник Відповідача -Управління
комунальним майном Луганської міської
ради, у судове засідання не з'явився,
заяв про розгляд справи у його
відсутність не надав.

Відповідно до ч.4 ст. 169, 224 ЦПК України,
якщо суд не має відомостей про причину
неявки відповідача, повідомленого
належним чином, або причину неявки буде
визнано неповажною, суд вирішує справу
на підставі наявних у ній даних чи
доказів та постановляє заочне рішення,
якщо позивач не заперечує проти такого
вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи та
дослідивши надані сторонами докази,
суд вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні судом відповідно
до вимог ст. 225 ЦПК України ухвалено
провести заочний розгляд даної справи.

Дослідивши матеріали справи та
перевіривши надані докази, суд прийшов
до наступного висновку.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані на підставі яких
суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Відповідно до ст. 58
ЦПК України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Згідно ст. 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 100 ЦК
Української РСР 1963 року, який діяв на
момент відведення земельної ділянки та
будівництва житлового будинку,
визначалось, що в особистій власності
громадян може бути зокрема і житловий
будинок, при цьому глава десята цього
кодексу не пов'язувала наявність
такого права з його обов'язковою
державною реєстрацією.

Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР
1963 року, момент виникнення права
власності у набувача майна за
договором з моменту передачі речі.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що за ОСОБА_1 на
підставі рішення Ленінської ради
народних депутатів від 21 червня 1988 року
№ 155/66 закріплено земельну ділянку
площею 192,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 в
постійне користування, також надано
згоду на будівництво будинку /а.с. 10/.

У вказаному рішенні зазначено, що
позивачка ОСОБА_1 купила будинок у гр..
ОСОБА_4, який згодом згорів.

Відомостей на підставі якого правочину
вчинювалася купівля-продаж позивачкою
не надано. Оригінал рішення судом не
досліджувався.

Також, відповідно до рішення
Ленінської ради народних депутатів від
21 червня 1993 року № 169/40 позивачці було
дорізано до земельної ділянки за
адресою АДРЕСА_1 земельна ділянка
площею 76 кв.м. /а.с. 11/.

У вказаному рішенні містяться
відомості, що вказана земельна ділянка,
на якій була житлова споруда, належала
померлій ОСОБА_2, спадкоємці якої не
встановлені.

Позивачкою, викладена інформація
доказами не підтверджена, клопотань
про витребування вказаної інформації
від МКП «БТІ» або від Реєстраційної
служби МУЮ не заявлялося. Оригінал
рішення судом не досліджувався.

Слід зазначити, що вказана ділянка
передана у тимчасове користування.

МКП «БТІ» склало за наслідками
технічного обстеження технічний
паспорт, та надало довідку від 10.02.2014
року № 296920, в якій зазначило, що
належність розташованого за вказаною
адресою : АДРЕСА_1,- не встановлена.

На даній земельній ділянці
розташований житловій будинок,
загальною площею 111,2 кв.м. , житлова 67,0
кв.м. /а.с. 17-18,23-28/

Державний реєстратор відмовив у
реєстрації права власності за
відсутності документів, своїм рішенням
від 18 лютого 2014 року № 10983123, яке у
встановленому порядку не оскаржене
/а.с.15/.

Суду клопотання у справі про
призначення судової
будівельно-технічну експертизи за
висновками якої можливо було б
встановити, чи може бути прийнято в
експлуатацію та відповідає чинним ДБН
та СНіП домоволодіння не заявлялося.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України №1035 від 9 вересня 2009
року «Про затвердження Тимчасового
порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом приватних
житлових будинків садибного типу,
дачних та садових будинків з
господарськими спорудами і будівлями,
споруджених без дозволу на виконання
будівельних робіт» підставою для
оформлення права власності на приватні
житлові будинки садибного типу, дачні
та садові будинки з господарськими
спорудами і будівлями , споруджені до 5
серпня 1992 року, є висновок про
технічний стан будинку (будівлі),
складений бюро технічної
інвентаризації за формою, встановленою
Міністерством з питань
житлово-комунального господарства за
погодженням з Міністерством
регіонального розвитку та будівництва,
і документ, що засвідчує право
власності або користування земельною
ділянкою, на якій розташовані
зазначені об'єкти будівництва.

Згідно відомостей технічного паспорту,
домоволодіння побудоване у 1991 році /а.с.
18/

Доказів на факт підтвердження
прийняття новобудови в експлуатацію
суду не надано, причини не прийняття до
експлуатації,- не наведені.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено
право особи на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до позивних вимог,
позивачка зазначає, що особисто
побудувала вказаний будинок, проте
доказів на підтвердження вказаного нею
не надано. Також відсутні відомості про
утримання нею вказаного домоволодіння
у продовж 1988-2014 років.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема з
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка
набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Згідно ст. 78 ЗК України право власності
на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та
реалізується на підставі Конституції
України, цього Кодексу, а також інших
законів, що видаються відповідно до
них.

Стаття 81 ЗК України передбачає
підстави набуття права власності
громадяни України на земельні
ділянки: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими
угодами; б) безоплатної передачі із
земель державної і комунальної
власності; в) приватизації земельних
ділянок, що були раніше надані їм у
користування; г) прийняття спадщини; ґ)
виділення в натурі (на місцевості)
належної їм земельної частки (паю).

Позивачкою не зазначено, чи оформлено
належним чином право власності або
право користування земельною
ділянкою.

При цьому факт тривалого перебування
зареєстрованим за вказаною адресою не
є підставою для визнання на особою
права власності.

У позові не містяться відомості, щодо
перебування позивачкою у шлюбних
відносинах, під час будівництва
вказаного домоволодіння, з метою
виключення визнання правового статусу
майна, як спільного.

Також інтереси позивачки в судовому
процесі представляє її донька - ОСОБА_3,
адреса реєстрації якої : АДРЕСА_1, та
відповідно до копії домової книги
зареєстрована за даною адресою, яка
обізнана про позов, але її
процесуальний статус у справі
позивачкою не визначений.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України: „Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права...".

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін і
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (п. 27 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року № 2 «Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції»).

Натомість позивач в передбаченому
законом порядку не довів обставини на
які містить посилання позовна заява.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги не обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Також, судом не встановлено яким саме
чином право власності було порушено
відповідачем, - Управлінням
комунальним майном Луганської
міської ради.

Як встановлено з технічного паспорту
на домоволодіння його оціночна
вартість складає 354 858 грн.

Згідно до квитанції про сплату
судового збору від 07 березня 2014 року
№0410013 позивачкою сплачено 243,60 грн.,- що
є мінімальним розміром. Проте мала б
сплатити судовий збір виходячи в
вартості майна, зокрема 1 %, а саме 3 548,58
коп. Тому з позивачки слід стягнути на
користь держави недоплачену суму, а
саме 3304,98 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 16, 392 ЦК України, ст. 100 ЦК
Української РСР 1963 року, ст. ст. 10, 11,
57,58,59, 60, 88, 130, 169, 212-215, 224-227, 232 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Управління комунального майна
Луганської міської ради, про визнання
права власності,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір у розмірі 3304 /три тисячі
триста чотири/ грн. 98 коп.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку на
апеляційне оскарження шляхом подачі
апеляційної скарги до Апеляційного
суду Луганської області через
Ленінський районний суд м. Луганська.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача,
поданою протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному

порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя
Н.О. Кравченко