Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Амеліна В.І.,Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,Савченко В.О.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до відкритого акціонерного
товариства «Галнафтогаз», відкритого
акціонерного товариства «Концерн
Галнафтогаз», товариства з обмеженою
відповідальністю «І.К. Ініціатива»,
Львівської міської ради, управління
Держземагенства у м. Львові Львівської
області, треті особи: управління
природних ресурсів Львівської міської
ради, виконавчий комітет Львівської
міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», про
визнання частково недійсними ухвали
Львівської міської ради, договорів
купівлі-продажу земельної ділянки,
державних актів на право власності на
земельну ділянку, визнання права на
безоплатну приватизацію земельної
ділянки, передачі у власність та в
оренду земельних ділянок, усунення
перешкод у користуванні гаражем, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 27 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 27 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2008 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що йому на праві
власності належить гараж, площею 45,5 кв.
м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, на підставі договору
купівлі-продажу від 18 липня 1977 року,
укладеного з ОСОБА_7, зареєстрований
24 листопада 2006 року. З моменту
придбання гаража він також
користується земельною ділянкою, на
якій він розташований, за що сплачував
земельну ренту у фінансовий відділ
Радянського районного виконавчого
комітету до часу звільнення від сплати
податків ветеранів Великої
Вітчизняної війни, до яких він
належить. Зазначав, що як власник
гаража та користувач земельної ділянки
звертався до Львівської міської ради
про надання йому у власність земельної
ділянки, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, однак йому було відмовлено.
Крім того, вказував, що зазначену
земельну ділянку, в тому числі й на якій
розміщений гараж, Львівська міська
рада продала відкритому акціонерному
товариству «Галнафтогаз» (далі - ВАТ
«Галнафтогаз»), яке в свою чергу
продало її відкритому акціонерному
товариству «Концерн Галнафтогаз» (далі
- ВАТ «Концерн Галнафтогаз»), яке в
подальшому продало її товариству з
обмеженою відповідальністю «І.К.
Ініціатива» (далі - ТОВ «І.К.
Ініціатива»)

Посилаючись на викладене та з
урахуванням уточнень, ОСОБА_6
просив суд визнати ухвалу Львівської
міської ради від 27 вересня 2001
року № 1193 в частині відчуження ВАТ
«Галнафтогаз» земельної ділянки,
розташованої АДРЕСА_1, площею
258,55 кв. м, на якій знаходиться його
гараж, договір купівлі-продажу від 26
жовтня 2001 року, державний акт на право
приватної власності ВАТ
«Галнафтогаз» № 2013, виданий 23
листопада 2001 року, договір
купівлі-продажу від 23 листопада 2001
року, укладений між ВАТ
«Галнафтогаз» та ВАТ «Концерн
Галнафтогаз», державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку серії ЛВ № 097197 від 13 січня
2004 року, виданий виконавчим комітетом
Львівської міської ради, договір
купівлі-продажу від 20 лютого 2004 року,
укладений між ВАТ «Концерн
Галнафтогаз» та ТОВ «І.К. «Ініціатива»,
державний акт на право власності серії
ЛВ № 069024 від 22 вересня 2004 року, виданий
Львівським міським управлінням
земельних ресурсів, у частині, що
стосуються земельної ділянки, на якій
знаходиться його гараж та яка
необхідна для його обслуговування,
недійсними; визнати за ним право на
безоплатну приватизацію земельної
ділянки площею 0,01 га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Львівську
міську раду безкоштовно передати йому
у власність земельну ділянку площею 0,01
га, що знаходиться за вищевказаною
адресою та передати йому в оренду
земельну ділянку площею 0,015855 га за
зазначеною адресою; усунути йому
перешкоди в користуванні гаражем,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом зобов'язання ТОВ «І.К.
«Ініціатива» надати йому право проходу
та проїзду до гаража.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 27 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 27 листопада 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення повністю не
відповідають.

Судами встановлено, що 18 червня 1977 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у письмовій формі
було укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до якого останній купив
гараж, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 4).

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 02 червня 2006 року в справі
№ 2-251/2006 за позовом Львівської міської
ради до ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 18
червня 1977 року, укладеного між ОСОБА_6
та ОСОБА_7, відмовлено за
безпідставністю (т. 1 а.с. 14).

Постановою Франківського районного
суду м. Львова від 28 липня 2006 року в
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_6 до Львівської міської ради про
визнання протиправним та скасування п.
1.8 ухвали Львівської міської ради від 26
грудня 2002 року № 198, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
вказаний пункт в частині зарахування
до комунальної власності
територіальної громади будівлі-гаража
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності від 24
листопада 2006 року № 12636539 власником на
будівлю гаража площею 45,5 кв. м, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є
ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 5).

26 жовтня 2001 року, на підставі ухвали
Львівської міської ради від 27 вересня
2001 року № 1193, між ВАТ «Галнафотогаз» та
Львівською міською радою укладений
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, розташованої АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 (зареєстровано в реєстрі
за № 7379) та 23 листопада 2001 року видано
ВАТ «Галнафтогаз» державний акт на
право приватної власності на зазначену
земельну ділянку (серія № 2013,
зареєстрований у Книзі записів
державної реєстрації державних актів
на право власності на землю за № 15, кн.
5-4) (т. 1 а.с. 228-230).

23 листопада 2001 року між ВАТ
«Галнафтогаз» та ВАТ «Концерн
Галнафтогаз» укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
(серія АЕІ, № 003930, реєстровий № 1239,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_11, зареєстровано в реєстрі
за № 1239) та 13 січня 2004 року видано ВАТ
«Концерн Галнафтогаз» державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку площею 0,52 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 20 лютого 2004 року Інженерний
кооператив «Ініціатива»
(правонаступником якого є ТОВ
«І.К.Ініціатива») купив зазначену вище
земельну ділянку та отримав державний
акт на право власності на земельну
ділянку від 22 вересня 2004 року
(серія ЛВ № 069024, зареєстрований у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за № 02:04:438:00935), яким посвідчено
право власності Інженерного
кооперативу «Ініціатива» на земельну
ділянку площею 0,52 га, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, дійшов
висновку, що факт сплати земельного
податку (ренти) на який посилається
позивач, не може бути належним доказом
виникнення права землекористування
спірною земельною ділянкою, а подана до
Львівської міської ради заява про
передачу у власність земельної ділянки
не надає першочергового права в
отриманні такої.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
таке.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 41 Конституції України, ст. ст.
317, 321 ЦК України передбачено, що права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном належить
власнику. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Особа
може бути позбавлена права власності
або обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідні роз'яснення викладено у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя».

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, спірна земельна
ділянка за адресою: АДРЕСА_1 перебувала
у користуванні ОСОБА_8, який в жовтні 1968
року побудував на ній будівлю гаражу.

Право власності ОСОБА_6 на будівлю
гаража площею 45,5 кв. м, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 24 листопада 2006 року № 12636539 (т.
1 а.с. 5).

Згідно зі статтею 90 Земельного кодексу
Української РСР 1971 року (чинного на час
укладання між ОСОБА_8 та ОСОБА_6
договору купівлі-продажу від 18 червня
1977 року) на землях міст при переході
права власності на будівлю переходить
також і право користування земельною
ділянкою або її частиною.

Відповідно до пункту 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК до
набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Зазначені положення містяться й у ст. 120
ЗК України (чинного з 01 січня 2002
року).

Відмовляючи в задоволенні вимог
позивача визнання за ним права на
безоплатну приватизацію земельної
ділянки та зобов'язання Львівської
міської ради передати йому у власність
земельну ділянку, суд одночасно
відмовив у задоволенні вимог про
усунення перешкод у користуванні
належним йому гаражем шляхом
зобов'язання ТОВ «І.К. «Ініціатива»
надати ОСОБА_6 право проходу та проїзду
до гаража через земельну ділянку ТОВ
«І.К. «Ініціатива».

Ухвалюючи рішення в цій частині, суди
виходили з того, що ОСОБА_6 з вимогами
про встановлення відповідного
земельного сервітуту не звертався.

Статтею 98 ЗК України визначено, що
право земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.

Із змісту позовної заяви вбачається, що
ОСОБА_6 просив усунути йому перешкоди у
користуванні гаражем, що належить йому
на праві власності шляхом надання йому
права проходу та проїзду через ділянку
відповідача.

Таким чином, поза увагою судів
попередніх інстанцій залишилося те, що
за своєю суттю така вимога фактично є
проханням встановити сервітут.

Згідно із частиною 1 статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

У частині другій статті 16 ЦК України
зазначені способи захисту цивільних
прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

У порушення зазначених норм, суди не
уточнили зміст позовних вимог ОСОБА_6,
враховуючи, що в позовній заяві він
одночасно просив надати йому право на
безоплатну приватизацію земельної
ділянки та право власності на неї, а
також встановити йому сервітут шляхом
зобов'язання відповідача надати право
проходу та проїзду до будівлі гаражу,
яка належить йому на праві власності;
не встановили, за яких обставин позивач
може користуватися своєю власністю -
гаражем, та не перевірили, чи є інший
прохід та проїзд до гаража крім
земельної ділянки, що належить на праві
приватної власності ТОВ «І.К.
«Ініціатива»; не з'ясували на яких
підставах ОСОБА_8 користувався
земельною ділянкою, на якій розміщений
гараж.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 27 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 27 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Судді:
В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К. Парінова
В.О. Савченко