Справа № 363/3528/13 Головуючий у І
інстанції Підкурганний В.В.Провадження
№ 22-ц/780/2829/14 Доповідач у 2
інстанції МатвієнкоКатегорія 43
УХВАЛА

Іменем України

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко
Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 12 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи - Орган опіки та піклування
Вишгородської міської ради,
Прокуратура Вишгородського району
Київської області, про припинення
сервітуту та визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом, в якому просила
припинити сервітут ОСОБА_2 на
користування квартирою АДРЕСА_1 та
визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
на користування вищевказаною
квартирою, посилаючись на те, що
позивач є власником квартири АДРЕСА_1
на підставі договору довічного
утримання від 28 січня 2003 року,
укладеного між нею та ОСОБА_3, померлою
ІНФОРМАЦІЯ_3.

На момент смерті ОСОБА_3 в
зазначеній квартирі була
зареєстрована її дочка ОСОБА_2, яка
власником квартири не була, однак з
моменту реєстрації набула сервітутне
право користування квартирою, як член
сім'ї власника.

У зв'язку із смертю у ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_3, зникла правова підстава
існування у ОСОБА_2 сервітутного права
користування квартирою, в зв»язку з чим
її необхідно визнати такою, що втратила
право користування спірним житловим
приміщенням.

Під час судового розгляду справи
позивач змінила предмет позову і
просила суд припинити сервітут та
позбавити ОСОБА_2 права на користування
квартирою на підставі ст.ст. 405, 406 ЦК
України та ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 12 березня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення про
задоволення її позову.

Заслухавши доповідь доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено,
що 28 січня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
було укладено договір довічного
утримання, посвідчений 28 січня 2003 року
державним нотаріусом Вишгородської
державної нотаріальної контори
Єременко Т.М., відповідно до якого
ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов'язалась
надавати ОСОБА_3 довічно матеріальне
забезпечення (а.с.6-7).

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, 19 лютого
2003 року на підставі вищевказаного
договору довічного утримання за ОСОБА_1
зареєстроване право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла (а.с.9).

Згідно довідки Комунального
підприємства житлового і комунального
господарства Вишгородської міської
ради від 4 вересня 2013 року № 3262 (а.с.13)
відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та
проживає в АДРЕСА_1 з 2000 року.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 28 квітня 2011
року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2
було визнано недієздатною і
встановлено над нею опіку з
призначенням опікуном її сестру
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14-15).

Відповідно до акту обстеження
матеріально-побутових умов проживання
від 15 березня 2012 року (а.с.71) житлова
площа квартири АДРЕСА_1 складає 18,6 кв.м.,
умови проживання ОСОБА_2 задовільні.

Ухвалюючи рішення про відмову в
позові, суд першої інстанції виходив з
його необґрунтованості та
недоведеності і колегія суддів
погоджується з такими висновками суду,
виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1, обґрунтовуючи свої
вимоги, посилалась на ст.ст. 405, 406 ЦК
України та ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».

Однак ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» визначає
підстави зняття особи з реєстраційного
обліку і сама по собі підставою для
ухвалення рішення про позбавлення
особи права на користування житлом
бути не може.

Положення ст. 405 ЦК України також на
спірні правовідносини не поширюються,
оскільки стосуються прав членів сім»ї
власника житла, а відповідач ОСОБА_2 не
являється членом сім»ї позивача
ОСОБА_1, що виключає можливість
застосування ст. 405 ЦК України при
вирішенні даного спору.

Погоджується колегія суддів і з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1
про припинення сервітуту ОСОБА_2,
оскільки позивачем в судовому
засіданні не було доведено наявності
обставин, які мають істотне значення
для його припинення, а відповідно до ч. 2
ст. 406 ЦК України сервітут може бути
припинений за рішенням суду на вимогу
власника майна за наявності обставин,
які мають істотне значення.

Враховуючи викладене, висновок суду
першої інстанції про відмову в позові з
підстав, викладених у ньому, є законним
та обґрунтованим, і доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують.

Оскільки судом першої інстанції
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи, а ухвалене рішення відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 12 березня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: