Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представника позивачки,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського районного суду від 5
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Новоукраїнської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області та ОСОБА_1, треті особи на
стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору -
Комунальне підприємство "Рівненське
обласне бюро технічної
інвентаризації", Управління
Держземагенства у Рівненському районі
Рівненської області та Завідувач
Другої Рівненської державної
нотаріальної контори Рева Ліана
Леонтіївна, про визнання недійсним і
скасування свідоцтва про право на
спадщину, державного акта на земельну
ділянку та державної реєстрації права
власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а :

5 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд
з позовом до Новоукраїнської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області та ОСОБА_1, треті особи на
стороні відповідача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору -
КП "РОБТІ", Управління Держземагенства
у Рівненському районі Рівненської
області та Завідувач Другої
Рівненської державної нотаріальної
контори Рева Л.Л., про визнання
недійсним і скасування свідоцтва про
право на спадщину, державного акта на
земельну ділянку та державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно.

Рішенням Рівненського районного суду
від 5 березня 2014 року позов задоволено.
Свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане Другою Рівненською
державною нотаріальною конторою 11
травня 2012 року відповідачці ОСОБА_1 про
спадкування нею житлового будинку
АДРЕСА_1, визнано недійсним. Рішення
державного реєстратора щодо державної
реєстрації права власності на цей
житловий будинок з надвірними
будівлями скасовано. Державний акт про
право приватної власності на землю
серії РВ № 004305, виданий 16 березня 1998
року на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення
Новоукраїнської сільської ради
Рівненського району № 5 від 22 липня 1994
року на земельну ділянку площею 0,52 га, з
яких: 0,37 га для ведення особистого
підсобного господарства та 0,15 га для
обслуговування житлового будинку,
визнано недійсним.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що
рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 23 травня 2013
року рішення Рівненського районного
суду від 5 липня 2011 року було скасовано
та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 у
задоволенні позову до Новоукраїнської
сільської ради Рівненського району
Рівненської області про визнання права
власності на ? частину будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1
відмовлено. Також даним рішенням
апеляційного суду було встановлено
факт її своєчасного звернення у
нотаріальну контору за прийняттям
спадщини після смерті батька ОСОБА_5, а
також те, що інших спадкоємців за
законом на його спадкове майно немає.

Крім того, рішенням Рівненського
міського суду від 31 січня 2008 року
анульовано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 25 квітня 2006
року, яке було видане відповідачці
ОСОБА_2 на спадкове майно її матері
ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і
стосувалося спірного будинку.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Захист прав громадян на земельну
ділянку здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів місцевого
самоврядування, а тому визнання
недійсним державного акта на право
приватної власності на землю без
визнання недійсним рішення, на
підставі якого видано цей державний
акт, є порушенням норм закону. Позовна
вимога про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку є похідною від
встановлення права власності спірною
земельною ділянкою.

Рішення Новоукраїнської сільської
ради Рівненського району Рівненської
області № 5 від 22 липня 1994 року на
земельну ділянку площею 0,52 га є чинним.

Суд першої інстанції безпідставно
поновив позивачці строк позовної
давності стосовно позовної вимоги про
визнання недійсним державного акту про
право власності на земельну ділянку,
оскільки позовна давність стосується
порушеного права, тобто права, яке
підлягає захисту, а не безпідставних
позовних вимог.

Покликаючись на ці обставини,
відповідачка ОСОБА_1 просила
апеляційний суд рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити у
справі нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивачка рішення місцевого суду
вважала законним та обґрунтованим і
просила апеляційний суд залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
частковим скасуванню і зміні з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
щодо спірного спадкового житлового
будинку, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що будинок АДРЕСА_1
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року діда
сторін у справі ОСОБА_7 та припинення 15
квітня 1991 року існування колгоспного
двору став особистою власністю його
(померлого) дружини та відповідно баби
позивачки ОСОБА_2 і відповідачки ОСОБА_1
- ОСОБА_9

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року баби
ОСОБА_9 на підставі правил ст. 549 ЦК
України 1963 р. спірний житловий будинок
у порядку спадкування за законом у
визначений термін прийняли діти ОСОБА_7
і ОСОБА_9, а саме: ОСОБА_5 (батько
відповідачки ОСОБА_1) шляхом подання
заяви у нотаріальну контору та ОСОБА_6
(мати позивачки ОСОБА_2.) шляхом
фактичного вступу в управління та
володіння спадковим майном.

Вчинення матір'ю позивачки ОСОБА_6 (яка
разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 на той
час проживала у сусідньому відносно
спірного житлового будинку помешканні
АДРЕСА_2 (а. с. 196 т. 1)) дій, що свідчать про
фактичне прийняття нею спадщини після
смерті матері ОСОБА_9, підтверджується
відповідною довідкою Новоукраїнської
сільської ради Рівненського району №
1230 від 1 листопада 1999 року на а. с. 80 т. 1,
дійсність якої відповідачами у справі
не спростована.

З листа Рівненської районної державної
нотаріальної контори № 119 від 15 квітня
2005 року вбачається, що свідоцтво про
право на спадщину після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 не видавалося.
В спадковій справі є докази про
прийняття спадщини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.
с. 77 т. 1).

Таким чином, місцевий суд на підставі
встановлених фактів прийшов до
правильного висновку про те, що після
смерті ОСОБА_9 мати позивачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_6 та батько відповідачки у справі
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в порядку спадкування
за законом кожен стали власниками ?
частини спірного житлового будинку
АДРЕСА_1 незалежно від того, чи оформили
вони належним чином свою частину
прийнятої спадщини, оскільки
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємців
права на спадщину.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6
та 1 лютого 2009 року ОСОБА_5 належні їм
частини спірного житлового будинку у
встановленому законом порядку
прийняли їхні діти - позивачка ОСОБА_2
та відповідачка ОСОБА_1

За наведених обставин суд першої
інстанції, на переконання колегії
суддів, дійшов цілком обґрунтованого
висновку про те, що Друга Рівненська
державна нотаріальна контора не вправі
була 11 травня 2012 року видавати
відповідачці ОСОБА_1 свідоцтво про
право на спадщину за законом про
спадкування нею після смерті батька
ОСОБА_5 всього житлового будинку
АДРЕСА_1.

Проте при вирішенні спору сторін у
справі про їхнє право на спірний
спадковий житловий будинок суд першої
інстанції свідоцтво ОСОБА_1 про право
на спадщину на цей житловий будинок
помилково визнав недійсним не
частково, а у повному обсязі.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян або у разі одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
ЗК України.

Порядок приватизації або надання
земельної ділянки у власність
передбачений ст. 118 ЗК України.

За змістом зазначених норм, права на
земельну ділянку виникають на підставі
рішення (акту) органу виконавчої влади
або місцевого самоврядування за умови
дотримання при їх підготовці положень
законодавства щодо надання усіх
документів, необхідних для отримання
земельної ділянки.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки, відповідно до
положень ч. 3 ст. 152 ЗК України
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Крім того, згідно зі ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Отже, рішення органу виконавчої влади
чи місцевого самоврядування про
передачу у власність земельної ділянки
є необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку та
якщо органом державної влади або
місцевого самоврядування прийнято
рішення (акт), яке порушує права іншої
особи щодо володіння, користування чи
розпорядження земельною ділянкою,
такий акт визнається недійсним.

Порушення законодавства при
підготовці прийняття такого акту є
підставою для визнання акту (рішення)
недійсним, а не для визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку
без визнання недійсним відповідного
рішення.

Посвідчення державним актом права
громадянина на земельну ділянку є
похідним від відповідного рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу особі
земельної ділянки у власність.

Вимога захисту порушених прав власника
на землю реалізується зацікавленою
особою шляхом звернення до суду з
вимогою про визнання відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність
недійсним.

Проте позивачкою таких вимог у даній
справі не пред'явлено, на що суд першої
інстанції належної уваги не звернув.

За таких обставин у місцевого суду не
було підстав державний акт про право
приватної власності на землю серії РВ
№ 004305, виданий 16 березня 1998 року на ім'я
ОСОБА_5, визнавати недійсним.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду не у повній мірі
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України,
через що підлягає частковим скасуванню
та зміні.

Що стосується посилань відповідачки в
апеляційній скарзі на рішення
Апеляційного суду Рівненської області
від 23 травня 2013 року, то вони на увагу не
заслуговують, оскільки цим рішенням
лише підтверджено право ОСОБА_1 на
спадкування майна її померлого батька
ОСОБА_5 та констатовано, що інших
спадкоємців за законом у нього, крім
відповідачки у справі, немає (а. с. 70 т. 1).

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 1218, 1296, 1301 ЦК України, ст. 549 ЦК
України 1963 р., ст.ст. 116, 118, 152, 155 ЗК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського районного суду
від 5 березня 2014 року частково змінити
та скасувати.

Абзац другий резолютивної частини
рішення Рівненського районного суду
від 5 березня 2014 року викласти в такій
редакції:

«Визнати свідоцтво про право на
спадщину за законом, яке було видане 11
травня 2012 року Другою Рівненською
державною нотаріальною конторою
ОСОБА_1 та зареєстроване в реєстрі №
1-290, в частині, що стосується
спадкування нею ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1, частково недійсним».

Рішення Рівненського районного суду
від 5 березня 2014 року в частині визнання
недійсним державного акта на земельну
ділянку скасувати. Позивачці ОСОБА_2 у
задоволенні цих позовних вимог до
відповідачів відмовити.

В решті рішення місцевого суду (в
частині скасування рішення державного
реєстратора) залишити без змін, а
подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: