АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4500/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л.Г. Доповідач - Котушенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.Дніпропетровська від 24 березня
2014 року за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства "Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний
завод" про поновлення на роботі,
визнання наказу недійсним, стягнення
грошової компенсації, середнього
заробітку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ "Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний
завод" про поновлення на роботі,
визнання наказу недійсним, стягнення
грошової компенсації, середнього
заробітку та моральної шкоди, який в
ході розгляду справи неодноразово
уточнював (а.с.1-4, 32-33, 112-115, 221-224 т.1,
а.с.63-64, 65 т.2). Позивач вказував на те, що
з травня 1995 року перебував з
відповідачем у трудових
правовідносинах, працював у
мартенівському цеху підручним
сталевара (третім) четвертого розряду
на ділянці печей. За висновком МСЕК від
30 жовтня 2007 року йому встановлено третю
групу інвалідності за професійним
захворюванням та переведено на легку
працю з доплатою до середнього
заробітку за його попередньою посадою.

Наказом №745/к від 06 липня 2012 року його
було звільнено з займаної посади на
підставі п.2 ст.40 КЗпП України за станом
здоров'я, що перешкоджає продовженню
даної роботи.

Посилаючись на незаконність свого
звільнення, позивач просив визнати
недійсним наказ №745/к від 06 липня 2012
року про його звільнення; поновити його
на роботі в мартенівський цех
підручним сталевара (третім) ділянки
печей 4-го розряду; стягнути з
відповідача на його користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу в
розмірі 69 074,32 грн., грошову компенсацію
за невикористані дні щорічної
відпустки - 1 582,24 грн. та недораховані
кошти по невикористаній відпустці - 38,14
грн., профспілкові внески, утримані при
звільненні - 14,39 грн., моральну шкоду - 30
000,00 грн. та витрати на правову допомогу
- 370,00 грн.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.Дніпропетровська від 24 березня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення, як
незаконного, необґрунтованого,
постановленого з порушенням норм
матеріального права та про ухвалення
нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу підлягаючою
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з положеннями п.2 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку виявленої
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п.21 постанови від 6 листопада 1992 року №9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів", суд може визнати правильним
припинення трудового договору згідно
п.2 ст.40 КЗпП України у тому разі, якщо
встановить, що воно проведено на
підставі фактичних даних, які
підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу, чи громадян, яких він
обслуговує і його неможливо перевести,
за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення
з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6
цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з травня
1995 року працював у мартенівському цеху
підручним сталевара (третім)
четвертого розряду на ділянці печей
ВАТ "Інтерпайп Нижньодніпровський
трубопрокатний завод". Згідно висновку
Дніпропетровської обласної МСЕК від 30
жовтня 2007 року, медичного висновку
лікарсько-експертної комісії
спеціалізованого
лікувально-профілактичного закладу
від 01 листопада 2012 року йому
встановлена третя група інвалідності
від професійного захворювання, а також
протипоказана робота у шкідливих
умовах, важка фізична праця,
несприятливий мікроклімат, у звязку з
чим його було переведено на легку працю
(розсильні роботи) з доплатою до
середнього заробітку за попередньою
посадою.

Наказом №745/к від 06 липня 2012 року ОСОБА_2
було звільнено з роботи на підставі п.2
ст.40 КЗпП України за станом здоров'я, що
перешкоджає продовженню даної роботи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що звільнення позивача
з роботи проведено з дотриманням норм
трудового законодавства; він був
ознайомлений з переліком вакансій
підприємства, не надав письмової згоди
на переведення на посаду кур'єра, яка
йому показана за станом здоров'я і
висновком лікарів; мартенівський цех
відповідача, куди позивач просить
поновити його на роботі, ліквідовано;
відповідач провів з позивачем повний
розрахунок при звільненні; позивач не
був членом профспілки, а тому членські
внески з нього не утримувались.

З обґрунтованістю таких висновків
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Зі справи вбачається, що відповідач
неодноразово повідомляв позивача про
наявність вакансії кур'єра та
пропонував подати заяву про
переведення на вказану посаду, чи заяву
про згоду з переводом, чого позивачем
зроблено не було. Але вказана обставина
не давала підстав для звільнення
позивача з роботи.

Законодавством не встановлено форми
надання згоди працівника на
переведення. Можлива і усна, і письмова
форма, проте для уникнення спору такі
факти, як правило, оформляються
письмово. На практиці згода
підтверджується працівником шляхом
здійснення такого запису на наказі
(допускається на проекті наказу): "з
наказом ознайомлений, з переводом
згодний" засвідченого підписом
працівника і датою ознайомлення.

Проте ні наказу про переведення
позивача на запропоновану посаду, ні
його проекту, відповідач не видав,
незважаючи на те, що на повідомленні
про запропоновану роботу від 06 липня 2012
року позивач виклав прохання видати
наказ по підприємству (а.с.48).

В суді апеляційної інстанції позивач
підтвердив, що він погодився працювати
на запропонованій відповідачем
посаді.

Оцінюючи у сукупності вищевикладені
обставини, колегія суддів прийшла до
висновку, що звільнення ОСОБА_2 за п.2
ст.40 КЗпП України є незаконним, тому
він у відповідності зі ст.235 КЗпП
України, підлягає поновленню на роботі
з виплатою середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100 з наступними змінами, суд, для
обчислення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, виходить з
заробітної плати позивача за останні
два місяці, що передували звільненню. У
разі, коли протягом двох місяців, що
передували звільненню з роботи,
працівник не з його вини працював не
всі робочі дні, його середня заробітна
плата за час вимушеного прогулу
обчислюється за фактично
відпрацьований час у цьому періоді, а
не за два повні календарні місяці, що
йому передували.

З матеріалів справи вбачається, що
середньоденна заробітна плата
позивача протягом двох місяців перед
звільненням за фактично
відпрацьований час складає 147,28 грн.
Період вимушеного прогулу з 07 липня 2012
року по 18 червня 2014 року становить 489
робочих днів. Заробітна плата позивача
за час вимушеного прогулу становить 72
019,92 грн.

При цьому Пленум Верховного Суду
України в п.32 своєї постанови від 6
листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
роз'яснив, що при присудженні оплати за
час вимушеного прогулу зараховується
заробіток за місцем нової роботи
(одержана допомога по тимчасовій
непрацездатності, вихідна допомога,
середній заробіток на період
працевлаштування, допомога по
безробіттю) який працівник мав в цей
час.

Зі справи вбачається, що при звільненні
позивачу була виплачена вихідна
допомога у розмірі 2 853,55 грн. (а.с.66, 101, 102,
116 т.1). В період з 20 липня 2012 року по 02
серпня 2013 року ОСОБА_2 перебував на
обліку як безробітний і отримав за
вказаний період допомогу по безробіттю
в загальній сумі 18 954,47 грн. (а.с.2 т.2).
Таким чином сума заробітної плати за
час вимушеного прогулу, що підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача становить 50 211,90 грн. (72 019,92 - 2
853,55 - 18 954,47).

Зі справи також вбачається, що при
звільнені позивача з роботи йому була
нарахована компенсація за 7 днів
невикористаної відпустки за період з 29
травня 2011 року по 28 травня 2012 року та 2
дні невикористаної відпустки за період
з 29 травня по 06 липня 2012 року, а всього
за 9 днів у розмірі 890 грн. Вказана сума
разом з іншими нарахованими виплатами
у загальному розмірі 2 551,40 грн. була
перечислена відповідачем платіжним
дорученням №191 від 07 липня 2012 року ПАТ
"Банк Кредит Дніпро" для зарахування на
картковий рахунок ОСОБА_2 (а.с.65, 66 т.1, 122,
123, 125 т.2). Доводи позивача про недоплату
йому вказаної суми компенсації за
невикористану відпустку не знайшли
свого підтвердження, а тому не
підлягають задоволенню.

Разом з тим з наданої відповідачем
апеляційному суду довідки №04-4-77 від 03
червня 2014 року (а.с.122 т.2) вбачається, що
відпустка за період з 14 січня по 28
травня 2009 року ОСОБА_2 не надавалася і
компенсація за неї у розмірі 1 582,24 грн.
при звільненні не виплачена, а тому
вказана сума підлягає стягненню з
відповідача.

З наданої відповідачем довідки №24-1-307
від 07 липня 2012 року (а.с.116 т.1)
вбачається, що із суми, яка підлягала
виплаті ОСОБА_2 при проведенні
остаточного розрахунку були утримані
профспілкові внески у розмірі 14,39 грн.
Вказана сума утримана з відповідача
безпідставно, бо він не був членом
профспілкової організації, і також
підлягає стягненню з відповідача.

Оскільки порушення трудових прав
позивача спричинило йому моральні
страждання, то у відповідності зі ст.237-1
КЗпП України він має право на
відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи тривалість неправомірних
дій відповідача, характер заподіяної
шкоди та обсяг перенесених позивачем
страждань, використовуючи роз'яснення,
викладені в п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (з наступними
змінами), судова колегія вважає за
необхідне стягнути з відповідача на
відшкодування моральної шкоди
позивача 3 000 грн.

Враховуючи те, що суд першої
інстанції не взяв до уваги наведені
обставини, висновки суду суперечать
матеріалам справи, постановлене судове
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316, 367 ЦПК
України, 235, 237-1 КЗпП України колегія
суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.Дніпропетровська від
24 березня 2014 року скасувати.

Поновити ОСОБА_2 на посаді підручного
сталевара (третього) четвертого
розряду на ділянці печей в
мартенівський цех публічного
акціонерного товариства "Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний
завод", визнавши наказ №745/к від 06 липня
2012 року про його звільнення з роботи
незаконним.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний
завод" на користь ОСОБА_2 заробітну
плату за час вимушеного прогулу в
розмірі 50 211,90 грн., грошову компенсацію
за невикористану відпустку в період з 14
січня по 28 травня 2009 року - 1 582,24 грн.,
профспілкові внески, утримані при
звільненні - 14,39 грн., моральну шкоду - 3
000 грн. та витрати на правову допомогу -
370,00 грн., а всього 55 178,53 грн. (суми
заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку визначені без
утримання прибуткового податку й інших
платежів).

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Інтерпайп
Нижньодніпровський трубопрокатний
завод" на користь держави судовий збір
у розмірі 761,69 грн.

Рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_2 на роботі та стягнення на його
користь заробітної плати за один
місяць у сумі 2 853,55 грн. підлягають
обов'язковому негайному виконанню.

У задоволенні іншої частини позову
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: