Справа № 1313/1986/2012
Головуючий у 1 інстанції: Дем"яновський
Провадження № 22-ц/783/2393/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника Франківської
районної адміністрації

Львівської міської ради - Винницького
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради на рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
25 червня 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради, ОСОБА_4 про
визнання права власності на
павільйон-магазин загальною площею 12
кв.м., який знаходиться АДРЕСА_1,
зобов»язання ОСОБА_4 звільнити
займаний павільйон - магазин.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, визнано за ОСОБА_3 право
власності на павільйон-магазин
загальною площею 12 кв.м., який
знаходиться АДРЕСА_1, зобов"язано
ОСОБА_4 звільнити займаний
павільйон-магазин, який знаходиться
АДРЕСА_1.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила Франківська районна
адміністрація Львівської міської ради,
вважає, що рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи. Покликається на те, що суд
першої інстанції, ухваливши
оскаржуване рішення, вирішив питання
про права та обов"язки Франківської
районної адміністрації, як органу, що
уповноважений вирішувати питання
самочинного будівництва на території
району, а також Львівської міської
ради, як власника земельної ділянки, та
порушив вимоги ст. 10, п. 34 ст. 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні» та ст.ст. 12, 116 Земельного
кодексу України, відповідно до яких
міська рада вирішує питання
регулювання земельних відносин,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів місцевого
самоврядування. Також апелянт
зазначає, що суд першої інстанції при
ухвалені оскаржуваного рішення, в
порушення вимог вищевказаних норм
законів, визнав право власності на
нежитлове приміщення малої
архітектурної форми, не з"ясувавши при
цьому правових підстав його
будівництва, хоча з матеріалів справи
вбачається, що даний об"єкт вважається
самочинним будівництвом і органом,
компетентним вирішувати питання
узаконення самочинно збудованих
об»єктів нерухомого майна, є орган
місцевого самоврядування. З наведених
підстав апелянт просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради Винницького В.В. на
підтримання доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

На думку колегії суддів оскаржуване
рішення не відповідає зазначеним
вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
Франківською районною адміністрацією
Львівської міської ради позивачці
надавався дозвіл на функціонування
тимчасового об»єкту для здійснення
підприємницької діяльності, між ними
укладались договори на право
тимчасового користування окремими
конструктивними елементами
благоустрою комунальної власності на
умовах оренди для розміщення
тимчасового об»єкту для здійснення
підприємницької діяльності, а саме,
тротуар площею 22 кв.м, між ОСОБА_3 та
Львівською міською радою укладались
договори оренди земельної ділянки
загальною площею 0,0030 га для
обслуговування малої архітектурної
форми терміном на два роки, що на думку
суду є підставою для задоволення
позовних вимог, визнання за позивачкою
права власності на павільйон-магазин
загальною площею 12 кв.м., який
знаходиться АДРЕСА_1 та зобов»язання
ОСОБА_4 звільнити займаний павільйон -
магазин, оскільки позивачка, як власник
вправі вимагати усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні
належним їй на праві власності майном.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду з огляду на
наступне.

Як вбачається з позовної заяви,
ОСОБА_3, обгрунтовуючи позовні вимоги
про визнання за нею права власності на
павільйон-магазин загальною площею 12
кв.м., який знаходиться АДРЕСА_1,
посилалася на ч.5 ст.376 ЦК України,
відповідно до якої на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 177, 179, 181 ЦК
України об»єктами цивільних прав є
речі. Річчю є предмет матеріального
світу, щодо якого можуть виникати
цивільні права та обов»язки. До
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об»єкти, розташовані
на земельній ділянці, переміщення яких
є неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення. Рухомими речами є речі,
які можна вільно переміщувати у
просторі.

Разом з тим, визнаючи за позивачкою
право власності на павільйон-магазин
загальною площею 12 кв.м., який
знаходиться АДРЕСА_1, як на самочинне
будівництво, суд першої інстанції не
з»ясував статусу цього майна, не
встановив, чи відноситься спірне майно
до категорії нерухомого майна чи є
тимчасовою спорудою.

Згідно з роз»ясненнями п. п. 1, 7
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30.03.2012 р. «Про практику
застосування судами статті 376 ЦК
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» положення
статті 376 ЦК України поширюються на
випадки самочинного будівництва
житлових будинків, споруд,іншого
нерухомого майна як фізичними, так і
юридичними особами. Не може бути
застосовано правила статті 376 ЦК при
вирішенні справ за позовами про
визнання права власності на самочинно
збудовані тимчасові споруди.

З доданих до позову договору
оренди землі від 16.06.2010 р., висновку про
розміщення стаціонарної малої
архітектурної форми від 16.08.2007 р.
№5-1750/2401, додатку №5 до ухвали сесії
Львівської міської ради від 05.07.2007 р.
№995, яким передбачено перелік
суб»єктів підприємницької діяльності,
які здійснювали діяльність на основі
договору оренди окремих
конструктивних елементів благоустрою,
вбачається, що такі видавались для
розміщення об»єкта малої
архітектурної форми, яким є
павільйон-магазин загальною площею 12
кв.м. АДРЕСА_1.

Згідно зі ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Докази
мають бути найденими та допустимими.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.(ст. ст. 57,58, 59, 60 ЦПК
України).

Всупереч вимогам зазначених статей,
позивачкою не надано доказів на
підтвердження тієї обставини, що
павільйон-магазин загальною площею 12
кв.м. АДРЕСА_1, є нерухомим майном, право
власності на яке підлягає визнанню в
судовому порядку на підставі ст. 376 ЦК
України. Дана обставина не була
з»ясована судом першої інстанції, хоча
з»ясування такої має значення для
справи з метою з»ясування питання, яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин, і чи підлягає
застосуванню до цих правовідносин ст.
376 ЦК України, яка регулює режим
самочинного будівництва нерухомого
майна.

За таких обставин суд першої
інстанції, визнаючи за позивачкою
право власності на павільйон-магазин
загальною площею 12 кв.м. АДРЕСА_1, не
взяв до уваги, що зазначений об»єкт є
малою архітектурною формою, тимчасовою
спорудою, право власності на яку не
може бути визнано на підставі ст. 376 ЦК
України.

В оскаржуваному рішенні суд
першої інстанції посилається на ст. 392
ЦК України, згідно з якою власник майна
може пред»явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення не
взяв до уваги і те, що за загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише у
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК, ч.1 с. 3 ЦПК). У
зв»язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

В матеріалах справи відсутні
докази на підтвердження звернення
позивачки до компетентних державних
органів, а саме, Львівської міської
ради, Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
інспекції державного будівельного
архітектурного контролю з приводу
вирішення спірного питання, що є
підставою вважати про відсутність
спору про право.

Судом першої інстанції безспірно
встановлено, що на момент розгляду
справи судом земельна ділянка площею
0,0030 га для обслуговування малої
архітектурної форми за адресою
АДРЕСА_1, передана ОСОБА_3 в оренду
терміном на два роки, що
підтверджується договором оренди
землі від 16.06.2010 року. Зазначена
земельна ділянка в подальшому
позивачці у власність Львівською
міською радою, як власником землі, не
надавалась, а відтак так є у
комунальній власності Львівської
міської ради, яка всупереч вимогам
закону не була залучена до участі у
справі. Ухваливши оскаржуване рішення
про визнання права власності на
павільйон - магазин, який знаходиться
на земельній ділянці, власником якої є
Львівська міська рада, суд вирішив
питання про права та обов»язки
Львівської міської ради, що свідчить
про порушення оскаржуваним рішенням її
прав. Однак суд апеляційної інстанції
на стадії апеляційного провадження
позбавлений можливості змінювати
процесуальне положення учасників
процесу, залучати до участі у справі
інших учасників процесу.

Колегії суддів вважає
безпідставним та необгрунтованим
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
зобов»язання ОСОБА_4 звільнити
займаний павільйон - магазин, який
знаходиться АДРЕСА_1, з посиланням на
ст. 391 ЦК України, оскільки всупереч
вимогам ст. ст. 10,11,60 ЦПК України
позивачка не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
порушення її прав, чинення
відповідачем ОСОБА_4 перешкод у
користуванні спірним приміщенням. А
тому на думку колегії суддів висновок
суду про чинення ОСОБА_4 перешкод у
користуванні павільйон - магазином
ґрунтується на припущеннях, що
суперечить положенням ч.4 ст. 60 ЦПК
України, згідно з якою доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

У зв»язку з неповним з»ясуванням судом
першої інстанції обставин, що мають
значення для справи, недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради - задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду
Львівської області від 25 червня 2012 року
- скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.