Єдиний унікальний номер 230/2661/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3981/2014
Головуючий у 1 інстанції: Мелещенко Л.В.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

Головуючого судді
Тимченко О.О.,

cуддів:
Алексєєва А.В., Новосядлої В.М.,

при секретарі:
Козаку І.С.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Єнакіївського
міського суду Донецької області від 17
березня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», про визнання
правочину недійсним, зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення
матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням Єнакіївського міського суду
Донецької області від 17 березня 2014 року
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ПАТ КБ «Приватбанк», про визнання
правочину недійсним, зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення
матеріальної та моральної шкоди
відмовлено у повному обсязі.

З назначеним рішенням не погодилась
позивачка, принесла апеляційну скаргу
в якій ставить питання про скасування
рішення суду першої інстанції,
розділення справу на дві та
задоволення її позовних вимог у
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що ухвалене судом
першої інстанції рішення не відповідає
вимогам ст.215 ЦПК України. Судом невірно
зазначено у описовій частині дату
зняття коштів з картки ОСОБА_1,
пояснення свідків не відповідають
дійсності, докази на які посилається
суд суперечать матеріалам справи.
Висновок суду про наявність між
сторонами кредитних відносин є
помилковим. Незрозумілим є висновок
суду про відмову в задоволені позовних
вимог про стягнення моральної шкоди.

Представник відповідача ПАТ КБ
«Приватбанк» в судовому засіданні
заперечував проти доводів апеляційної
скарги та просив її відхилити.

Позивачка та її представник в судове
засідання повторно не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлялись належним чином , про що
свідчить телефонограма № 1501 від 30.05.2014
року ( т.4 а.с.21)

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. Неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 169 ЦПК
України суд відкладає розгляд справи в
межах строків, встановлених статтею 157
цього Кодексу, у разі першої неявки в
судове засідання сторони або будь-кого
з інших осіб, які беруть участь у
справі, оповіщених у встановленому
порядку про час і місце судового
розгляду, якщо вони повідомили про
причини неявки, які судом визнано
поважними.

Враховуючи зазначені приписи
процесуального закону, повторну неявку
позивача та її представника у судове
засідання апеляційного суду, вважає за
можливе розглядати справу у
відсутність позивачки та її
представника.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що 09
березня 2011 року позивачем ОСОБА_1 була
підписана Анкета-заява № 202687463
про приєднання до Умов та Правил
надання банківських послуг у ПАТ КБ
«Приватбанк» (а.с. 16 т.1). Відповідно до
зазначеної Анкети-заяви позивачу було
надано платіжну картку «Кредитка
«Універсальна». Також з Анкети-заяви
вбачається, що позивач була
ознайомлена із Умовами та Правилами
надання банківських послуг, тарифами
відповідача, які їй були надані в
письмовому вигляді, про що свідчить її
підпис у відповідній графі
Анкети-заяви. Сторони погодились, що
зазначена Анкета-заява разом із
Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами
надання банківських послуг, а також
тарифами становлять договір про
надання банківських послуг.

Відповідно до обраного тарифного плану
кредитної карти «Універсальна», умови
якого оприлюднені на офіційному сайті
відповідача та є однаковими для всіх
клієнтів, розмір щомісячних платежів
за користування кредитними коштами
складає 7 % від заборгованості (але не
менше 50 грн. та не більше її залишку) зі
строком погашення до 25 числа кожного
наступного місяця. Тариф на банківські
послуги з надання довідок становить 30
грн. За несвоєчасне погашення
заборгованості передбачено пеню в
розмірі базової процентної ставки за
договором, поділену на 30 (нараховується
на кожен день прострочення кредиту) та
одноразової виплати в розмірі 50 грн.
при простроченні кредиту або процентів
на суму понад 100 грн., а за прострочення
будь-якого з платежів за договором на
строк понад 30 днів - штраф в розмірі 500
грн. та 5 % від заборгованості по
кредитному ліміту із врахуванням
нарахованих та прострочених процентів
та комісійних виплат (п.п. 1.5.19, 1.5.30 Умов
та Правил надання банківських послуг)
(а.с. 180-186, т.1, а.с. 2-41 т.2).

Згідно п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Умов та Правил
надання банківських послуг,
затверджених та оприлюднених на
офіційному сайті відповідача, в
редакції, які діяла на момент укладення
між сторонами кредитного договору,
Клієнт дає свою згоду на те, що
кредитний ліміт встановлюється за
рішенням Банку, і Клієнт надає право
Банку в будь-який момент змінити
(зменшити, збільшити або анулювати)
кредитний ліміт. Підписання даного
Договору є прямою та безумовною згодою
Клієнта відносно прийняття будь-якого
розміру кредитного ліміту,
встановленого Банком (а.с. 195-210 т.1).

01 листопада 2011 року невстановленою
особою з карткового рахунку позивача №
НОМЕР_1 двома несанкціонованими
транзакціями було знято кошти в сумі
4 160,00 грн. (з яких 160,00 грн. -
комісійні послуги банку) через
банкомати м. Донецька (а.с. 20-22, 34 т.1), у
зв'язку із цим відповідачем відповідно
до умов кредитного договору та
встановлених тарифів нараховувались
відсотки за користування кредитом. 08
листопада 2011 року позивач письмово
повідомила відповідача про факт
несанкціонованої транзакції з її
карткового рахунку (а.с. 18-19 т.1). 07
вересня 2012 року відповідачем було
відновлено на картковому рахунку
позивачки 4 160,00 грн. 26 липня 2013 року та 15
серпня 2013 року відповідачем було
відновлено на картковому рахунку
позивачки відповідно 422,25 грн. та 930,65
грн., сплачених позивачем як проценти
за користування незаконно знятими з її
карткового рахунку коштами (а.с. 53, 62 т.2).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині визнання недійсними
правочинів, вчинених відповідачем щодо
позивача із застосуванням обману,
фізичного насилля щодо неї та її
власності, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не надано
суду належним та допустимих доказів на
підтвердження того, що при укладенні
договору відповідачем було приховано
істотні обставини та умови, які могли
вплинути на волевиявлення однієї із
сторін договору та примусу до
укладення спірного договору, крім того
перед укладенням договору позивачу
були відомі усі умови отримання
кредиту.

Такий висновок суду є правильним і
ґрунтується на законі та встановлених
в судовому засіданні обставинах.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачає
обов'язкову письмову форму кредитного
договору, недодержання якої має
наслідком його нікчемність.

Частиною 1 ст.1056-1 ЦК України (в редакції,
чинній на момент укладення кредитного
договору) визначено, що розмір
процентів та порядок їх сплати за
кредитним договором визначаються в
договорі.

За змістом ст. 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» (в
редакції, чинній на момент укладення
кредитного договору) комерційні банки
самостійно встановлюють процентні
ставки та комісійну винагороду по
своїх операціях.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
ЦК України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 ЦК України, передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками, не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх,
непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови
чинності правочинів. У разі
недотримання вказаних умов правочин є
недійсним.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень даних у п.7
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06
листопада 2009 року, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 231 ЦК України встановлено, що
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

У п. 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року роз'яснено, що при вирішенні
спорів про визнання кредитного
договору недійсним суди мають
враховувати вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055),
статті 18-19 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Положення ст.10 ЦПК України
передбачають, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Доводи апеляційної скарги відносно
визнання правочинів недійними є
необґрунтованими, оскільки
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції наявність обставин, з якими
законом пов'язано визнання правочинів
недійсними і настання відповідних
наслідків, у зв'язку з порушенням вимог
діючого законодавства України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір
може бути змінено або розірвано за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом. Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

Статтею 652 ЦК України передбачена
можливість зміни договору у зв'язку з
істотною зміною обставин, якими
сторони керувались при укладенні
договору.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача збитків у
подвійному розмірі за вчинення
правочину під впливом обману позивача
та із застосуванням насильства у формі
примусового нарахування і стягнення
відсотків за неіснуючою
заборгованість на загальну суму 14 373
грн. 24 коп.; про стягнення з відповідача
суми у розмірі 147 грн. 72 коп. нарахованої
як заборгованість за одержанням
довідок-витягів по карткових рахунках;
про зобов'язання відповідача припинити
нарахування відсотків на
заборгованість по відсотках за
кредитом та відмовляючи у їх
задоволенні суд першої інстанції
виходив з того, що такі позовні вимоги є
безпідставними та що позивач при
укладенні кредитного договору
погодилась з умовами тарифного плану,
які передбачали щомісячну сплату 7
відсотків на заборгованість по
кредиту, пеню і штраф за несвоєчасне
виконання зобов'язань, такий висновок
суд першої інстанції є вірним та
повність відповідає дослідженим
матеріалам справи, що в свою чергу і
спростовують зазначені доводи
апеляційної скарги, оскільки
позивачкою ОСОБА_1 була 09 березня 2011
року ознайомлена і згодна з Умовами та
Правилами надання банківських послуг,
а також тарифами банку під чим
поставила свій підпис (а.с.16 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про зобов'язання відповідача
здійснити перерахунок заборгованості
за кредитним договором суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
банком у повному обсязі було
відновлено на картковому рахунку
позивачки грошова сума, яка була знята
з карткового рахунку двома
несанкціонованими транзакціями, тому
позовні вимоги в цій частині також не
підлягають задоволенню, а доводи
апеляційної скарги відносно хибності
висновків суду в цій частині повністю
спростовуються об'єктивно
встановленими судом першої інстанції
обставинами справи та дослідженими
матеріалами справи (а.с. 53, 62 т.2).

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача пені за
прострочення відновлення коштів на
картковому рахунку виходив з того, що
кредитний ліміт не є залишком коштів у
розумінні п.6.7. Положення про порядок
емісії спеціальних платіжних засобів і
здійснення операцій з їх
використанням, а тому відновлення
кредитного ліміту не є послугою у
розмінні ч.5 ст.10 Закону України «Про
захист прав споживачів», а тому
встановленою цією нормою права пеня за
просточення у надінн послуги в такому
випадку не підлягає застосуванню.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.546 та ч.1 ст.548 ЦК
України, виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком; виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що у разі коли виконавець не може
виконати (прострочує виконання) роботу
(надання послуги) згідно з договором, за
кожний день (кожну годину, якщо
тривалість виконання визначено у
годинах) прострочення споживачеві
сплачується пеня у розмірі трьох
відсотків вартості роботи (послуги),
якщо інше не передбачено
законодавством. У разі коли вартість
роботи (послуги) не визначено,
виконавець сплачує споживачеві
неустойку в розмірі трьох відсотків
загальної вартості замовлення,
відповідальність виконавця роботи
(послуги) за її не виконання в
обумовлений договором строк у вигляді
сплати пені.

Відповідно до п. 6.7 Положення про
порядок емісії спеціальних платіжних
засобів і здійснення операцій з їх
використанням, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 30 квітня 2010 року № 223,
емітент у разі здійснення недозволеної
або некоректно виконаної платіжної
операції, якщо користувач невідкладно
повідомив про платіжні операції, що ним
не виконувалися або які були виконані
некоректно, негайно відшкодовує
платнику суму такої операції та, за
необхідності, відновлює залишок коштів
на рахунку до того стану, у якому він
був перед виконанням цієї операції.

Разом з тим, відповідно п. 2.1.2.3 Умов та
Правил надання банківських послуг,
Клієнт дає свою згоду на те, що
кредитний ліміт встановлюється за
рішенням Банку, і Клієнт надає право
Банку в будь-який момент змінити
(зменшити, збільшити або анулювати)
кредитний ліміт.

Кошти кредитного ліміту перебували у
власності банку до моменту їх зняття як
готівки клієнтом - держателем
електронного платіжного засобу.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1
посилання на те, що таку шкоду завдано
неправомірними діями відповідача, а
саме: прихованням інформації,
введенням в оману стосовно істотних
умов договору та застосування
фізичного та психічного насильства,
але такі обставини не знайшли свого
підтвердження у суду першої інстанції,
а відсутність такої противоправної
поведінки відповідача не можу бути
підставою для задоволення вимог про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки наявність противоправності є
необхідною умовою відповідальності за
заподіяну моральну шкоду, а за таких
обставин колегія суддів апеляційної
інстанції вважає, що суд першої
інстанції повно та вірно дійшов до
висновку про безпідставність вимог про
відшкодування моральної шкоди та вірно
відмовив в їх задоволенні.

Згідно із ч.1 ст.88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо
суд апеляційної інстанції, не
передаючи справу на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Згідно із ч.1 ст.79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

За частиною 3 цієї статті до витрат,
пов'язаних із розглядом справи
належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України
витрати, пов'язанні з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витратна правову допомогу
встановляється Законом України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правому допомогу у цивільних та
адміністравтиних справах».

Склад та розмір витрат, пов'язаних із
оплатою правової допомоги, належить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки). До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.

Правовідносини між адвокатом або
фахівцем у галузі права та клієнтом
визначаються цивільно-правовою угодою.
Права та обов'язки адвоката визначені
Законом України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність», Правилами
адвокатської етики, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України,
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що
представництво інтересів у суду першої
інстанції позивачки ОСОБА_1 здійснював
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності ОСОБА_2 (а.с. 48 т.1), доказів
на підтвердження укладення між ними
договору про надання правової допомоги
суду не надано, а тому висновок суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог про
стягнення витрат, виплачених
представнику за надання правової
допомоги у сумі 1 700 грн. (500 грн. за
аналіз документів, вивчення правової
бази, документів сайту, складення
скарги) та 1 200 грн. в якості оплати за
допомогу у підготовці позовної заяви, а
також у стягненні майбутніх виплат
представнику у сумі 47 473 грн. 69 коп.
колегією суддів апеляційної інстанції
визнається вірним та таким, що
відповідає норма процесуального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог про стягнення поштових
витрат, витрат на копіювання, витрати
за отримання копій банківських
документів по картковому рахунку,
відсотків за видачу копій банківських
документів, витрат на копіювання
документів для підготовки позовної
заяви, витрати за підготовку та
нотаріальне посвідчення довіреності є
вірним на підставі того, що зазначені
позовні вимоги не ґрунтуються на
положенням закону та судом не
встановлено противоправності дій
(поведінки) відповідача щодо позивачки,
що є безумовною умовою для несення
відповідальності винною особою за
заподіяну матеріальну шкоду.

За своїм змістом усі доводи
апеляційної скарги фактично зводяться
до переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції з їх
оцінкою.

Також колегія суддів апеляційної
скарги визнає, що не обґрунтованими є і
доводи апеляційної скарги, щодо
допущення судом першої інстанції
порушення процесуальних прав при
досліджені доказів.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ж ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача
про невірну оцінку досліджених судом
першої інстанції доказів є
необґрунтованими. Нових доказів, які б
давали підстави для задоволенні
заявлених позовних вимог, у
дослідженні яких судом першої
інстанції було неправомірно
відмовлено або їх неподання було
зумовлено поважними причинами,
позивачкою та її представником суду
апеляційної скарги не надано.

Доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції і не спростовують правових
висновків суду та не дають підстав для
висновку про неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи
та неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
порушення норм процесуального права,
що привело або могло привести до
неправильного вирішення справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку, в
рішення суду повно відображені
обставини справи, що мають суттєве
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, безпосередньо
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.
18 Постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань.

Апеляційний суд визнає, що рішення
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому на підставі ст.308 ЦПК України
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Єнакіївського міського
суду Донецької області від 17 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: