Справа № 758/3402/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року суддя Подільського
районного суду м.Києва Гребенюк В. В.,
розглянувши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1 до Святошинського районного
суду м. Києва, ОСОБА_2, треті особи:
Прокуратура м. Києва, Головне
управління Державного казначейства
України в м. Києві, про відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із
вищезазначеним позовом. Ухвалою
Подільського районного суду м. Києва
від 02.04.2014 року позовну заяву було
залишено без руху, оскільки в позовній
заяві заявлена вимога про стягнення на
користь позивача в рахунок
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 1 750 500 грн., однак позивачем
судовий збір не сплачено, у позовній
заяві не викладені обставини з
посиланням на належні та допустимі
докази на яких ґрунтуються вимоги
позивача, зокрема, позивачем не
обгрунтовано позовну вимогу про
відшкодування моральної шкоди, не
зазначено причинно - наслідковий
зв'язок завдання діями відповідачів 1, 2
моральної шкоди, в чому конкретно вона
полягає. В той час, як позивачу при
відмові у задоволенні позову,
Святошинським районним судом м. Києва
було роз'яснено право на оскарження
рішення в апеляційному порядку до
Апеляційного суду м. Києва, а позивач, в
свою чергу, згідно позовної заяви не
скористався своїм правом на апеляційне
оскарження, в зв'язку з чим позовні
вимоги в цій частині потребували
уточнень. Крім того, розгляд судом
позовних вимог, незалежно від їх
викладення та змісту, предметом яких є,
по суті, оскарження процесуальних дій
судді (суду), пов'язаних із розглядом
справи (від стадії відкриття
провадження у справі до розгляду по
суті, перегляду судових рішень у
передбачених процесуальним законом
порядках і їх виконання), нормами ЦПК
України чи іншими законами України не
передбачено, у зв'язку з чим позивачу
необхідно було вмотивувати свої
позовні вимоги.

Позивачу було надано строк для
усунення недоліків, який не може
перевищувати п'яти днів з дня отримання
ухвали та направлялась Ухвала
Подільського районного суду м. Києва
від 02.04.2014 року.

Відповідно до рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення, позивачем Ухвалу
Подільського районного суду м. Києва
від 02.04.2014 року, отримано 17.04.2014 року.

18.04.2014 року на адресу суду надійшла
заява, однак даною заявою позивач
недоліки не усунув, а в поданій до суду
заяві позивач висловлює свої
розмірковування Ухвали Подільського
районного суду м. Києва від 02.04.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України якщо
позивач відповідно до ухвали суду у
встановлений строк виконає вимоги,
визначені статтями 119 і 120 цього
Кодексу, сплатить суму судового збору,
позовна заява вважається поданою в
день первісного її подання до суду.
Інакше заява вважається неподаною і
повертається позивачеві.

Згідно із ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства. Законом
може бути передбачено розгляд інших
справ за правилами цивільного
судочинства. Суди розглядають справи,
визначені у частині першій цієї статті,
в порядку позовного, наказного та
окремого провадження. Суди розглядають
справи про оскарження рішень
третейських судів, про видачу
виконавчих листів на примусове
виконання рішень третейських судів,
про оспорювання рішень міжнародного
комерційного арбітражу, а також про
визнання та надання дозволу на
виконання рішень міжнародного
комерційного арбітражу.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Суд є органом, який розглядає скарги на
рішення, дії, бездіяльність органів
державної влади, їх посадових осіб, а
його рішення (дії, бездіяльність)
оскаржуються лише у порядку,
визначеному законодавством про
судочинство. Згідно п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 13
червня 2007 р. № 8 "Про незалежність
судової влади" виключне право
перевірки законності та
обґрунтованості судових рішень має
відповідний суд згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у будь-який
спосіб судових рішень, діяльності
судів і суддів щодо розгляду та
вирішення справи поза передбаченим
процесуальним законом порядком у
справі не допускається, і суди повинні
відмовляти у прийнятті позовів та заяв
із таким предметом. Зазначені
роз'яснення є відтворенням положень
статей 62, 126 і 129 Конституції України,
відповідно до яких матеріальна та
моральна шкода, заподіяна при
здійсненні правосуддя,
відшкодовується державою лише
безпідставно засудженій особі в разі
скасування вироку як неправосудного;
судді при здійсненні правосуддя
незалежні і підкоряються лише закону,
вплив на них у будь-який спосіб
забороняється, а однією з основних
засад судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків,
встановлених законом. Таким чином,
зазначеними положеннями Конституції
України визначено, що рішення суду і
відповідно до цього дії або
бездіяльність судів у питаннях
здійснення правосуддя, пов'язаних з
підготовкою, розглядом справ у судових
інстанціях тощо, можуть оскаржуватись
у порядку, передбаченому
процесуальними законами, а не шляхом
оскарження їх дій (чи відшкодування
моральної шкоди одночасно з
оскарженням таких дій) до іншого суду,
оскільки це порушуватиме принцип
незалежності судів і заборону
втручання у вирішення справи належним
судом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України
суддя відмовляє у відкритті
провадження у справі, якщо заява не
підлягає розгляду в судах у порядку
цивільного судочинства.

Прецедентна практика Європейського
суду з прав людини виходить з того, що
реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо доступності правосуддя та
справедливого судового розгляду кожна
держава - учасниця цієї Конвенції
вправі встановлювати правила судової
процедури, в тому числі й процесуальні
заборони і обмеження, зміст яких - не
допустити судовий процес у безладний
рух. З цього приводу прецедентними є
рішення Європейського суду з прав
людини у справах «Осман проти
Сполученого королівства» від 28 жовтня
1998 року та «Круз проти Польщі» від 19
червня 2001 року. У вказаних Рішеннях
зазначено, що право на суд не є
абсолютним, воно може бути піддане
обмеженням, дозволеним за змістом, тому
що право на доступ до суду за самою
своєю природою потребує регулювання з
боку держави. У зв'язку з наведеним, п. 1
ч. 2 ст. 122 ЦПК України, не є порушенням
права на справедливий судовий захист
та не може вважатися обмеженням права
доступу до суду. За встановлених судом
обставин, позивач не позбавлений права
звернутися до суду повторно після
усунення умов, що були підставою для
залишення заяви без руху. Окрім того,
позивач не позбавлений права
звернутись з апеляційною скаргою на
рішення суду, яким в задоволенні позову
позивачу було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 15, 122, 293 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У відкритті провадження за позовом
ОСОБА_1 до Святошинського районного
суду м. Києва, ОСОБА_2, треті особи:
Прокуратура м. Києва, Головне
управління Державного казначейства
України в м. Києві, про відшкодування
моральної шкоди - відмовити;

Копії ухвали направити позивачу;

Ухвалу може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва.
Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. В. Гребенюк