АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________Про
вадження №22ц/790/2326/14
Cправа № 642/1877/13
Головуючий1 інстанції: Лазарєв А.В.
Категорія: розірвання договору
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів -
Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду
м.Харкова від 04 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2,
третя особа - Друга Харківська державна
нотаріальна контора, про розірвання
договору довічного утримання, визнання
права власності на частину жилого
будинку, зобов'язання приведення
жилого будинку в первинний стан,

встановила:

20 листопада 2012 року ОСОБА_6 звернулась
до суду з позовом. Просила:

- розірвати договір довічного
утримання від 06 липня 1994 року, за яким
вона передала ОСОБА_7 належні їй 3/8
частини жилого будинку літ. «А-1»
дерев'яного площею 46,8 кв. М. та надвірні
будівлі: навіс літ. «Ж», льох літ. «В»,
сарай літ. «Д», вбиральню літ. «Е»,
огорожу №1-5, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідачів привести у
первинний стан зазначене
домоволодіння, а саме: в місячний строк,
за свій рахунок провести ремонт в
частині будинку, що отримала ОСОБА_7 за
договором довічного утримання,
відремонтувати і побілити стіни, стелю,
покрасити двері, вікна, тобто привести
житло у придатний для проживання стан
та передати їй спірну частину будинку і
земельну ділянку біля будинку.

Посилалась на те, що до 06 липня 1994 року
їй на праві власності належало 3/8
частини жилого будинку за вказаною
вище адресою. На прохання своєї
племінниці - ОСОБА_7 у липні 1994 року вона
підписала якісь документи, як пізніше
з'ясувалось - договір довічного
утримання, за яким передала своїй
племінниці ОСОБА_7 належні їй 3/8
частини домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1. З 1992 року вона постіійно
проживала в сім'ї свого брата ОСОБА_8, в
АДРЕСА_2. За життя ОСОБА_7 не виконувала
свої зобов'язання за договором
довічного утримання - ніколи її не
доглядала та не надавала ніякої
допомоги, у тому числі матеріальної.
Навпаки, ОСОБА_7 приїзжала в село до
матері, де брала продукти харчування,
адже вони тримали різне господарство
та обробляли огороди. Влітку 2011 року
внаслідок сварки ОСОБА_9 (дружина брата)
вигнала її з будинку. З цього часу вона
стала жити у свого сина ОСОБА_3 У свою
частину будинку за адресою: АДРЕСА_1
вона попасти не змогла, оскільки після
сварки ОСОБА_7 не пустила її навіть на
подвір'я будинку. Зі спірної частини
будинку ОСОБА_7 та її сім'я зробили
сарай - склад, самочинно прибудували
гараж, а на земельній ділянці
побудували двоповерховий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла. ЇЇ
спадкоємцями є чоловік ОСОБА_4 та дочка
ОСОБА_2, які успадкували 3/8 частини
будинку по АДРЕСА_1, але умови договору
довічного утримання також не
виконують. На неодноразові прохання
повернути їй спірну частину будинку та
надати можливість користуватися
будинком відмовили, поводились з нею
грубо.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла.

Оскільки позов про розірвання договору
довічного утримання пред'явлено за
життя ОСОБА_6, факт смерті відчужувача
до вирішення справи судом допускає
правонаступництво у спірних
правовідносинах, судом відповідно до
статті 37 ЦПК України, залучено до
участі у справі правонаступника
відчужувача - ОСОБА_3, до якого згідно зі
статтею 1218 ЦК України перейшли всі
права та обов'язки ОСОБА_6

11 грудня 2013 року ОСОБА_3 надав
доповнення до позовних вимог, в яких
підтримав позовні вимоги ОСОБА_6 та
заявив нові вимоги про визнання за ним
права власності на спірну частину
будинку в порядку спадкування за
законом після смерті матері.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення
позову заперечувала. Посилалась на те,
що договір довічного утримання
виконувався у повному обсязі. В період
з 1992 року по 2011 рік ОСОБА_6 жила в селі
Перекіп в сім'ї брата і була
забезпечена всім необхідним згідно
договору довічного утримання. Після
сварки в родині у липні 2011 року ОСОБА_6
перейшла жити до свого сина ОСОБА_3 і
невістки, де жила до дня її смерті, але
ж вона кожного місяця зустрічалася із
ОСОБА_6 та передавала їй грошову
допомогу у розмірі 1000 грн.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа
просили розглядати справу за їх
відсутності.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 04 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково - розірвано
договір довічного утримання від 06
липня 1994 року та визнано за ОСОБА_3
право власності на 3/8 частини житлового
будинку літ. «А-1» дерев'яного, площею 46,8
кв. м та надвірні будівлі: навіс літ.
«Ж», льох літ. «В», сарай літ. «Д»,
вбиральню літ. «Е», огорожу№1-5, в
порядку спадкування за законом після
смерті його матері - ОСОБА_6 В іншій
частині позову відмовлено.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.
Посилається на порушення судом норм
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
її представник апеляційну скаргу
підтримали.

ОСОБА_3 та його представник проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували, вважали рішення суду
законним та обгрунтованим.

Третя особа - Друга Харківська державна
нотаріальна контора надала заяву про
розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши обставини справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин, за договором довічного
утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров'я (відчужувач), передає у
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги.

Матеріалами справи встановлено, що 06
липня 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був
укладений спірний договір довічного
утримання, який посвідчений Другою
Харківською державною нотаріальною
конторою.

За умовами договору (п.п.5,6) ОСОБА_6
передає у власність ОСОБА_7 належні
відчужувачу 3/8 частини житлового
будинку літ. «А-1» дерев'яного, площею 46,8
кв. м та надвірні будівлі: навіс літ.
«Ж», льох літ. «В», сарай літ. «Д»,
вбиральню літ. «Е», огорожу№1-5, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а
ОСОБА_7 зобов'язується довічно
утримувати повністю ОСОБА_6,
забезпечуючи її харчуванням, доглядом,
необхідною допомогою та залишити її
довічне проживання в цій квартирі.
Вартість забезпечення (харчування,
одягу, догляду та необхідної допомоги)
визначена сторонами по сто тисяч
карбованців (а.с.132).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року набувач за договором
ОСОБА_7 померла (а.с.136).

Згідно положень ч. 1 ст. 757 ЦК України,
обов'язки набувача за договором
довічного утримання (догляду)
переходять до тих спадкоємців, до яких
перейшло право власності на майно, що
було передане відчужувачем. Якщо
спадкоємець за заповітом відмовився
від прийняття майна, що було передане
відчужувачем, право власності на це
майно може перейти до спадкоємця за
законом. Якщо у набувача немає
спадкоємців або вони відмовилися від
прийняття майна, переданого
відчужувачем, відчужувач набуває право
власності на це майно. У цьому разі
договір довічного утримання (догляду)
припиняється.

Частиною 1 ст. 1297, ст. 1299 ЦК України,
передбачено, що спадкоємець, який
прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно. Якщо у складі спадщини,
яку прийняв спадкоємець, є нерухоме
майно, спадкоємець зобов'язаний
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна (стаття 182
цього Кодексу). Право власності на
нерухоме майно виникає у спадкоємця з
моменту державної реєстрації цього
майна.

Чоловік ОСОБА_7 - ОСОБА_4 від спадщини
відмовився на користь дочки ОСОБА_2
Остання прийняла спадщину після смерті
матері, 09 квітня 2013 року отримала
Свідоцтво про право на спадщину за
законом, при цьому до складу спадщини
увійшли спірні 3/8 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, які належали померлій
на підставі договору довічного
утримання від 06 липня 1994 року,
посвідченого Другою Харківською
державною нотаріальною конторою. Право
власності на це майно ОСОБА_2
зареєструвала у встановленому законом
порядку (а.с.152,153).

Отже, обов'язки набувача за договором
довічного утримання перейшли до
відповідачки ОСОБА_2, до якої перейшло
право власності на майно, що було
передане відчужувачем.

Згідно із п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду,
зокрема, на вимогу відчужувача або
третьої особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання
договору довічного утримання у зв'язку
з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором є повернення до відчужувача
права власності на майно, яке було ним
передане (ч.1 ст. 756 ЦК України).

Судом встановлено, що з часу укладання
договору довічного утримання ОСОБА_6 в
м.Харкові не проживала, а з 1992 року
мешкала в сім'ї свого брата ОСОБА_8 та
його дружини ОСОБА_9 в АДРЕСА_2. Після
смерті брата залишилась проживати
разом з дружиною останнього. ОСОБА_7,
яка весь цей час проживала в м.Харкові,
періодично приїздила в с.Перекіп,
провідувала матір та тітку - ОСОБА_6 У
липні 2011 року, внаслідок сварки ОСОБА_6
вимушена була підти з дому ОСОБА_9 та
оселитися в сім'ї свого сина ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині
розірвання договору довічного
утримання суд першої інстанції виходив
із того, що ОСОБА_7, а після її смерті -
ОСОБА_2 не виконували умови договору
довічного утримання, а тому згідно ст.
755 ЦК України він підлягає розірванню.

Судова колегія з таким висновком
погоджується.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Так, за умовами спірного договору
(п.п.5,6) ОСОБА_7 зобов'язалася довічно
утримувати ОСОБА_6 - забезпечувати її
харчуванням, доглядом, необхідною
допомогою та забезпечити її довічне
проживання у відчуженій частині
будинку АДРЕСА_1.

Разом з тим, як зазначено вище та
визнається сторонами, з 1992 року по 2011
рік ОСОБА_6 за місцем своєї реєстрації
не мешкала, а проживала в АДРЕСА_2 в
домоволодінні ОСОБА_9, з якою вела
спільне господарство (а.с.11). З липня 2011
року і до смерті проживала в сім'ї
свого сина ОСОБА_3

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України,
ОСОБА_2 не надала суду належних та
допустимих доказів виконання
набувачами зобов'язань за спірним
договором, зокрема щодо повного
утримання ОСОБА_6 на визначену у
договорі суму. Виходячи з положень ст. 57
ЦПК України, такими доказами можуть
бути: квитанції за грошовими
переказами відповідача на ім'я
позивача, фіскальні чеки на придбання
для позивача продуктів харчування,
ліків, одягу тощо, а також інші фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність обставин, що обґрунтовують
заперечення відповідача.

Таких письмових доказів щодо
матеріального (грошового) утримання
відчужувача матеріали справи не
містять.

Посилання відповідачки на те, що вона
кожного місяця зустрічалась із ОСОБА_6
та передавала їй грощі в сумі 1000 грн. є
голослівним.

Не надано і доказів того, що ОСОБА_7, а
після її смерті спадкоємицею
останньої ОСОБА_2 виконувались умови
договору довічного утримання, щодо
забезпечення ОСОБА_6 права довічного
проживання в АДРЕСА_1.

Навпаки ОСОБА_2 визнається той факт, що
3/8 частини будинку, що перейшли до неї
за договором довічного утримання,
перебувають у нежитловому стані.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_6 за власним бажанням
проживала в с.Перекіп, користуючись при
цьому всім майном та не сплачуючи
комунальні послуги, не має правового
значення, оскільки ця обставина не
звільняє набувачів за договором
довічного утримання виконувати умови
договору на визначених його сторонами
умовах.

Не впливає на висновки суду і
посилання в апеляційній скарзі, як на
підтвердження своєї позиції щодо
недоведеності позовних вимог на те, що
з моменту укладання оспорюваного
договору ОСОБА_6 будь-яких претензій
щодо виконання договору не
висловлювала, оскільки це не є доказом
в розумінні ст. 57 ЦПК України.

Безпідставним є і посилання в
апеляційній скарзі на те, що підпис в
позовній заяві може належати не ОСОБА_6

За змістом ст.38 ЦПК України, сторона у
справі може брати участь у цивільній
справі особисто або через
представника. Особиста участь у справі
особи не позбавляє її права мати в цій
справі представника.

Відповідно до ст.44 цього Кодексу
представник, який має повноваження на
ведення справи в суді, може вчиняти від
імені особи, яку він представляє, усі
процесуальні дії, що їх має право
вчиняти ця особа. Обмеження
повноважень представника на вчинення
певної процесуальної дії мають бути
застережені у виданій йому
довіреності. Підстави і порядок
припинення представництва за
довіреністю визначаються статтями 248 -
250 Цивільного кодексу України. Про
припинення представництва або
обмеження повноважень представника за
довіреністю має бути повідомлено суд
шляхом подання письмової заяви або
усної заяви, зробленої у судовому
засіданні.

Матеріали справи свідчать, що позовна
заява містить підпис, виконаний від
імені ОСОБА_6 Крім того, у матеріалах
справи наявна нотаріально посвідчена
довіреність, що видана 08 листопада 2012
року, якою ОСОБА_6 уповноважує ОСОБА_16,
зокрема, вести її справи в судах у
цивільних справах з усіма правами, що
надаються законом позивачу з правом
підписувати від її імені заяви, в тому
числі, позовні. Ця довіреність не
містить обмеження повноважень
представника на вчинення певної
процесуальної дії і у встановленому
законом порядку недійсною не визнана.

Отже висновок суду першої інстанції
щодо розірвання договору довічного
утримання відповідає фактичним
обставинам справи та грунтується на
законі.

Разом з тим, судова колегія не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції в частині визнання за ОСОБА_3
права власності на 3/8 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті матері.

Відповідно до ст.756 ЦК України, у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Судом вірно встановлено та
підтверджується наявними у справі
доказами, що ОСОБА_3 є єдиним
спадкоємцем за законом після смерті
своєї матері ОСОБА_6, який прийняв
спадщину, оскільки на момент смерті
матері проживав разом з останньою та
був зареєстрований за однією адрсою з
ОСОБА_6

Разом з тим, визнаючи право власності
на спірне нерухоме майно за позивчем,
суд не звернув уваги на те, що право
власності на це майно належить
відповідачці ОСОБА_2 на підстві
Свідоцтва про право на спадщину за
законом і це право зареєстровано у
встановленому законом порядку.

Вимог про скасування цього
правовстановлюючого документа ОСОБА_3
заявлено не було.

За таких обставин визнання права
власності на спірне нерухоме майно за
позивачем є передчасним, такі вимоги
задоволенню не підлягають, рішення
суду в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
м.Харкова від 04 лютого 2014 року в частині
задоволення позовних вимог про
визнання за ОСОБА_3 права власності на
частину житлового будинку з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
його матері - ОСОБА_6 - скасувати та у
задоволенні цих позовних вимог -
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді