Справа № 571/788/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року.
смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд
Рівненської області в особі судді
Комзюк А.Ф., при секретарі Колодич Ю.В.,
за участю сторін,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВЕАР» про
поновлення на роботі, стягнення
невиплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, затримки у видачі трудової
книжки та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВЕАР» (далі ТзОВ
«ВЕАР») згідно якого просить наказ №72
від 2 червня 2013 року про звільнення
ОСОБА_1 з посади оператора котельні
ТзОВ «ВЕАР» скасувати як незаконний;
поновити його на посаді оператора
котельні ТзОВ «ВЕАР»; стягнуто з ТзОВ
«ВЕАР» невиплачені кошти при
звільненні; стягнути з ТзОВ «ВЕАР»
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у зв'язку з незаконним
звільненням з роботи, затримкою видачі
трудової книжки та не проведення
розрахунку при звільненні за період з 2
червня 2013 року по день ухвалення
рішення у справі; стягнути з ТзОВ
«ВЕАР» моральну шкоду в сумі 5000,00
гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що з 25 вересня 2009 року він
працював оператором котельні
ТзОВ«ВЕАР», куди був прийнятий згідно
наказу №01. Наказом генерального
директора ТзОВ«ВЕАР» №72 від 02 червня
2013 року його звільнено з роботи з цього
числа на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП
України за угодою сторін. Проте, дане
звільнення є незаконним на тій
підставі, що ніякої угоди між ним та
керівництвом ТзОВ «ВЕАР» щодо
припинення трудового договору не
укладалось, заяви про звільнення він
не писав і не подавав. Не дивлячись на
те, що він був звільнений 2 червня 2013
року, відповідач, грубо порушуючи
вимоги ст. 47 КЗпП України, під різними
приводами тривалий час ухилявся від
видачі йому трудової книжки. Трудову
книжку він зміг отримати лише 04 березня
2014 року, про що зроблено запис у журналі
видачі трудових книжок. В той же час,
копію наказу № 72 від 02 червня 2013 року
про його звільнення він не одержав, з
наказом не ознайомлений.

Також в порушення вимог ст. 116 КЗпП
України відповідач не провів
розрахунку при звільненні. В грудні 2013
року відповідач частково виплатив
заборгованість по заробітній платі та
інших виплатах, однак не повністю. До
цього часу повного розрахунку не
проведено. Дана заборгованість складає
близько 3000,00 гривень. ТзОВ «ВЕАР» на
усні та письмові звернення
відмовляється надати довідку про суму
заборгованості, довідку про заробітну
плату та копію наказу про звільнення.

Крім того, протиправними і винними
діями відповідача, які проявилися у
незаконному звільненні з роботи, не
проведенні розрахунку при звільненні
та у невидачі вчасно трудової книжки,
йому завдана глибока моральна шкода.
Вона полягає в душевних стражданнях,
які зазнав у зв'язку з наведеними вище
незаконними діями ТзОВ «ВЕАР».
Внаслідок цього йому довелося тривалий
час переживати та нервуватися. Також,
незаконне звільнення з роботи призвело
до втрати доходу і зниження рівня
матеріального стану сімейного бюджету.
У зв'язку з цим потрібно вишукувати
додаткові зусилля для організації його
життя. Виходячи з принципів розумності
і поміркованості суму завданої
моральної шкоди оцінює в 5000 гривень.

Під час судового розгляду позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з тих
же підстав та пояснив, що з 20.05.2013 по
02.06.2013 року він перебував у черговій
відпустці. У липні 2013 року стало
відомо, що його звільнено з роботи. Тоді
ж таки намагався з'ясувати, чому його
звільнено, але йому нічого не пояснили.
Заяви про звільнення він не писав, у
відпустки відправили примусово, а
графік відпустку не погоджували з ним.
Трудову книжку, довідки про заробітну
плату та розмір заборгованості
відмовились видати. Трудову книжку він
отримав лише 4 березня 2014 року, про що
зробив відповідний запис. На час
розгляду справи відповідачем так і не
виплачено йому заборгованості по
розрахункових та за весь час затримки
не нараховано індексацію на
заборгованість.

Крім того, йому завдано моральної
шкоди, оскільки з приводу його
звільнення в сім'ї виникали сварки,
звертався у лікарню, тривалий час не
може отримати розрахункових коштів,
відповідних довідок про заробітну
плату та розмір проведених нарахувань.

Вважає, що строк звернення до суду
пропущено з поважних причин, оскільки
відповідачем грубо порушено вимоги
ст.ст.116,117 КЗпП України. Просить позов
задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Сапега В.О.
позовні вимоги визнав частково та
пояснив, що звільнення позивача з
роботи проведено відповідно до вимог
трудового законодавства. З роботи
позивача звільнено за згодою сторін 2
червня 2013 року, до суду позивач
звернувся у травні 2014 року, тобто
позивач пропустив строк позовної
давності. З наказом про вибуття у
відпустку та подальше звільнення
позивач був ознайомлений, проте
відмовився ознайомитися під розписку,
про що було складено відповідний акт.
Трудову книжку позивач також
відмовився отримати, про що також був
складений відповідний акт.

Щодо наявності заборгованості по
заробітній платі, то дійсно на даний
час позивачу не повністю виплачено
розрахункові по причині відсутності
коштів на рахунку, тяжкого фінансового
становища підприємстві. У липні та
грудні 2013 року частково були виплачені
кошти. Сума заборгованості на даний час
складає 2137,10 гривень.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, суд приходить
до висновку, що позов підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Судом встановлено, що з 15
вересня 2011 року позивач працював
оператором котельні ТзОВ «ВЕАР» (а.с.
).

Відповідно до наказу №68 від
17.05.2013 року ОСОБА_1 надано частково
щорічну відпустку тривалістю 14
календарних днів з 20 травня 2013 року по 2
червня 2013 року за період роботи з
15.09.2012 по 14.05.2013 з подальшим звільненням
з роботи (а.с. ).

Наказом №72 від 02.06.2013 року ОСОБА_1,
оператора котельні, 02 червня 2013 року
звільнено за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП
України (а.с. ). Відповідно до акту від
03.06.2013 року, ОСОБА_1 відмовився
ознайомитися з наказом про звільнення
(а.с. ).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України
безпосередньо в районних міських судах
розглядаються трудові спори за заявами
працівників про поновлення на роботі
незалежно від підстав припинення
трудового договору, зміну дати і
формулювання причини звільнення,
оплату за час вимушеного прогулу або
виконання нижче оплачуваної роботи, за
винятком спорів працівників, вказаних
у частині третій статті 221 і статті 222
цього Кодексу.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник
може звернутися із заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду у справах про
звільнення у місячний строк з дня
вручення копії наказу або з дня видачі
трудової книжки.

Згідно книги обліку трудових книжок,
позивач ОСОБА_1 трудову книжку отримав
04.03.2014 року (а.с. ).

Відповідно до акту від 03.06.2013 року,
ОСОБА_1 відмовився отримати трудову
книжку (а.с. ).

В судовому засіданні встановлено
та підтверджено поясненням позивача,
що про звільнення з роботи позивачу
стало відомо у липні 2013 року, трудову
книжку отримав 04.03.2014 року. Відповідно
до ч.1 ст.61 ЦПК України вказану
обставину суд визнає достовірною та
такою, що не підлягає доказуванню.

Позивач звернувся до суду з позовом
16.05.2014 року, тобто пропустив строк
позовної давності, який закінчився 04
квітня 2014 року.

В силу вимог ст. 234 КЗпП України, у разі
пропуску з поважних причин строків
установлених ст. 233 КЗпП України, суд
може поновити ці строки.

Про звільнення з роботи позивачу стало
відомо у липні 2013 року. З липня 2013 року
по травень 2014 року, тобто протягом 10
місяців, позивач незаконність
звільнення до контролюючих органів чи
суду не оскаржував. Посилання позивача
на наявність заборгованості по
розрахункових, неправильність
проведеного розрахунку та відсутність
наказу про звільнення, не є поважною
причиною пропуску строку.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору.

Відповідно довідки №41 від 16.06.2014 року
розмір заборгованості ТзОВ «ВЕАР»
перед ОСОБА_1 станом на 16.06.2014 року
становить 2184,07 гривень (а.с. ).

В судовому засіданні встановлено, що
невиплата позивачу заборгованості по
розрахункових викликана відсутністю
коштів та фінансовими труднощами
підприємства, що розцінюється судом як
відсутність вини власника або
уповноваженого ним органу. З огляду на
викладене, підстав для стягнення
заробітку за весь час затримки виплати
належних сум при звільненні немає.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача моральну шкоду, яку
оцінено у розмірі 5000,00 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК
України, моральна шкода полягає у
фізичному болю та душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправними діями
щодо неї самої, членів її сім'ї чи
близьких родичів.

Згідно п.9 Постанови ПВС України
від 31.03.95 р. №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо), та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін
та інше.

Виходячи з засад розумності
виваженості та справедливості, суд
приходить до висновку, що визначена
позивачем моральна шкода підлягає
задоволенню частково, так як
несвоєчасною виплатою розрахункових
коштів позивачу заподіяні моральні
переживання, порушені нормальні
стосунки з рідними. При визначенні
розміру моральної шкоди суд враховує
характер і обсяг заподіяних моральних
та фізичних страждань, їх характер та
тривалість, і виходячи з засад
розумності, виваженості та
справедливості визначає її у розмірі 500
гривень.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
витрати по сплаті судового збору суд
покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст.116,117,232 КЗпП України,
ст.ст.10,11,60,88,209,213-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВЕАР», 34200,
Рівненська область, смт.Рокитне,
вул.Шевченка,2д, на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1
заборгованість по розрахункових в сумі
2184 (дві тисячі сто вісімдесят чотири)
гривні 7 копійок та 500,00 (п'ятсот) гривень
моральної шкоди та судові витрати по
справі в сумі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 копійок.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рокитнівський районний суд
Рівненської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. У разі
якщо рішення проголошено без участі
особи, яка його оскаржує, рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

У випадку не подання апеляційної
скарги у десятиденний строк рішення
набирає законної сили після закінчення
цього строку.

Суддя Рокитнівського районного суду

Рівненської області
А.Ф.Комзюк

Повний текст рішення складено 20 червня
2014 року.