Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/4614/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І.,
Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового
засідання: Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
приватного акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
стягнення плати за час простою не з
вини працівника, середнього заробітку
за затримку розрахунку при звільненні,
моральної шкоди та зобов'язання
належним чином оформити трудову книжку

за апеляційною скаргою приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна»

на рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 21 жовтня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» (далі - ПрАТ
«Київ-Атлантик Україна»). Остаточно
просила стягнути з відповідача на її
користь: заборгованість по заробітній
платі у сумі 4 169,23 грн.; плату за час
простою не з вини працівника - 1 496 грн.;
середній заробіток за затримку
розрахунку - 11 220 грн.; моральну шкоду - 3
000 грн.; зобов'язати відповідача
належним чином оформити трудову книжку
та вирішити питання судових витрат,
стягнувши з відповідача 2 000 грн. витрат
на правову допомогу. В обґрунтування
позову зазначала, що з 10 листопада 2010
року по 04 жовтня 2012 року працювала на
посаді продавця ПрАТ «Київ-Атлантик
Україна». Однак, при звільненні
відповідач не виплатив їй всіх сум, що
належать від підприємства. Крім того,
трудову книжку направив поштою у
червні 2013 року без підпису начальника
відділу кадрів та без печатки
підприємства. Через неправомірні дії
відповідача їй було завдано моральної
шкоди.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 21 жовтня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ
«Київ-Атлантик Україна» 4 169,23 грн.
заборгованості по заробітній платі, 11
220 грн. - середнього заробітку за
затримку розрахунку, 300 грн. - моральної
шкоди. У задоволенні решти вимог
відмовлено. Вирішено питання судових
витрат.

Додатковим рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 листопада 2013 року в
задоволенні позовної вимоги про
стягнення з ПрАТ «Київ-Атлантик
Україна» 1 496 грн. плати за час простою
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 21 жовтня 2013
року, ПрАТ «Київ-Атлантик Україна»
подало апеляційну скаргу. Просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі. Вважає, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
позивачка у день звільнення не
працювала, вимоги про проведення
розрахунку до підприємства не
пред'являла, на день звільнення існував
спір щодо належної їй до виплати суми, а
тому відсутня вина підприємства у
нездійсненні розрахунку. Крім того,
позивачкою пропущено строк позовної
давності на звернення до суду.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що вона
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та
встановлено судом, що згідно наказу по
приватному акціонерному товариству
«Київ-Атлантик Україна» від 10
листопада 2010 року №189-К позивачка з 10
листопада 2010 року була прийнята на
посаду продавця в м. Бердичеві (а.с.4).

Наказом директора цього ж товариства
від 04 жовтня 2012 року №184-К ОСОБА_1 04
жовтня 2012 року була звільнена за п.2
ст.41 КЗпП України, за втрату довіри до
неї при обслуговуванні матеріальних
цінностей (а.с.14).

Вироком Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 27 лютого
2013 року та ухвалою цього ж суду від 05
березня 2013 року ОСОБА_1 визнана винною
у тому, що продовжуючи працювати на
посаді продавця магазину ПрАТ
«Київ-Атлатик Україна» та несучи повну
матеріальну відповідальність за
ввірені цінності, вона у 2012 році
привласнювала гроші, які були виручені
від реалізації товару та товар, що
належали товариству (а.с.15,16). Позивачка
засуджена за частинами 1,3 ст.191 КК
України та з неї стягнуто на користь
роботодавця 52 482 грн. 44 коп.
матеріальної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно визначився із характером
відносин, що виникли між сторонами
(трудові) та обґрунтовано застосував
норми трудового законодавства при
розгляді даного спору.

Відповідно до довідки, виданої
відповідачем 28 серпня 2013 року №8/18, сума
заборгованості по заробітній платі
відповідача перед позивачкою складає 4
169 грн. 23 коп. (а.с.34-35).

За таких обставин, суд першої інстанції
законно задовольнив вимогу про
стягнення заборгованості по
заробітній платі у вище вказаній сумі
та у відшкодування моральної шкоди
стягнув 300 грн., що є достатнім розміром
для відшкодування тих моральних
страждань, що зазнала позивачка у
зв'язку із порушенням її
конституційного права на заробітну
плату (ст.94,115,237-1 КЗпП України, ст.24
Закон України «Про оплату праці»).

Однак, при вирішенні вимоги про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні,
суд першої інстанції не врахував всіх
обставин у справі та неправильно
застосував норми статей 116 та 117 КЗпП
України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

У разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган у
будь-якому випадку повинен у
зазначений у цій статті строк
виплатити не оспорювану ним суму.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що на день звільнення позивачки
існував спір щодо належної їй до
виплати суми, який вирішено не на її
користь, не ґрунтуються на приписах
чинного законодавства, оскільки не
можна вважати спором про розмір сум,
належних до виплати при звільненні,
спір про відрахування із заробітної
плати на відшкодування матеріальної
шкоди, з огляду на те, що він
вирішується в іншому встановленому для
нього порядку (абз. 3 п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року №13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці»).

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно вважав, що у даному випадку
обвинувачення позивачки у
привласненні майна відповідача не
можна вважати спором про розмір сум,
належних до виплати працівникові при
звільненні, оскільки відповідно до
ст.136 КЗпП України покриття шкоди
працівниками в розмірі, що не перевищує
середнього місячного заробітку,
проводиться за розпорядженням
роботодавця, а у решті випадків
покриття шкоди провадиться шляхом
подання роботодавцем позову до суду.

Однак, при цьому суд першої інстанції
не звернув уваги та не дав належної
оцінки тій обставині, що відповідно до
табелю обліку робочого часу за жовтень
2012 року в день звільнення, тобто 04
жовтня 2012 року, ОСОБА_1 не працювала
(а.с.78) та у матеріалах справи відсутні
докази того, що вона пред'являла
вимоги роботодавцю про розрахунок.

Суд розглядає спір на підставі доказів,
що надаються сторонами.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень (
ч.1 ст.60 ЦПК України).

Позивачка не довела тієї обставини, що
вона пред'являла відповідачу вимогу
про розрахунок.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов передчасного висновку про те, що
невиплата позивачці розрахунку при
звільненні має місце з вини
відповідача, а доводи апеляційної
скарги в цій частині є такими, що
заслуговують на увагу.

Оскільки підставою відповідальності
власника (підприємства) відповідно до
ст.117 КЗпП України є склад
правопорушення, який включає два
юридичних факти - порушення власником
строків розрахунку при звільненні (
ст.116 КЗпП України) та вину власника, то
недоведеність позивачкою тієї
обставини, що вона пред'являла вимоги
про розрахунок виключає доведеність
вини відповідача у не проведенні
такого, а відтак і відповідальність
ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» перед
позивачкою за затримку розрахунку при
звільненні у вигляді середнього
заробітку.

З огляду на викладене, колегія суддів
скасовує рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні в розмірі 11 220 грн. та
ухвалює в цій частині позову нове
рішення, яким відмовляє позивачці у
задоволенні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при її звільненні.

Доводи апеляційної скарги
відносно того, що позивачкою пропущено
строк позовної давності на звернення
до суду не ґрунтуються на положеннях
закону. Так, відповідно до змісту ч.2
ст.233 КЗпП України про стягнення
заборгованості по заробітній платі
(належної заробітної плати) працівник
має право звернутися до суду з позовом
(вимогою) без обмеження будь-яким
строком. Що ж стосується
відповідальності за ст.117 КЗпП України,
то перебіг тримісячного строку
звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
виплат незалежно від тривалості
затримки розрахунку. Заборгованість по
заробітній платі відповідачем не
виплачена, а відтак висновок суду
першої інстанції про те, що перебіг
строку позовної давності відносно
позовної вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні не
розпочався, відповідає положенням
чинного законодавства. Окрім того, суд
апеляційної інстанції відмовляє у
задоволенні вимоги про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні не по
строкам, а по суті. Відшкодування
моральної шкоди є похідним наслідком
вчинення іншого правопорушення. У
даному випадку страждання пов'язуються
із невиплатою заборгованості по
заробітній платі. Оскільки строк
звернення до суду з вимогою про
стягнення заборгованості по
заробітній платі законом не обмежений,
то відсутній сенс обговорювати
питання відносно похідної вимоги.

Решта доводів апеляційної скарги не
змінює висновків суду першої інстанції
та додаткового правового
обґрунтування не потребує.

За таких обставин, колегія суддів
залишає решту рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» задовольнити
частково.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 21 жовтня 2013 року скасувати
в частині стягнення з приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» на користь
ОСОБА_1 середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 11 220 грн. та ухвалити в цій
частині позову нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
вимоги про стягнення з приватного
акціонерного товариства
«Київ-Атлантик Україна» середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
з моменту його проголошення та може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: