Провадження №2-461/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014року Солом'янський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого - судді -
Шереметьєвої Л.А.

при секретарях -
Подолян О.С., Мар»єву М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства» ОТП Банк» про визнання
недійсним пункту кредитного договору,
суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка в грудні 2013 року звернулася
до суду з позовом, який у квітні 2014 року
був уточнений в частині правових
обґрунтувань підстав звернення до
суду, і просить визнати недійсним п.2
"Розмір Кредиту. Валюта Кредиту 31800,00
дол. США» Кредитного договору №СNL
007/057/2005 від 28.07.2005 року.

Посилається в позові на те, що 28.07.2005
року між Акціонерним комерційним
банком "Райффайзенбанк Україна",
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк», та нею був укладений Кредитний
договір №СNL 007/057/2005.

Згідно з п.2 договору банк надає, а вона,
як позичальник, приймає кредит у
розмірі 31800,00 дол. США.

Згідно з ч.3 ст.91 ЦК України банк, як
юридична особа, може здійснювати
окремі види діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею спеціального дозволу
(ліцензії).

В оспорюваному нею Кредитному договорі
не зазначено, що АКБ "Райффайзенбанк
Україна" є уповноваженим банком на
здійснення валютних операцій
відповідно до ст.ст. 5, 11 та 13 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N
15-93 "Про систему валютного регулювання
і валютного контролю" та п.6 ч.1 ст.4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», і ця інформація не
була їй надана при укладанні договору.

На день укладення договору АКБ
"Райффайзенбанк Україна" не був
уповноваженим банком з надання кредиту
готівковою іноземною валютою фізичним
особам відповідно до ч.3 ст.91 ЦК
України, п.6 ч.1 ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» та п.3 ст.1. ч,2 ст.5
Декрету Кабінету Міністрів України
""Про систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Вважає, що укладенням даного договору
були порушені вимоги ст.ст.203 та 215 ЦК
України, а також її права, як споживача
банківських послуг, передбачені
Законом України» Про захист прав
споживачів», визначені Хартією захисту
споживачів, схваленою Резолюцією
Консультативної Асамблеї Ради Європи
від 17 травня 1973 року № 543 та Рішенням
Конституційного Суду України № 15-рп/2(11
від 10 листопада 2011 року (справа про
захист прав споживачів кредитних
послуг), а саме: був допущений її обман
при укладенні договору з боку банку.

В ст.ст.4 та 19 Закону України « Про
захист прав споживача» зазначено, що
нечесна підприємницька практика
забороняється, а споживач має право на
достовірну та доступну інформацію.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 12 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
при укладенні кредитного договору банк
зобов»язаний був надати їй інформацію,
яка мала забезпечити їй правильне
розуміння суті фінансової послуги, без
нав»язування її придбання.

Надання коштів у позику під процент, з
точки зору ст.ст.1, 4 та 5 даного Закону, в
тому числі і на умовах фінансового
кредиту за рахунок залучених коштів,
вважається фінансовою послугою та
підлягає обов»язковому ліцензуванню і
надання коштів у позику дозволяється
тільки після отримання відповідної
ліцензії.

Відповідно до Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" уповноважений банк має
право виконувати лише ті операції, які
зазначені в переліку в додатку до
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій.

При цьому Генеральна ліцензія недійсна
без додатку.

Всупереч вимогам п.1 ст.11, ч.1. п.5, ч.2 ст.19
Закону України "Про захист прав
споживачів", ст.ст.80, 91 та 92 ЦК України,
ст.11 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" їй при підписанні
кредитного договору банком не було
надано інформацію про особу
кредитодавця, його статус (спеціальну
правоздатність та дієздатність),
наявність будь - яких ліцензій.

Відповідач приховав від неї інформацію
про те, що на момент підписання
кредитного договору банк мав права
надавати кредит готівкою лише
національною валютою та здійснювати
валютно-обмінну операцію/кредитний
договір та договір міни валют або
договір купівлі-продажу одночасно /.

Вважає, що в укладеному кредитному
договорі було приховано два договори:
кредитний договір в національній
валюті та договір міни валют
(валютно-обмінну операцію).

В тексті Кредитного договору не
зазначено, що банк є уповноваженим
банком або має генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій, а тому,
відповідно до ч.3 ст.91 ЦК України, банк
при укладенні договору не мав
цивільної правоздатності фінансової
(кредитної) установи та не був
уповноваженим банком щодо надання
фінансових послуг (операцій),
передбачених ст.1 Декрету, а саме:
валютних операцій на валютному ринку
України, які належать до фінансових
послуг згідно зі статтею 4 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", тобто надання
коштів у позику на умовах фінансового
кредиту.

Зазначає, що при укладенні Кредитного
договору банком було допущено
порушення її прав, визначених ст.15
Закону України « Про захист прав
споживачів», а саме на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про продукцію,
що забезпечує можливість її свідомого
і компетентного вибору.

Крім того, банком було допущене істотне
порушення її прав, як споживача
фінансових послуг, через невиконання
банком вимог закону щодо надання
споживачу повної, своєчасної та
достовірної інформації про послугу, що
є предметом договору, у зв'язку з чим
вона була позбавлена можливості
належним чином оцінити властивості
такої фінансової послуги (операції)
та можливі негативні наслідки, що
можуть настати внаслідок її
отримання.

Захист інтересів споживачів
фінансових послуг є метою державного
регулювання ринків фінансових послуг
відповідно до п.2 ст.19 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
від 12.07.2011 року, який регулює відносини
лише за участю учасників ринків
фінансових послуг, а відносини між
фізичними особами, зокрема щодо
договорів позики, регулюються нормами
ЦК України.

Таким чином, даний Закон є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини спеціальних суб'єктів -
учасників ринку фінансових послуг, і не
поширюється на всіх інших юридичних і
фізичних осіб - суб»єктів договору
позики, правовідносини яких
регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК
України.

АКБ «Райффайзенбанк Україна» станом на
день укладення кредитного договору не
мав права надавати кредити готівковою
іноземною валютою з операційної каси
банку.

ПАТ «ОТП Банк», як правонаступник, є
уповноваженим банком на здійснення
валютних операцій з надання коштів в
іноземній валюті у позику, в тому числі
на умовах фінансового кредиту, лише з
05.10.2011 року.

10.10.2013 року були внесені зміни до ст. 4
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», які набули
чинності 08.02.2014 року, про порядок
надання споживачам фінансових послуг,
передбачених п. 3 ч.3 ст.47 Закону України
"Про банки та банківську діяльність", а
саме: розміщення залучених у вклади
(депозити), у тому числі на поточні
рахунки, коштів та банківських металів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик.

Вона ніколи не підписувала з
відповідачем договір про розміщення
коштів на вкладному рахунку або
договір про розміщення коштів на
валютному ринку (міжбанківському
валютному ринку України).

Вона не є суб»єктом валютного ринку
України, а є лише клієнтом суб»єкта
валютного ринку України, тобто
уповноваженого банку.

Вважає, що з точки зору ст.ст.203, 230 та 236
ЦК України банк не мав наміру
виконувані укладений між ними
кредитний договір і він не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків шляхом надання їй
кредиту іноземною валютою, що є
порушенням вимог ч.ч.13,та 5 ст.203 ЦК
України.

Виходячи з цього, просить задовольнити
позов.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечувала.

Посилається на те, що договір
складається з двох частин, які, згідно з
п.1 частини №1, нероздільно пов»язані
між собою.

За умовами Кредитного договору
позивачці був наданий кредит в розмірі
31 800 доларів США зі сплатою фіксованої
процентної ставки в розмірі 11,00%
річних.

Кредитні кошти надавались на підставі
Кредитних заявок позивачки від 28.07.2005
року та 29.07.2005 року шляхом
перерахування кредитних коштів з
кредитного рахунку на поточний рахунок
її, як позичальника, відкритий у банку.
Перший транш надавався на погашення
поточної заборгованості позивачки
перед за Кредитним договором АКБ
«Аркада», другий транш на споживчі
цілі.

Перерахування коштів підтверджується
банківською випискою №6686.

При підписанні договору позивачка
висловила свою згоду на виконання всіх
вимог кредитного договору та
погодилася саме з таким визначенням
валюти кредиту, підтвердженням чого є
її кредитна заявка та анкета-заява.

Крім того, при укладенні договору
позивачці було роз»яснено всі умови
кредитного договору.

Вважає також, що кредит в іноземній
валюті позивачці був виданий законно з
наступних підстав.

Підстави та порядок використання
іноземної валюти визначаються Законом
України «Про Національний банк
України» та Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного

регулювання і валютного контролю», а
також виданими відповідно до них
нормативними актами, якими передбачена
можливість здійснення розрахунків в
іноземній валюті при одержанні
комерційного чи банківського кредиту в
іноземній валюті і його погашенні.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону Національний
банк України діє як уповноважена
державна установа при застосуванні
законодавства України про валютне
регулювання і валютний контроль. До
його компетенції у сфері валютного
регулювання та контролю належить,
зокрема, видача та відкликання
ліцензій, здійснення контролю, у тому
числі шляхом здійснення планових і
позапланових перевірок за діяльністю
банків, юридичних та фізичних осіб
(резидентів та нерезидентів), які
отримали ліцензію Національного банку
на здійснення валютних операцій, в
частині дотримання ними валютного
законодавства.

Відповідно до листа НБУ від 07.12.2009 року
№ 13-210/7871-22612 операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання

і валютного контролю.»

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету
Національним банком України видаються
генеральні ліцензії комерційним
банкам на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

В ч. 3 ст. 47 Закону «Про банки та
банківську діяльність» зазначено, що
на підставі лише банківської ліцензії
банки мають право здійснювати
банківську операцію щодо розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик
/кредитування/.

ПАТ «ОТП Банк» 08.11.2006 року отримало
генеральну банківську ліцензію № 191 на
право здійснення банківських операцій,
визначених частиною першою та пунктами
5-11 ч.2 статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», серед
яких передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями.

Крім того, згідно з листом НБУ від 01.09.94 N
19013/2124 видавати кредити в іноземній
валюті резидентам України може
уповноважений банк України, в додатку
до генеральної ліцензії якого
передбачене таке право.

Невід»ємною частиною ліцензії № 191 ПАТ
«ОТП Банк» є Дозвіл від 03.12.2001 року з
Додатком, в якому наведено перелік
операцій, які має право здійснювати АКБ
«Райфайзенбанк Україна» з валютними
цінностями.

Відповідно до Додатку до Дозволу № 191-1
від 03.12.2001 року банк має право
здійснювати операції з валютними
цінностями, зокрема шляхом залучення
та розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України.

В ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України.

В ліцензії банку перераховано операції
з валютними цінностями, які він має
право здійснювати.

Таким чином вважає, що банк має право
на підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Підпункт "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі, однак відповідно
до листа НБУ від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612
на сьогодні законодавець не визначив
межі термінів і сум надання або
одержання кредитів в іноземній валюті.

Вважає, що на час укладення кредитного
договору було відсутнє будь-яке
обмеження та необхідність
індивідуальної ліцензії для видачі та
отримання кредитів в іноземній валюті
резидентами.

Анкетою-заявкою щодо реструктуризації
заборгованості, поданою до банку в 2009
році, позивачка підтвердила, що банк
надав їй у письмовій формі та в повному
обсязі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Виходячи з цього, просить у позові
відмовити.

Окрім заперечень по суті позову, подала
до суду заяву, якою просить застосувати
строки позовної давності до вимог
позивачки.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд не
знаходить підстав для задоволення
вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Встановлено, що 28.07.2005 року між
позивачкою та Акціонерним комерційним
банком "Райффайзенбанк Україна",
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк» , був укладений Кредитний договір
№СNL 007/057/2005, за умовами якого позивачці
банком був наданий кредит у розмірі
31800,00 дол. США під 11,00 % річних.

Згідно з п.1.5 Кредитного договору
погашення кредиту здійснюється
позичальником щомісяця в розмірах та
строки, визначені у Графіку повернення
кредиту.

На забезпечення виконання кредитних
зобов»язань позивачка за укладеним між
сторонами договором іпотеки №СNL
007/057/2005 від 28 липня 2005 року передала
банку в іпотеку належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

/ а.с. 67 - 71 /

Представник відповідача в судовому
засіданні підтвердила і цього не
спростував представник позивачки, до
2012 року позивачка виконувала умови
договору, погашала кредит та відсотки
за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа /кредитодавець/
зобов"язується надати грошові
кошти/кредит/ позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов"язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтями 47 та 49 Закону України « Про
банки і банківську діяльність»
передбачено можливість здійснення
банками кредитних операцій від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик незалежно від виду валюти, яка
використовується, на підставі
банківської ліцензії.

Так, Кредитний договір, п.2 якого
оспорюється позивачкою, був укладений
між сторонами 28.07.2005 року та
виконувався сторонами.

Порядок укладання, зміни та розірвання
договору, а також зміст договору
врегульовано главами 52 та 53 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

В ч.1 ст.628 ЦК України зазначено, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

В частині №2 Кредитного договору, який
підписаний сторонами та є невід»ємною
його частиною, сторони погодили
розрахунок сукупної вартості
споживчого кредиту та реальної
процентної ставки, визначили графік та
розміри погашення платежів, а також
інші, погоджені сторонами, умови .

/ а.с. 7 - 10; 24 - 76 /

Аналізуючи дані норми закону, а також
викладене вище, суд приходить до
висновку, що кредитний договір був
укладений за взаємною згодою сторін,
відповідає домовленості сторін,
викладеній в ньому, а тому має
виконуватися сторонами.

Відповідно до ст.629 та 638 ЦК України
договір є обов"язковим для виконання
сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Виходячи з викладеного вище, порядку,
умов та обставин укладення Кредитного
договору між сторонами, добровільності
даного договору з боку позивачки,суд
приходить до висновку, що його умови
відповідають нормам цивільного
законодавства України та не суперечать
іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману.

Як на обман банку при укладенні
Кредитного договору позивачка
посилається на відсутність у ньому
посилання на те, що банк не був
уповноваженим банком на здійснення
валютних операцій відповідно до
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" та п.6
ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» і ця інформація не
була їй надана при укладенні договору.

Вважає це порушенням вимог ст.ст.4, 19 та
п.1 ст.11 Закону України « Про захист прав
споживачів».

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України на
сторони покладається обов'язок
доведення обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або

заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного
Суду України від 12.06.2009 року "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції
" роз»яснено, що виходячи з принципу
процесуального рівноправ»я сторін та
враховуючи обов»язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів.

Як зазначається в ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Так, сторони не спростовували і це
підтверджується копією кредитного
договору, позивачка була ознайомлена з
його змістом та умовами, підписала
його, тобто, висловила свою волю на
укладення кредитного договору на
умовах, викладених у ньому.

Будь-яких доказів на підтвердження
того, що оспорюваний кредитний договір
та умови, викладені в його п.2, був
укладений внаслідок обману з боку
відповідача, суду не надано і не
встановлено таких у судовому
засіданні.

Представник позивачки в судовому
засіданні не спростовував, що
ініціатором отримання кредиту була
саме позивачка, до отримання кредиту її
ніхто не примушував і своєї послуги
банк їй до звернення за його отриманням
не нав»язував.

Не надано суду і доказів того, що
договір був укладений в суперечності з
цілями відповідача, встановленими його
Статутом, а також доказів того, що
спірний договір не відповідає вимогам
ст. 6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Що стосується посилання позивачки в
обгрунтування недійсності пункту 2
кредитного договору на норми ст.ст.
6-7,13, 80, 91-92, 203, 215, 230 ЦК України, а також
ст. ст. 11 п.1,п.5 ч.2 ст. 19, 21, 22 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
суд зважає на наступне.

Сторони в судовому засіданні не
заперечували, що зміст кредитного
договору був погоджений та підписаний
обома сторонами, при його підписанні
сторони дійшли згоди щодо всіх його
істотних умов, зокрема, погодили ціну,
строк дії договору, відсоткову ставку
за користування кредитом, інші платежі,
які позивачка брала на себе
зобов'язання сплачувати, графік та
розмір платежів, інші умови
користування кредитом та його
повернення, а також відповідальність
сторін.

Крім того, представник відповідача
пояснила і це підтверджується випискою
по рахунку, а також не спростовано
представником позивачки, оспорюваний
кредитний договір позивачка
виконувала протягом тривалого часу, а
саме до 2012 року, та на умовах,
викладених у ньому.

В 2009 році позивачка зверталася до банку
з заявою про реструктуризацію
заборгованості.

З Анкети-заяви позичальника щодо
реструктуризації заборгованості
вбачається, що при зверненні позивачки
до відповідача з заявою про
реструктуризацію заборгованості,
остання вказала, що при укладенні
договору банк надав їй у письмовій
формі та в повному обсязі інформацію,
передбачену п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

/ а.с. 24 - 66; 73 - 75 /

Відповідно до п.п.3 п.1 ст.11 Закону
України « Про захист прав споживачів»
надання (отримання) споживчих кредитів
в іноземній валюті на території
України забороняється.

В той же час, ст.11 Закону була доповнена
даним пунктом Законом № 3795-VI від
22.09.2011року.

Таким чином, посилання позивачки на
положення даної норми закону та
Рішення Конституційного Суду України
№ 15-рп/2(11 від 10 листопада 2011 року
(справа про захист прав споживачів
кредитних послуг) чинної редакції, яка
забороняє надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України, не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин
кредитного договору, укладеного 28.07.2005
року, оскільки даний Закон зворотної
сили не має.

Крім того, відповідно до ч.1, п.5 ч.2 та ч.6
ст. 19 Закону нечесна підприємницька
практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика
включає:вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає
або може спонукати споживача дати
згоду на здійснення правочину, на який
в іншому випадку він не погодився б,
така практика вводить в оману стосовно
характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, кваліфікацію,
статус, наявність ліцензії,
афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди.

Правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

З врахуванням викладених вище
висновків, суд вважає безпідставними
твердження позивачки і в цій частині.

Крім того, ст.19 Закону, ч.1 та п.5 ч.2 якої
позивачка також обґрунтовує
недійсність п.2 Кредитного договору,
діє в даній редакції відповідно до
Закону №3161- IV від 01.12.2005 року, а тому
також не має зворотної сили і не може
застосовуватися до правовідносин
сторін, виниклих у липні 2005 року.

Посилання представника позивачки на
норми Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» в обґрунтування
порушень її прав, як споживача
фінансових послуг, також не можуть бути
прийняті до уваги, т.я. зміни до даного
закону, якими обґрунтовуються вимоги в
цій частині, були прийняті після
укладення договору, а тому також не
можуть поширюватися на обов»язок
позивачки по виконанню зобов»язань за
Кредитним договором.

Суд також не приймає до уваги і решту
тверджень позивачки та її представника
в судовому засіданні в обґрунтування
недійсності пункту кредитного
договору в частині надання кредиту в
іноземній валюті, виходячи з
наступного.

ч.1 ст.524 ЦК України дійсно передбачено
вираження зобов»язання в національній
валюті України.

ч.1 ст.533 також регулює виконання
грошового зобов»язання в гривнях.

В той же час, ч.2 ст.524 та ч.2 533 ЦК України
передбачено, що сторони можуть
визначити грошовий еквівалент
зобов»язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов»язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з п.1.11.1 Кредитного
договору і проти цього не заперечував
представник позивачки, валютою як
кредитування, так і повернення, є дол.
США.

Таким чином, кредитний договір у цій
частині відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК
України.

Ст. 99 Конституції України встановлено,
що грошовою одиницею України є гривня.

В той же час, ні Конституцією України,
ні іншими нормативно - правовими актами
не встановлено заборони на
використання іноземної валюти на
території України і вона без обмежень
приймається на всій території України.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю є Декрет КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю»

Ст. 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» встановлено, що
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи її еквівалент.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.47, ч.1 ст.49 даного
Закону на підставі банківської
ліцензії банки мають право
здійснювати кредитні операції з
валютними цінностями.

Відповідно до ст. 5 вище приведеного
Декрету КМУ операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій НБУ і операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій і валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього
Декрету.

З цього випливає, що уповноважені банки
на підставі банківської ліцензії для
здійснення операцій з валютними
цінностями мають право здійснювані
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Відповідно до ст.5 Декрету КМУ « Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» індивідуальні
ліцензії видаються резидентам і
нерезидентам на здійснення разової
валютної операції на період,
необхідний для здійснення такої
операції.

Згідно з п.п.»в» п.4 даної статті для
надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті,
якщо терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі, потребує
індивідуальної ліцензії.

Сторони не заперечували, що діючим
законодавством України на даний час
законодавством не встановлено ні меж,
ні термінів, ні сум надання або
одержання кредитів в іноземній валюті.

З цього випливає, що режим
індивідуальної ліцензування
поширюється на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів і іноземній
валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
Правління НБУ № 483 від 14.10.2004 року,
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких НБУ видав йому банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операцій| з валютними
цінностями).

Тобто, єдиною правовою підставою для
здійснення банками кредитування в
іноземній валюті, згідно з вимогами ст.
5 Декрету КМУ, є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої в
установленому порядку.

ПАТ «ОТП Банк» 08.11.2006 року отримало
генеральну банківську ліцензію № 191 на
право здійснення банківських операцій,
визначених частиною першою та пунктами
5-11 ч.2 статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», серед
яких передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями.

З врахуванням викладеного вище, суд
вважає, що оспорюваний позивачкою п.2
Кредитного договору »Розмір кредиту.
Валюта кредиту 31800,00 дол. США» не
суперечать вимогам законодавства,
встановленим для договорів даного
виду, волевиявлення сторін на
укладання і підписання кредитного
договору було вільним, позивачкою не
приведено та не надано в судовому
засіданні доказів недійсності даного
пункту договору з приведених при
зверненні до суду мотивів, не
встановлено таких і судом.

За таких обставин правові підстави для
задоволення вимог позивачки відсутні.

Керуючись ст.ст.15, 16,80, 90, ч.3 ст.91, 92,
ч.ч.1,5 ст.ст.202-203, 215, 229-230, 236, 526, 626-629, 1054
Цивільного кодексу України, стс.ст.1, 4,
п.п.3 п.1 ст.11, 15, ч.1, п.5 ч.2 ст.19 Закону
України» Про захист прав споживачів»,
ч.3 ст.47 Закону України» Про банки і
банківську діяльність», ст. ст. 1, 6, ч.1
ст.4, ч.3 ст.5, ч.ч.1,3 ст. 12 Закону України
«"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю", Декретом Кабінету
Міністрів України ""Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", ст.ст.3-4,10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства» ОТП Банк» про
визнання недійсним пункту кредитного
договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя