АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3468/14
Справа 189/946/13-ц
Головуючий в 1 інстанції
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Максюти Ж.І., Слоквенка Г.П.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що
діє в інтересах недієздатної особи
ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа
приватний нотаріус Покровського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання заповіту недійсним за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 17 лютого
2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду в інтересах
недієздатного ОСОБА_2, опікуном якого
вона являється, з позовом до ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним. В
обґрунтування посилалась на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 - рідний
батько ОСОБА_2 У травні 2013 року вона від
імені ОСОБА_2 звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини і дізналася, що на
випадок смерті ОСОБА_5 6 листопада 2012
року склав і нотаріально посвідчив
заповіт на ОСОБА_3, якому заповідав своє
майно. Вважаючи, що на момент складенні
та посвідчення заповіту ОСОБА_5
знаходився в такому стані, що не міг
розуміти в повному обсязі значення
своїх дій та керувати ними, просила
визнати указаний заповіт недійсним
(а.с.2-3)..

Рішенням Покровського районного
суду Дніпропетровської області від 17
лютого 2014 року позовні вимоги
задоволені: визнано недійсним заповіт,
складений ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Покровського
районного нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_4 16
листопада 2012 року на користь ОСОБА_3,
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 114,70 грн.(а.с.102-104).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
та порушення судом норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі
(а.с. 110-112).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, був
батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення
Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 04 квітня
2013 року ОСОБА_2 визнано недієздатним та
встановлено над ним опіку і призначено
опікуна - ОСОБА_1 (а.с. 6-11).

16 листопада 2012 року приватним
нотаріусом Покровського районного
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_4 у
присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
було посвідчено заповіт ОСОБА_5, яким
останній заповів ОСОБА_8 земельну
ділянку площею 12,660 га, що знаходиться
на території Вишнівської сільської
ради Покровського району
Дніпропетровської області, яка
належала йому на праві приватної
власності (а.с.12).

Із заявами про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_3
та ОСОБА_2 (а.с. 31)

Із акту № 2 амбулаторної
(посмертної) судово-психіатричної
експертизи від 09 січня 2014 року
вбачається, що ОСОБА_5, 1942 року
народження за життя страждав стійким
психічним розладом в формі легкої
розумової відсталості зі значним
порушенням емоцій та поведінки; за
своїм психічним станом у період
складання заповіту 16.11.2012 року не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (а.с. 77-79, 94-96).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції посилався на ч.1 ст. 225
ЦК України та виходив із того, що на
момент складання заповіту ОСОБА_5 не
міг розуміти значення своїх дії та
керувати ними.

Вказані висновки суду зроблені без
порушення норм матеріального та
процесуального права і відповідають
обставинам справи.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум
Верховного Суду України від 06
листопада 2011 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правила ст. 225 ЦК України поширюються на
ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала в
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо). Для визначення наявності такого
стану на момент укладення правочину
суд відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Виходячи з викладених обставин,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що вказана експертиза
є належним та допустимим доказом в
розумінні положень ст. ст. 57, 58, 59, 66 ЦПК
України, а висновки, викладені в ній,
дають підстави вважати, що на момент
складення заповіту заповідач не
здатний був усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, а тому вірно
застосував положення ст. 225 ЦК України
щодо недійсності правочину.

Посилання апелянта на те, що судом
порушено норми процесуального права, а
саме без відповідних клопотань судом
призначено повторну посмертну
судово-психіатричну експертизу в
іншому медичному закладі - є
голослівними та спростовуються
матеріалами справи, оскільки повторно
експертиза по справі не призначалась.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що висновки експерта викликають сумнів
у відповідача - не являються підставою
для скасування рішення суду, оскільки
висновок експертизи про те, що ОСОБА_5
страждав на хронічний стійкий
психічний розлад, - підтверджується
іншими письмовими доказами: довідкою
про те, що він перебував на обліку у
психіатра с 1994 року з діагнозом:
«Дебільність вираженого ступеня», і
був інвалідом по психічному
захворюванню з 1994 року.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини
справи, оскільки не булі допитані в
якості свідків особи, присутні при
укладення та посвідченні заповіту, - не
свідчать про незаконність рішення
суду, оскільки відповідно до ст.. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування; рішення суду не
може ґрунтуватися на поясненнях
свідків.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, який у досить повному
обсязі з'ясував права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
були перевірені і суд дав їм належну
оцінку, порушень норм матеріального чи
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено,
підстав для виходу за межі апеляційної
скарги - не вбачається, тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення суду відповідає вимогам ст.
213, 214 ЦПК України, і його слід залишити
без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 17 лютого
2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: