АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 інстанції - Юдіна С.Г.
Справа № 22-ц/774/1418/14
Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права власності, усунення перешкод в
користуванні будинком, вселення, -

В С Т
А Н О В И Л А:

10 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом, за яким
просила суд встановити факт її
спільного з відповідачем проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05
вересня 2002 року по 01 червня 2013 року; в
порядку поділу майна визнати за нею
право власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_2, право власності на
іншу 1/2 частину даного будинку визнати
за ОСОБА_1; зобов'язати відповідача
усунути перешкоди в користуванні нею
будинком АДРЕСА_2; вселити її в будинок
АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача
судові витрати по справі. В
обґрунтування заявленого позову
позивачка зазначила, що з 05.09.2002 року
вона спільно проживала з відповідачем
у належній йому квартирі АДРЕСА_1, разом
з ними проживав її син. У них був
спільний бюджет, вони вели спільне
господарство, разом виховували її сина,
піклувалися один про одного як
подружжя, тобто між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю. 08.02.2005 року вони за договором
купівлі-продажу придбали будинок
АДРЕСА_2 вартістю 30128 грн. З 15.02.2005 року
вони сім'єю проживали у придбаному
будинку. В 2012 році відносини між ними
різко погіршилися, відповідач перестав
спілкуватися з нею, ігнорував її, в їх
відносини стала втручатися мати
відповідача, влаштовувала сварки,
виганяла її з будинку. Надалі проживати
в таких умовах було не можливо у зв'язку
з чим, після чергового скандалу матері
відповідача 01.06.2013 року вона забрала
свої речі і переїхала до своєї матері.
На даний час в відповідач заперечує її
право власності на вказаний будинок,
заперечує щоб вона з сином проживала у
ньому, в будинок не пускає, у зв'язку з
чим вона вимушена звернутися до суду.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року ухвалено:
позов ОСОБА_3 задовольнити; встановити
факт спільного проживання ОСОБА_3 з
ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 05 вересня 2002 року по 01 червня 2013
року; в порядку поділу майна: визнати за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_2; визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_2; зобов'язати
ОСОБА_1 усунути перешкоди в
користуванні ОСОБА_3 будинком АДРЕСА_2;
вселити ОСОБА_3 в будинок АДРЕСА_2;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
витрати по сплаті судового збору в сумі
800 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, через
свого представника ОСОБА_2, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення по справі, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої
інстанції повністю не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з 05 вересня
2002 року по 01 червня 2013 року, даний факт
був визнаний відповідачем та
підтверджений ним в судовому
засіданні. В період спільного
проживання ними було придбано житловий
будинок АДРЕСА_2, право власності на
вказаний будинок було зареєстровано за
відповідачем, що підтверджується
копією договору купівлі-продажу від
08.02.2005 року, посвідченого приватним
нотаріусом Павлоградського міського
нотаріального округу.

Задовольняючи позовні вимоги,
районний суд виходив з того, що
житловий будинок АДРЕСА_2 був придбаний
сторонами в період проживання у
фактичних шлюбних відносинах, він
належить сторонам на праві спільної
сумісної власності. На підтвердження
доводів відповідача про те, що будинок
був придбаний за кошти отримані ним в
борг, а в подальшому він продав належну
йому квартиру та повернув борг,
відповідачем не надано жодного доказу.
Отже доводи відповідача, що спірне
майно є його особистою власністю, а
тому не підлягає поділу, не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні. Таким чином, позовні вимоги
щодо встановлення факту спільного
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 05 вересня 2002 року по
01 червня 2013 року та визнання права
власності за кожним по 1/2 частині
спірного домоволодіння підлягають
задоволенню. Доводи відповідача та
його представника про те, що позивач
добровільно пішла з будинку та їй ніхто
ніяких перешкод в користуванні
будинком не створює, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки як пояснив сам відповідач,
дійсно замки він не змінював у будинку,
однак проживання позивача в будинку
неможливе, він не бажає бачити її у
будинку. Отже, позовні вимоги щодо
зобов'язання відповідача усунути
перешкоди у користуванні позивачем
спірним будинком та її вселення
підлягають задоволенню.

Судова колегія не може повністю
погодитися з висновком суду першої
інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та
роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення" від 31.03.95 N 5, - справи про
встановлення фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян,
розглядаються в судовому порядку, коли
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх установлення.

Оскільки факт проживання позивача і
відповідача однією сім'єю без шлюбу з 05
вересня 2002 року по січень 2004 року не
породжує правових наслідків, то у суду
не має законних підстав для
встановлення цього факту.

Відповідно до п. 1 розд. VII Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України
(далі: СК), - цей кодекс набуває чинності
одночасно з набуттям чинності ЦК, тобто
з 1 січня 2004 року, й до сімейних
відносин, які вже існували на зазначену
дату, норми СК застосовуються в частині
лише тих прав і обов'язків, що виникли
після набуття ним чинності. Ці права та
обов'язки визначаються на підставах,
передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 15
травня 2006 р. N 3).

Задовольняючи позов у частині позовних
вимог про встановлення факту сумісного
проживання, судом першої інстанції
наведені вище норми закону не
враховані.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
змінює в частині задоволеного позову
про встановлення факту спільного
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу щодо дати
початку періоду часу з 05 вересня 2002
року, та вказати цю дату - з січня 2004
року.

В іншій частині рішення суду судова
колегія залишає без змін.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
08.02.2005 року на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Павлоградського
міського нотаріального округу ОСОБА_4 і
зареєстрованого в реєстрі за № 310 та
зареєстрованого в КП «Павлоградське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» 15.02.2005 року за № 6582062 на
ім'я відповідача був придбаний спірний
будинок АДРЕСА_2 (а.с.8,9).

Оскільки на цей час сторони проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що
визнається відповідачем та цей факт
встановлений судом, то на ці
правовідносини розповсюджуються норми
Сімейного кодексу України щодо
належності в цей час придбаного майна
на праві спільної сумісної власності
сторін.

Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом і мають
взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Згідно ст. 70 СК України частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

Судова колегія дійшла висновку і це
підтверджується матеріалами справи, що
спірний будинок є об'єктом права
спільної сумісної власності сторін, а
не особистою приватною власністю
відповідача, тому, що він не довів свого
особистого права на спірне майно.

Ст. 9 ЖК України, передбачено що ніхто не
може бути виселений або обмежений в
праві користування житловим
приміщенням не інакше як на підставах
та порядку, передбачених законом.

Згідно до ст. 155 ЖК України, власника не
може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім передбачених
законодавством випадків.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює
у вказаній частині рішення суду, яке
залишає апеляційний суд без змін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду у вказаній частині
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення суду то відповідно змінює
розподіл судових витрат.

За обставинами справи зміна рішення не
впливає на правильність розподілу
судових витрат за рішенням суду першої
інстанції, то підстав для зміни
розподілу судових витрат не
вбачається.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 лютого
2014 року відстрочено апелянту сплату
судових витрат до ухвалення судового
рішення у зв'язку з несплатою ним
судового збору за подання апеляційної
скарги у розмірі 400 грн., визначеному
згідно ухвали цього ж суду від 10 січня
2014 року.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь
держави підлягає сплаті несплачений
судовий збір у розмірі 400 гривень
відповідно до вимог ч.2 ст.82 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року - змінити в
частині задоволеного позову про
встановлення факту спільного
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу щодо дати
початку періоду часу з 05 вересня 2002
року, та вказати цю дату - з січня 2004
року.

В іншій частині рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір несплачений за подачу
апеляційної скарги у сумі 400 гривень
(чотириста гривень) на рахунок:
одержувач - управління державного
казначейства України у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська, ЄДРПОУ -
37989274, банк одержувача ГУДКУ у
Дніпропетровській області, МФО 805012, р/р
0004, код платежу 22030001, призначення
платежу: судовий збір, код ЄДРПОУ суду
02891291.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді