АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1106/2014
Головуючий у 1- й інстанції: Савицький
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

Головуючого судді : Гаращенка Д.Р.

суддів : Борисової О.В.,
Ратнікової В.М.

при секретарях: Мурга М.В., Калашник О.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
яка діє у своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Київської міської ради, треті
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
орган опіки і піклування
Шевченківської районної у м. Києві
державної адміністрації, Відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, про визнання договору нікчемним,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, скасування
державної реєстрації, визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2007 р. ОСОБА_9 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_4, яка представляє
свої інтереси та є законним
представником неповнолітнього ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ВВЕ №
436655 від 18.06.2004 р. та квартири АДРЕСА_1 ВВТ
№ 029180 від 16.12.2004 р.

Судом до спільного розгляду з
первісним позовом було прийнято
зустрічний позов ОСОБА_4, яка діяла від
свого імені і як законний представник
неповнолітнього ОСОБА_5, в інтересах
якого також діяв прокурор
Шевченківського району м. Києва, до
ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_3. ОСОБА_10,
ОСОБА_6. ОСОБА_11, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_12. Шевченківська районна в
м. Києві державна адміністрація про
визнання права власності га усунення
перешкоду користуванні власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. позивач ОСОБА_9 помер.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 серпня 2012 р.
провадження по справі за зустрічним
позовом ОСОБА_4 було закрито у зв'язку з
відмовою представника ОСОБА_4 від
позову.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_9, судом, в
порядку ст. 37 ЦПК України 11.07.2013 року
було залучено правонаступника
(спадкоємця) позивача ОСОБА_2, за його
заявою та на підставі наданих ним
доказів.

Під час розгляду справи ОСОБА_2
декілька разів, в порядку ст. 31 ЦПК
України змінювались позовні вимоги, та
остаточно визначившись, він сформував
їх в одній заяві від 20.11.2013 року, в якій
просив визнати нікчемним договір
купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від
18.06.2004 року, укладений між ОСОБА_13 та
ОСОБА_3 і ОСОБА_10 посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
витребувати із чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 спірну квартиру,
скасувати в Реєстрі прав власності на
нерухоме майно запис про реєстрацію
права власності на зазначену квартиру
за ОСОБА_4 визнати за ОСОБА_2 право
власності в порядку спадкування за
заповітом на квартиру АДРЕСА_1,
виселити з вказаної квартири ОСОБА_4 її
неповнолітнього сина ОСОБА_5 та матір
ОСОБА_6.

Позивач просив стягнути на його
користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові
витрати солідарно.

Свої вимоги обґрунтував тим, що за
договором купівлі продажу квартири
АДРЕСА_1 від 18.06.2004 року, укладеним між
ОСОБА_9 та ОСОБА_3 і ОСОБА_10 посвідченим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
була продана належна ОСОБА_9 на праві
власності квартира АДРЕСА_1. Продаж
спірної квартири та підпис в договорі
купівлі-продажу виконані не ОСОБА_9, а
іншою не встановленою слідством
особою, що підтверджується вироком
Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2006
року за обвинуваченням ОСОБА_11 у
вчиненні злочинів, передбачених ч.4
ст.190, ч. З ст.358, ч.1 ст.14, п.п.6,9 ст.115 КК
України, залишеним без змін ухвалою
Верховного Суду України від 27.03.2007 р., а
тому відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
не відповідає вимогам закону і має бути
визнаний судом нікчемним.

Позивач вважає, що оскільки вказаний
договір є нікчемним то до нього мають
бути застосовані наслідки передбачені
для недійсного правочину. Будучи
спадкоємцем покійного власника
спірної квартири, він має право
вимагати повернення цієї квартири з
чужого незаконного володіння
відповідно до ст.ст. 338, 1299 ЦК України, у
свою власність в порядку спадкування, а
також вимагати звільнення цієї
квартири від будь-яких осіб.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 листопада 2013 року в
позові ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, 28.11.2013 р. ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та увалити нове по суті
заявлених позовних вимог.

Свою скаргу обґрунтував тим, що на його
думку суд першої інстанції допустив
неповноту судового розгляду, не
встановив фактичні обставини справи,
не надав доказам по справі належного
правового аналізу, що призвело до
неправильного з'ясування спірних
правовідносин та невірного
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт вказує на те, що договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
18.06.2004 року було укладено внаслідок
вчинення відносно ОСОБА_9 шахрайських
дій з боку громадянки ОСОБА_11, без його
згоди, тобто за відсутності його
волевиявлення на відчуження квартири.

Позов про визнання недійсним правочину
та про застосування, у зв'язку з цим,
наслідків недійсності може
пред'являтися тоді, коли майно
залишається у набувача, тобто коли
вчинено один правочин і повернути
майно можливо шляхом реституції.

Володіння та користування спадковим
майном у спадкоємця виникають з часу
відкриття спадщини, тому він може
захищати свої порушені права володіння
та користування спадковим майном
відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно, право
розпорядження нерухомим майном
виникає в нього з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК
України).

Спадкоємець, який прийняв у спадщину
нерухоме майно, ще до його державної
реєстрації має право витребувати це
майно від його добросовісного набувача
з підстав, передбачених ст. 388 ЦК
України, зокрема у разі, якщо воно
вибуло з володіння спадкодавця поза
волею останнього.

Зазначена правова позиція судом першої
інстанції у даній справі не
застосована.

Представленим доказам щодо
спадкоємства ОСОБА_2 судом не надано
певного правового аналізу, що призвело
до безпідставної відмови суду у
наданні судового захисту стосовно
порушених прав та інтересів позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді Гаращенка Д.Р., доводи
апеляційної скарги, пояснення
представників сторін, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а рішення
скасуванню з ухваленням нового рішення
з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

При виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що згідно з договором
купівлі продажу квартири від 18.06.2004
року укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 та
ОСОБА_10, посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 була
продана квартира, належна йому на праві
власності квартира АДРЕСА_1.

16.12.2004 р. вказана квартира за договором
купівлі-продажу квартири від 16.12.2004
року, укладеним між ОСОБА_3 ОСОБА_10 і
ОСОБА_4 була продана останній. Договір
був посвідченим приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8

Суд першої інстанції також вірно
встановив, що відповідно до Вироку
Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2006
року по кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні
злочинів передбачених ч.4 сі. 190. ч.3 ст.
358. ч. 1 ст. 14. п.п. 6, 9 ч.2 ст. 115 КК України,
вона була визнана винною та засуджена.

Згідно з вказаним вироком було
встановлено, що підпис від імені
ОСОБА_9, на Договорі купівлі продажу
квартири АДРЕСА_1 від 18.06.2004 р., який був
укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_10,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міською нотаріального
округу ОСОБА_7, виконаний не ОСОБА_9, а
іншою особою, а також те, що квартира
вибула з володіння ОСОБА_9 в результаті
обману та зловживанням довірою за
попередньою змовою групою осіб,
заволоділа чужим майном в особливо
великих розмірах.

Даний вирок був залишений в силі
ухвалою Верховного Суду України від
27.03.2007 року.

Суд першої інстанції вірно послався на
те, що обставина яка встановлена
вироком суду, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції послався на те, що
позивач обрав невірний спосіб захисту
своїх прав щодо визнання правочину
нікчемним. Суд першої інстанції вважав,
що позивач повинен був заявляти вимоги
про визнання договору купівлі продажу
недійсним, а тому відмовив позивачу у
задоволенні його позовних вимог
повністю.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, вважає, що суд першої інстанції
дійшов до свого висновку помилково, з
порушенням норм матеріального права а
також вважає, що висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи.

Згідно ст. 203 ч. 1 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Ч. 3 ст. 203 ЦК України визначено, що
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
передбачено, що недійсним є правочин
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Судом першої інстанції було
встановлено, що договір
купівлі-продажу спірної квартири від 18
червня 2004 року було укладено внаслідок
вчинення відносно ОСОБА_9 шахрайських
дій з боку ОСОБА_11, без його згоди, тобто
за відсутності його волевиявлення на
відчуження квартири, та відбулося
незаконне заволодіння нею.

Володіння та користування спадковим
майном у спадкоємця виникають з часу
відкриття спадщини, тому він може
захищати свої порушені права володіння
та користування спадковим майном
відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно, право
розпорядження нерухомим майном
виникає в нього з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК
України).

Спадкоємець, який прийняв у спадщину
нерухоме майно, ще до його державної
реєстрації має право витребувати це
майно від його добросовісного набувача
з підстав, передбачених ст. 388 ЦК
України, зокрема у разі, якщо воно
вибуло з володіння спадкодавця поза
волею останнього.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
не звернув уваги на відповідні норми
матеріального права та те, що позов про
визнання недійсним правочину та про
застосування, у зв'язку з цим, наслідків
недійсності може пред'являтися тоді,
коли майно залишається у набувача,
тобто коли вчинено один правочин і
повернути майно можливо шляхом
реституції.

Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, установлену
законом.

Рішення Верховного Суду України,
прийняті за результатами розгляду заяв
про перегляд судового рішення з
підстав, передбачених статтею 355 цього
Кодексу, підлягають опублікуванню на
офіційному веб-сайті Верховного Суду
України не пізніш як через десять днів
з дня їх прийняття.

Згідно з правовим висновком Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 23 січня 2013 року по
справі № 6-164 цс 12, встановлено, що в
спадкоємця, який у встановленому
законом порядку прийняв спадщину,
права володіння та користування
спадковим майном виникають з часу
відкриття спадщини. Такий спадкоємець
може захищати свої порушені права
володіння та користування спадковим
майном відповідно до глави 29 ЦК
України. Якщо у складі спадщини, яку
прийняв спадкоємець, є нерухоме майно,
право розпорядження нерухомим майном
виникає в нього з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК
України). Спадкоємець, який прийняв у
спадщину нерухоме майно, ще до його
державної реєстрації має право
витребовувати це майно від його
добросовісного набувача з підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема
у разі, якщо воно вибуло з володіння
спадкодавця поза волею останнього

Згідно зі ст. 388 ЦК України встановлено,
що якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Згідно зі ст. 328 ЦК України встановлено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно з матеріалами справи
встановлено,що ОСОБА_2 є спадкоємцем
ОСОБА_9 згідно з заповітом від 27
вересня 2005 р.

Судова колегія вважає, що згідно зі ст.
391 ЦК України позивач як власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном а
відповідно дж ост. 392 ЦК України
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це оспорюється
або не визнається іншою особою.

Таким чином, судова колегія вважає, що
позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню частково в частині
визнання за ним права власності на
спірну квартиру,витребування майна з
чужого незаконного володіння та
виселення осіб, які порушують право
власника зі спірної квартири.

В частині визнання договору нікчемним
вимоги позивача задоволенню не
підлягають у відповідності з вимогами
закону.

Щодо вимог позивача до Відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, про скасування державної
реєстрації ОСОБА_6 то судова колегія
вважає, що згідно з Законами України
від 11 лютого 2010 року № 1878 «Про внесення
змін до Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України» та від 4
липня 2012 року № 5037 «Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо вдосконалення та спрощення
процедури державної реєстрації
земельних ділянок та речових прав на
нерухоме майно» Закон України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
встановлено необхідність державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно та запроваджено введення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав). При цьому, саме з державною
реєстрацію права власності на нерухоме
майно пов'язаний момент виникнення
такого права на визначені законом
об'єкти нерухомого майна.

Записи до Державного реєстру прав
вносяться на підставі прийнятого
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень.

Частиною першою статті 19 Закону до
документів, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно віднесено рішення
суду, що набрало законної сили, щодо
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно.

На підставі документів, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності, державний
реєстратор самостійно приймає рішення
про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно або відмову в такій
реєстрації.

Тому рішення суду, щодо визнання права
власності на майно буде підставою для
реєстрації вказаного майна за
позивачем та не потребує окремого
скасування попередньої реєстрації.

Також судова колегія відповідно до ст.
88 ЦПК України вважає за необхідне
стягнути з відповідачів ОСОБА_4, яка діє
у своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, на користь
ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 115,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 38,22 грн.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 листопада 2013 року -
скасувати та ухвалити нове наступного
змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє
у своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Київської міської ради, треті особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
орган опіки і піклування
Шевченківської районної у м. Києві
державної адміністрації, Відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, про визнання договору нікчемним,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, скасування
державної реєстрації, визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом та виселення - задовольнити
частково.

Витребувати із чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_9 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4, її
неповнолітнього сина ОСОБА_5 та її
матір ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_4, яка діє у своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, на користь
ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 115,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 38,22 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді