Номер провадження № 22-ц/785/2767/14
Головуючий у першій інстанції Матяш
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького
М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Парапана В.Ф.,

при секретарі: Горновій А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та
її представника ОСОБА_4,

а також
представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, Білгород - Дністровської
міської ради Одеської області про
встановлення факту належності
нерухомого майна подружжю, визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом на частку нерухомого
майна та поділ нерухомого майна, яке є
суб'єктом права спільної часткової
власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом, який у подальшому був
нею уточнений, до ОСОБА_5, Білгород -
Дністровської міської ради Одеської
області про встановлення факту
належності нерухомого майна подружжю,
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом на частку
нерухомого майна та поділ нерухомого
майна, яке є суб'єктом права спільної
часткової власності.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що
відповідач ОСОБА_5 є її батьком, який
удочерив її та з 16 жовтня 1965 року
знаходився у шлюбі з її матір'ю ОСОБА_7,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року та після
смерті якої відкрилась спадщина на 1/2
частину 41/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1

Зазначену частку житлового будинку її
мати придбала разом із ОСОБА_5 21.03.1997
року на підставі договору купівлі -
продажу.

Усе своє майно ОСОБА_7 на підставі
заповіту від 23.02.2006 року заповіла своїй
доньці ОСОБА_3.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.03.2009 року за ОСОБА_3 було визнано
право власності в порядку спадкування
за заповітом на 123/800 частин спірного
житлового будинку.

Крім того, за час шлюбу подружжям були
здійснені переобладнання та збудовані
самочинні будівлі, право власності на
які були визнано за ОСОБА_5.

Добровільно вирішити спір про поділ
часток житлового будинку разом із
оформленими самочинними будівлями та
переобладнаннями всередині будинку
сторни не можуть, відповідач проживає в
зазначеному житловому будинку та
першкоджає позивачу вселитися та
користуватися ним, на підставі чого
ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним
позовом та просила його задовольнити у
повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
та його представник позовні вимоги не
визнали, пояснивши, що позивач не має
права на самочинні будівлі та
переобладнання, оскільки на їх думку
вони є особистою власністю ОСОБА_5.

Рішенням Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 жовтня 2013 року позов задоволено у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

В судове засідання апеляційної
інстанції не з'явився відповідач
ОСОБА_5 та представник Білгород -
Дністровської міської ради Одеської
області, однак про розгляд справи вони
сповіщалися належним чином, про що
свідчать поштові повідомлення про
отримання ними судових повісток, про
причини неявки до апеляційного суду
ними не повідомлено, крім того інтереси
ОСОБА_5 представляє його довірена
особа. Тому неявка зазначених осіб до
суду апеляційної інстанції у
відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
не перешкоджає подальшому розгляду
справи.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
них, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

У судовому засіданні встановлено, що
рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.03.2009 року по справі №2-160/2009 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності позов
задоволено частково та встановлено
факт належності 41/200 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, на праві власності
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Також даним рішенням суду встановлено
факт прийняття ОСОБА_3 спадщини, яка
відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
року її матері ОСОБА_7 у вигляді 123/800
частин житлового будинку АДРЕСА_1

Крім того, вказаним рішенням визнано за
ОСОБА_3 право власності на 123/800 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, які
складаються з: житлового будинку літ.
«А», 1-1 - кухня-коридор, 1-2 -житлова, 1-3 -
житлова, І - веранда, II - санвузол,
загальною площею 64,8 кв.м., житловою
площею 29,3 кв.м., гаражу літ. «Б», сараю,
літ. «В», споруд літ. № 1-5.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3
було відмовлено.

Отже, судом прийнято рішення про вступ
у спадщину ОСОБА_3 після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 та визнано за
нею право власності у порядку
спадкування на частину нерухомого
спадкового майна, яке належало
спадкодавцю на праві власності.

При цьому позивачем не ставилось
питання про належність самочинно
збудованих будівель покійній матері та
не ставилось питання про вступ у
спадщину на таке майно.

В свою чергу, рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23.06.2010 року по справі №2-3423/2010 за
позовом ОСОБА_5 до виконкому
Білгород-Дністровської міськради
Одеської області про визнання права
власності на самочинне будівництво за
ОСОБА_5 визнано право власності на
веранду літ. «а2», підвал літ. «а3»,
гараж-літню кухню літ. «В» з оглядовою
ямою літ. «в», сарай літ. «Г», вбиральню
літ. «Д», а також проведені
переобладнання всередині житлового
будинку літ. «А», що розташовані по
АДРЕСА_1

Дане рішення суду являється чинним та
ніким не скасовано.

Однак, позивачка подаючи заяву про
скасування рішення суду першої
інстанції від 06.03.2009 року вважала, що до
спадку належить не тільки та частка
домоволодіння, яку було розподілено
між нею та її батьком, а також й інша
частина домоволодіння на яку було
визнано право власності за ОСОБА_5
після смерті спадкодавця.

Згідно ст.41 Конституції України право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб, що і було
здійснено ОСОБА_5 у 2010 році.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 №7,
якщо спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (частина перша
статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить
право власності на будівельні
матеріали, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва.

Якщо право власності на самочинно
зведену будівлю визнано судом за
власником (користувачем) земельної
ділянки, на якій вона розміщена, то до
складу спадщини входить право на
відшкодування витрат на будівництво
(частина шоста статті 376 ЦК).

До спадкоємців, які прийняли спадщину,
у разі знесення самочинного
будівництва переходить обов'язок
відшкодувати вартість витрат на його
знесення і приведення земельної
ділянки до попереднього стану (частини
четверта, сьома статті 376 ЦК).

Згідно ч.2 п.3.1 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування» норми ст.392 ЦК не
застосовуються щодо вимог про визнання
права власності на об'єкти самочинного
будівництва (ч.3 ст.376 ЦК), оскільки особа
не є власником, а лише заявляє вимогу
про встановлення права власності на
об'єкт самочинного будівництва.

Відповідно до ч.13 п. 3.1 вищевказаного
листа ВССУ, якщо за життя спадкодавець
не набув права власності на житловий
будинок, земельну ділянку, то
спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування. До
спадкоємця переходять лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини. Для набуття права власності у
встановленому законодавством порядку
спадкоємець повинен здійснити дії, які
необхідні для набуття права власності
на визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Разом з тим, судом першої інстанції не
прийнята до уваги дана Постанова
Пленуму Верховного Суду України і лист
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ та позбавлено ОСОБА_5 права
власності на майно, на яке не було
реалізовано право спадкодавця ОСОБА_7
за її життя.

Згідно ч.20 п. 3.1 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування» окрім
загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної
ділянки, на якій розташоване спірне
нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем
дозволи на спорудження будинку, чи
затверджено проект на спорудження
будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено
спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту
на спорудження будинку, вимог
державних протипожежних, санітарних
норм;

5) чи посвідчено право власності
на нерухоме майно в установленому
законом порядку на час виникнення
права власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

Відповідно до абз. 3 ч.2 ст.331 ЦК України,
якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Однак, місцевим судом не було прийнято
до уваги дані факти, що привело до
неправильного вирішення спору.

Згідно ч.5 п.3.2 вказаного листа ВССУ
задоволення судом позову про визнання
за спадкоємцем права власності на
самочинне будівництво зумовлює
виникнення цього права у позивача, а не
констатує його перехід у порядку
спадкування, тому є неналежним
способом захисту прав спадкоємців,
якщо право звернутися до суду з вимогою
про визнання права власності не
належало спадкодавцеві.

Відповідно до ч.8 п.3.2 даного листа
задовольняючи позовні вимоги про
визнання права власності на спадкове
майно за спадкоємцями, яке за життя не
належало спадкодавцеві (відсутній
правовстановлюючий документ на
нерухоме майно на ім'я спадкодавця),
суди тим самим суттєво порушували
норми матеріального права, фактично
визнавали право власності за
позивачами без будь-якої правової
підстави.

Однак, всупереч зазначеній правовій
позиції судом першої інстанції
визнано за позивачем право власності
на нерухоме майно, яке не було належним
чином оформлене спадкодавцем за життя,
як того вимагає діюче законодавство.

При цьому, до розподілу згідно
задоволених позовних вимог належить
все спірне домоволодіння, як то
частина, що була прийнята ОСОБА_3 у
спадок після смерті спадкодавця ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у визначений законом
шестимісячний строк, так і частина
домоволодіння на яку було визнано
право власності за ОСОБА_5 23.06.2010 року на
підставі рішення суду, однак висновком
судової будівельно-технічної
експертизи від 22.02.2013 року (т.1 а.с.178-210)
про розділ домоволодіння були
визначені частки між власниками з
урахуванням і тієї частини
домоволодіння, яка не була спадковою
масою за життя спадкодавця, та на час
смерті у ОСОБА_7 було відсутнє право
власності на частку нерухомого майна,
на яку згодом було визнано право
власності за відповідачем у даній
справі.

З урахуванням викладеного, судова
колегія приходить до висновку, що
позивачка необґрунтовано та
безпідставно заявила вимоги про
розподіл тієї частки спірного
домоволодіння, право на яке було
відсутнє у спадкодавця.

На підставі п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову
позивачці ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог.

При цьому позивачка не позбавлена
права для вирішення спору звернутись
до суду з позовом про розподіл
визначеного права власності та
спадкового майна в межах тієї
спадкової маси, яка належала
спадкодавцю на момент смерті на
законних підставах.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п. п. 1,4 ч.1
ст.309, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити,
рішення Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 жовтня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
Білгород - Дністровської міської ради
Одеської області про встановлення
факту належності нерухомого майна
подружжю, визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом на
частку нерухомого майна та поділ
нерухомого майна, яке є суб'єктом права
спільної часткової власності
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, однак воно може бути
оскаржено в касаційному порядку до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області: М.М.
Драгомерецький

В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Копія вірна: суддя
М.М. Драгомерецький