АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2766/14
Головуючий 1-ої інстанції -
Справа № 643/4042/13-ц
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.,

суддів - Крилової Т.Г., Маміної О.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 28 лютого 2014 року по справі за
позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за отриманий товар в розмірі 42425,00
грн., а також судовий збір в сумі 424,25
грн., а всього на суму 42849,25 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що 04.07.2012 року
він передав у власність ОСОБА_2, а
остання прийняла швейну продукцію в
асортименті згідно накладної №35 від
04.07.2012 року на загальну суму 18905,00 грн.
Крім того, в грудні 2012 року, позивач
передав у власність відповідачу, а
остання прийняла товар від нього в
асортименті на загальну суму 23520,00 грн.,
а саме: згідно накладної №40 від 12.12.2012
року - на загальну суму 12605,00 грн.; згідно
накладної №41 від 14.12.2012 року - на
загальну суму 3675,00 грн.; згідно
накладної №42 від 15.12.2013 року - на
загальну суму 2120 грн.; згідно накладної
№43 від 19.12.2012 року - на загальну суму
5120,00 грн. За отриманий товар відповідач
не розрахувалась. Загальна сума боргу
за переданий товар відповідачу станом
на 21.03.2013 року складає 42425,00 грн. Позивач
неодразово намагався вирішити питання
з відповідачем, яка пообіцяла провести
повний розрахунок за отриманий товар
на суму 18905,00 грн. в строк до 01.09.2012 року,
про що написала розписку від 10.08.2012
року. Проте, своїх обіцянок відповідач
не виконала. Спочатку вона говорила про
те, що в неї не вистачає коштів
внаслідок того, що їй терміново
необхідно провести черговий платіж за
отамання кредиту перед АТ
«УкрСиббанк», потім про те, що вона
передала товар родичці з Криму, яка за
нього не розраховується, і про те, що в
неї вкрали заплановані кошти в
маршрутці. 20.02.2013 року позивач направив
відповідачу лист-вимогу, в якому
вимагав сплати боргу протягом 7 днів з
моменту отримання листа. Лист отримано
відповідачем 22.02.2013 року. Але
відповідач на цей лист не відреагувапа
і взагалі перестала спілкуватись. На
підставі вище викладеного просив позов
задовольнити.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 28 лютого 2014 року позовну
заяву суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 суму боргу за отриманий
товар в розмірі 18905,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 судові витрати в сумі 243,60
грн.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить вказане рішення
скасувати і постановити нове, яким його
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі. Судові витрати покласти на
відповідача.

Посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції фактичних
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.
Висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона не підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
правовідносини які між ними виникли та
закон їх регулюючий, виходячи з того, що
між сторонами виникли боргові
зобов'язання, відповідачка не
повернула позивачу грошові кошти у
сумі 18905 грн. В іншій частині позивач не
надав належних та допустимих доказів
на його підтвердження.

Висновок суду, з яким погоджується
судова колегія, ґрунтується на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень,
відповідає положенням ст. ст. 57-60, 64 ЦПК
України, та нормам матеріального права.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного:

Матеріалами справи встановлено, що
відповідно до накладної №35 від 04.07.2012
року СПД ФО ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 товар
на суму 18905,00 коп.

Відповідно до накладної №40 СПД ФО
ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 товар на суму 12435,
00 грн. 00 коп.

Відповідно до накладної №41 СПД ФО
ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 товар на суму 3675
грн. 00 коп.

Відповідно до накладної №42 СПД ФО
ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 товар на суму 3675
грн. 00 коп.

Відповідно до накладної №43 СПД ФО
ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 товар на суму 3675
грн. 00 коп.

Згідно з договором купівлі-продажу, на
наявність якого посилається позивач,
ст. 655 ЦК України: за договором
купівлі-продажу одна сторона передає
або зобов'язується передати майно у
власність другій стороні, а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно і сплатити за нього певну грошову
суму.

Тобто договір купівлі-продажу є
оплатним договором, а оскільки ні
накладні, ні будь-які інші матеріали
справи не містять інших даних, які б
свідчили про умови повернення грошових
коштів позивачу, умови, на яких
зазначений у накладних товар
передавався відповідачці, строки
виплат та порядок за товар та інше,
вважати доведеним наявність боргу за
отриманий товар у відповідачки перед
позивачем підстав немає.

10.08.2012 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_1
розписку, згідно з якою визнає свій
борг перед позивачем у сумі 18905 грн., що
відповідає вартості товару отриманого
нею по накладній № 35 від 04.07.12 р.
Відповідно до розписки, копія якої
міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2
повинна виплатити борг у сумі 18905,00 грн.
строком до 01.09.2012 року.

На письмову вимогу ОСОБА_1, ОСОБА_2 не
відреагувала, грошові кошти не
повернула.

Згідно зі ст. 1053 ЦК України за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням
проводиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики (ст.
1047 ЦК).

У судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача надав оригінал
розписки від 10.08.2012 р., ОСОБА_2 не
заперечувала, що це її розписка. Також
пояснила, що ніяких боргових
зобов'язань перед позивачем вона не
має. Гроші за отриманий товар йому
повернула.

Доводи відповідачки позивачем не
спростовані.

Рішення суду ухвалене з додержанням
вимог ст. 526, 530, 610, 611, 615, 625, ЦК України,
ст. 88 ЦПК України.

Висновок суду є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка.

Правильно встановивши юридичну
природу виниклих правовідносин, суд
застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки і не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені в рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Суд дав належну оцінку всім наявним у
справі доказам, та навів у рішенні
мотиви спростування кожного з доводів,
які наводилися.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
апеляційній скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення відносно
скасування чи зміни оскаржуємого
судового рішення і висновків суду
першої інстанції не спростовують, в її
задоволенні належить відмовити на
підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: