22-ц/775/384/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Васильченко
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів - Сороки
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 30 січня 2014 року,-
11 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, який в
подальшому уточнив, та просив визнати
відповідачку такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 06.06.2011 року між ним
та ОСОБА_3 було укладено договір
дарування 1225 частини будинку АДРЕСА_1
13.09.2011 р. договір був зареєстрований в
БТІ м.Маріуполя. Однак, відповідачка,
будучи колишнім власником, з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою не знялась та у добровільному
порядку здійснити це не бажає, у зв'язку
з чим порушує його право власності на
будинок. Тому, просив визнати
відповідачку такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
03 червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
було задоволено та визнано ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1
Ухвалою суду від 30.12.2013 року за заявою
ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення
дане рішення було скасовано.
За результатами повторного розгляду
справи рішенням Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
30 січня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування будинком
АДРЕСА_1 відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, позивач ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, в
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення та ухвалити нове рішення, яким
визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням 12/25
будинку АДРЕСА_1 При цьому посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, яка
доводи апеляційної скарги підтримала,
просила апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
заперечення відповідачки ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_5, які просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що згідно
нотаріально посвідченого договору
дарування частини будинку від 06.06.2011
року ОСОБА_3 подарувала 12/25 частин
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Згідно договору
предметом відчуження є частина
житлового будинку літ.А-1, а саме,
кімнати 1-3,1-4, нежитлова прибудова
літ.А1-1, тамбур літ.а-1, ганок літ.а,
паркан 1,3, житловою площею 23,3кв.м,
загальною площею 36,7 кв.м.

Згідно реєстраційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно від
24.01.2014 року власниками вказаного
будинку є ОСОБА_2 - 12/25 частини і ОСОБА_6 -
13/25 частини будинку.

За таких обставин, виходячи з того, що
суду не представлено ніяких даних про
те, чи зареєстрована ОСОБА_3 у спірному
будинку, з якого часу, якою частиною
будинку користувалася, з якого часу не
проживає в ньому, та, враховуючи
рішення Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 27.09.2013 року, згідно
якого ОСОБА_3 зверталася до суду з
позовом про вселення, а також приймаючи
до уваги той факт, що в заявлених
вимогах ОСОБА_2 не ставиться питання
про усунення будь-яких перешкод в
здійсненні ним права власності,
відсутність посилання на те, які саме
його права порушено відповідачкою у
даному випадку, та на посилання норм
житлового права, а також те, що позивачу
належить 1225 частин спірного будинку,
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що позивач не може ставити
питання про визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування усім
будинком, тому у задоволенні позову
відмовив.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ст.387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п.п.33,34 постанови від 07.02.2014 року
№ 5 "Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав", застосовуючи положення
статті 391 ЦК, суд має виходити із такого,
що відповідно до положень статей 391, 396
ЦК позов про усунення порушень права,
не пов'язаних із позбавленням
володіння, підлягає задоволенню у разі,
якщо позивач доведе, що він є власником
або особою, яка володіє майном (має
речове право) з підстави, передбаченої
законом або договором, і що діями
відповідача, не пов'язаними з
позбавленням володіння, порушується
його право власності чи законного
володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в
тому разі, коли позивач доведе, що є
реальна небезпека порушення його права
власності чи законного володіння зі
сторони відповідача. При цьому суди
повинні брати до уваги будь-які
фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на
підставі яких за звичайних умов можна
зробити висновок про наявність такої
небезпеки.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, яке включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом
(стаття 41 Конституції України, статті 316
- 319 ЦК), то власник на підставі статті 391
ЦК не може бути визнаний таким, що
втратив право користування своїм
майном, зокрема жилим приміщенням або
виселений із нього, оскільки це не
відповідає характеру спірних
правовідносин, й такі вимоги
регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109,
110, 116 Житлового кодексу Української РСР
(далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду
позовів про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, судам необхідно чітко
розмежовувати правовідносини, які
виникають між власником та попереднім
власником житла, і правовідносини, які
виникають між власником житла та
членами його сім'ї, попередніми членами
його сім'ї, а також членами сім'ї
попереднього власника житла. Так,
власник житла має право вимагати
визнання попереднього власника таким,
що втратив право користування житлом,
що є наслідком припинення права
власності на житлове приміщення (пункт
3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям
останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, зокрема жилим приміщенням,
шляхом зняття особи з реєстраційного
обліку, залежить від вирішення питання
про право користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Зі справи вбачається, що позивачу на
праві власності належить 12/25 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, інша
частина будинку на підставі
нотаріально посвідченого договору на
праві власності належить ОСОБА_6
(а.с.5-6,63-64).

Разом з тим, позивач заявив вимоги про
визнання відповідачки такою, що
втратила право користування житловим
будинком в цілому (а.с.3-4,15-16), тобто,
ставить питання і про визнання
відповідачки такою, що втратила право
користування і частиною будинку, яка
йому не належить, не маючи на це ніяких
повноважень.

Ні суду першої інстанції, ні
апеляційному суду не надано ніяких
доказів, в тому числі, будинкової книги,
з яких можна було б зробити висновок, в
якій частині будинку зареєстрована
відповідачка та якою частиною будинку
вона користувалася. Суду також не
надано жодних доказів про те, що є
реальна небезпека порушення діями
відповідачки права власності чи
законного володіння позивача, а
рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 27.09.2013 року, яке набрало
законної сили (а.с.66-67), встановлено, що
ОСОБА_7 за місцем своєї реєстрації не
проживає з грудня 2012 року.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що розглядаючи справу
відповідно до вимог ст.11 ЦПК України в
межах заявлених позовних вимог та на
підставі доказів, наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
суд першої інстанції правильно дійшов
до висновку про відмову в задоволенні
позову. Дані висновки суду в
апеляційній скарзі та в судовому
засіданні апеляційного суду нічим не
спростовані, тому доводи апеляційної
скарги про невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушення
норм матеріального права є
безпідставними.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовними для
скасування рішення, у справі не
встановлено. Тому. Доводи апеляційної
скарги про порушення норм
процесуального права також є
безпідставними.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та в межах
доводів апеляційного оскарження,
колегія суддів не вбачає апеляційних
підстав для скасування рішення суду і
задоволення позову, тому рішення суду
підлягає залишенню без зміни, у зв'язку
з чим апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
30 січня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Ігнатоля Т.Г.

Судді :
Сорока Г.П.

Попова С.А.