Справа №: 671/2742/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
м. Волочиськ

Волочиський
районний суд Хмельницької області в
складі:

головуючого судді Ніколової С.В.

при
секретарі Хрупайло Т.В.,

з участю представника позивача
Васильчука В.А., відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Волочиську
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення кредитної заборгованості,

встановив:

18 грудня 2013 року ПАТ КБ
"ПриватБанк" (далі - Банк) звернулося в
суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про
стягнення 26756 грн. 89 коп. заборгованості
за кредитом. В обгрунтування своїх
вимог позивач вказував, що згідно
укладеного договору без номера від
18.07.2006 року (далі - договір) відповідач
отримав кредит в розмірі 10000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36,00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним та Банком договір.
Пунктом 9.12 зазначених Умов та Правил
передбачено, що цей Договір діє
протягом 12 місяців з
моменту його підписання і в разі, якщо
ні одна із сторін не поінформує іншу
сторону про припинення дії Договору,
він автоматично лонгується на такий же
термін.

Позивач вказує, що ним було
виконано свої зобов'язання щодо
надання кредиту, проте, відповідач
допустив заборгованість, що
підтверджується відповідним
розрахунком і така заборгованість
станом на 31.08.2013 року становить 26756 грн.
89 коп., а саме: 7347 грн. 08 коп.
заборгованості за кредитом, 17659 грн. 48
коп. заборгованості по процентах за
користування кредитом, а також штрафи
згідно п. 8.6 договору - 500 грн. (фіксована
частина), 1250 грн. 33 коп. (процентна
складова). Оскільки відповідач
ухиляється від виконання своїх
зобов'язань по сплаті заборгованості
за кредитом у зазначеному розмірі, тому
позивач просить захистити його права в
судовому порядку та стягнути з
відповідача заборгованість за даним
кредитним договором та судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача підтримує позовні вимоги в
повному обсязі з підстав, наведених у
позовній заяві. Крім того, посилається
на те, що з моменту укладення спірного
договору 18.07.2006 року жодна із сторін не
заявила про намір його припинити, також
відповідач не подавав до бо Банку
письмової заяви про закриття
картрахунку. Вважає, що строк позовної
давності Банком не пропущений,
оскільки за умовами кредитного
договору позичальник виконує
зобов'язання частинами, а тому
позичальник мав повернути весь кредит
25.09.2013 року. Також посилається на те, що
відповідач, виконавши 30.07.2008 року
судовий наказ, не врахував того, що за
час дії договору з моменту видачі
судового наказу до сплати ним коштів
Банк продовжував нараховувати
заборгованість за кредитом та
відсотками у цей період.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали.
Зокрема, відповідач пояснив, що дійсно
18.07.2006 року між ним та Банком було
укладено договір, згідно якого він
отримав кредитний ліміт на кредитну
картку у розмірі 10000 грн. Оскільки у
нього виникла заборгованість за цим
кредитом, він станом на 25.07.2008 року на
підставі судового наказу Волочиського
районного суду Хмельницької області
від 12.06.2007 року повністю погасив
заборгованість в розмірі 9242 грн. 16 коп.,
що складалась із заборгованості за
кредитом, процентами та штрафів,
визначених позивачем, після чого
повернув позивачу кредитну карту і
будь-яких розрахунків з позивачем в
подальшому не вів. Вважають, що позов в
частині стягнення з відповідача
заборгованості по тілу кредиту в сумі
7347 грн. 08 коп. не підлягає
задоволенню, оскільки така вже
стягнута згідно зазначеного судового
наказу. Щодо вимог про стягнення
заборгованості по відсотках за
користування кредитом за період з
12.06.2007 року по 25.07.2008 року збіг строк
позовної давності, а також не
підлягають задоволенню вимоги про
стягнення частини відсотків за
користування кредитом, нарахованих на
прострочену заборгованість за період з
26.07.2008 року по 31.08.2013 року, оскільки
зобов'язання за кредитним договором
припинилися 25.07.2008 року після повного
виконання судового наказу.

Відповідач та його представник
подали письмову заяву про застосування
строку позовної давності за даним
спором про стягнення з відповідача на
користь Банку заборгованості у сумі 26756
грн. 89 коп. та просять відмовити в
позові за спливом позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши і дослідивши
матеріали справи та оцінюючи зібрані у
справі докази у їх сукупності, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі. Позовна давність,
встановлена законом, не може бути
скорочена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України)

Частиною 5 ст. 267 ЦК України
передбачено, що якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 631 ЦК України передбачено,
що строком договору є час, протягом
якого сторони можуть здійснити свої
права і виконати свої обов'язки
відповідно до договору. Договір
набирає чинності з моменту його
укладення. Сторони можуть встановити,
що умови договору застосовуються до
відносин між ними, які виникли до його
укладення. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Судовий наказ є формою судового
рішення (ч. 1 ст. 95 ЦПК України), а отже,
має виконуватись за загальними
правилами виконання судових рішень (ст.
14 ЦПК України).

Судом об'єктивно встановлено, що
18.07.2006 року між сторонами було укладено
кредитний договір без номера, згідно
якого відповідач отримав кредит у
розмірі 10000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,00%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Даний кредитний договір
був укладений на підставі заяви
відповідача, в якій він вказував про
свою згоду з Умовами надання
банківських послуг та Правилами
користування платіжною карткою, на
підставі яких було укладено кредитний
договір про надання банківських послуг
у вигляді платіжної картки.

У зазначених Умовах і Правилах
визначено, зокрема, поняття карткового
рахунку, кредитної лінії, платіжної
картки, обов'язки сторін та інші умови
надання кредиту. Пунктом 9.12. Умов і
Правил передбачено, що даний договір
діє протягом 12 місяців з моменту його
підписання, і в разі, якщо ні одна із
сторін не поінформує іншу сторону про
припинення дії Договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін.

Станом на 01.06.2007 року відповідач
допустив заборгованість перед Банком у
розмірі 9242 грн. 16 коп., яка складалася із
наступних платежів: заборгованість за
кредитом у розмірі 8551 грн. 37 коп., 690 грн.
79 коп. - заборгованість по процентах. У
зв'язку з цим позивач 11.06.2007 року
звернувся в суд з заявою про видачу
судового наказу.

12 червня 2006 року Волочиським
районним судом Хмельницької області
було задоволено заяву позивача та
видано судовий наказ про стягнення з
відповідача 9242 грн. 16 коп.
заборгованості за кредитним договором
та 40 грн. 50 коп. судових витрат.

Станом на 25.07.2008 року відповідачем
на підставі даного судового наказу
було повністю погашено заборгованість
у зазначеному вище розмірі.

Ці обставини підтверджуються
заявою відповідача від 18.07.2006 року про
видачу кредиту, Умовами і Правилами
надання банківських послуг, тарифами
кредиту, матеріалами цивільної справи
2-н-290, зокрема, наявною в ній заявою ЗАТ
"ПриватБанк" від 11.06.2007 року до
Волочиського районного суду про видачу
судового наказу, де зазначено розмір
заборгованості по тілу кредиту - 8551 грн.
37 коп. та заборгованості по процентах
за користування кредитом - 690 грн. 79 коп.,
постановою відділу ДВС Волочиського
районного управління юстиції від 29.12.2008
року про закінчення виконавчого
провадження за даним судовим наказом,
де зазначено, що борг та виконавчий
збір сплачено повністю і перераховано
платіжним дорученням № 690 від 25.07.2008
року.

Оскільки відповідач погасив
заборгованість згідно судового наказу
Волочиського районного суду
Хмельницької області від 12.06.2007 року
лише 25.07.2008 року, тому згідно ч. 1 ст. 631 ЦК
України строк дії вказаного кредитного
договору не закінчився і за цей період
з 12.06.2007 року по 25.07.2008 року позивач
вправі був провести нарахування
процентів на прострочену суму кредиту
та визначити штраф (фіксовану та
процентну складову) згідно п. 8.6 Умов
надання банківських послуг та
звернутися до суду з відповідним
позовом в межах строку, передбаченого
ст. 257 ЦК України, тобто протягом трьох
років - до 26.07.2011 року. Між тим, як
вбачається з матеріалів справи, Банк
звернувся в суд після спливу цього
строку - 18 грудня 2013 року.

Враховуючи, що відповідач просить
застосувати у даному спорі позовну
давність, суд дійшов висновку, що сплив
позовної давності за наведених
обставин є підставою для відмови в
позові. Також суд виходить з того, що
позивачем не наведено поважних причин
пропущення ним строку звернення до
суду, а також в судовому засіданні
встановлено, що при укладенні
кредитного договору Умовами надання
банківських послуг та Правилами
користування платіжною карткою не було
передбачено збільшення позовної
давності, що підтверджується змістом
зазначених письмових доказів.

Відмовляючи в позові за спливом
позовної давності, суд не приймає до
уваги посилання представника позивача
на те, що сума коштів в розмірі 9242 грн. 16
коп., яка була сплачена відповідачем
25.07.2008 року згідно судового наказу
Волочиського районного суду від 12.06.2007
року, була відповідно черговості
погашення вимог за грошовими
зобов'язаннями, передбаченої ст. 534 ЦК
України, віднесена в першу чергу на
погашення процентів, штрафу і в останню
чергу на погашення поточної, в тому
числі простроченої заборгованості за
тілом кредиту. При цьому, суд виходить з
того, що заборгованість по тілу кредиту
була виплачена позивачем при зверненні
до суду з заявою про видачу судового
наказу і саме в цій заяві та долученому
до неї розрахунку була визначена
заборгованість в такому розмірі, яку
відповідач погасив 25.07.2008 року згідно
судового наказу. Тобто, станом на 25.07.2008
року заборгованість по тілу кредиту
відповідачем була сплачена повністю і
ця сума коштів в розмірі 8551 грн. 37 коп.
підлягала зарахуванню на тіло кредиту,
690 грн. 79 коп. на проценти
відповідно до судового наказу,
виданого Волочиським районним судом на
підставі заяви позивача та його
розрахунку на той період, а не на
погашення відсотків на новий період
після видачі судового наказу про
стягнення 9242 грн. 16 коп. в порядку, який
зазначив позивач, звернувшись в суд з
даним позовом.

Також суд вважає безпідставними
твердження представника позивача про
те, що 04.08.2009 року на рахунок
відповідача Банком було перераховано
кредитні кошти (кредитний ліміт) у
розмірі 7347 грн. 08 коп., оскільки
встановлено, що карта
НОМЕР_1, видана на ім'я ОСОБА_2, мала
термін до липня 2009 року, перевипуску
карти не було, а сума на погашення
кредиту в розмірі 111 грн. 66 коп. 07.09.2009
року була внесена на картковий рахунок
відповідача Банком в зв'язку з
коригуванням балансу, що
підтверджується довідкою №
30.1.0.0/2-20140227/2734, виданою позивачем від
13.03.2014 року.

Таким чином, представником
позивача в судовому засіданні не були
спростовані пояснення відповідача про
те, що після сплати в 2008 році коштів,
стягнутих з нього в примусовому
порядку згідно судового наказу, він
будь-яких платежів на користь позивача
не проводив, кредитною карткою не
користувався.

Враховуючи наведене та оцінюючи
наявні докази у їх сукупності, суд
дійшов висновку про відмову в позові за
пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212-215
ЦПК України, ст.ст. 257, 259, 267, 631 ЦК
України, суд

вирішив:

В позові публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
кредитної заборгованості відмовити.

На рішення через суд першої
інстанції, який його ухвалив, може бути
подано апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: