У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Виноградівського районного
суду від 19 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа -
приватний нотаріус Виноградівського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним іпотечного
договору, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на
рішення Виноградівського районного
суду від 19 лютого 2014 року яким у
задоволенні її позову до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ
КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_3, третя особа -
приватний нотаріус Виноградівського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним іпотечного
договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі, просять рішення
суду скасувати, як таке що винесене з
порушенням норм матеріального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення даного позову. На
обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що суд відмовляючи в
задоволенні позову з приводу пропуску
строку позовної давності взагалі не
зазначив чи порушене її право.
Посилається на те, що суд помилково
вважав, що строк позовної давності щодо
вимоги про визнання недійсним
іпотечного договору починає спливати з
моменту укладення такого договору.
Вказує на те, що про порушення свого
права вона дізналася після
пред'явлення до неї банком позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Встановлено, що 19.10.2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, згідно якого
останній отримав кредит в сумі 10 636
доларів США.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_3 по даному
кредитного договору 23.10.2006 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
іпотечний договір, предметом якого
стало належне позивачці нерухоме
майно, а саме: 46/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10,
11).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено строк позовної
давності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позову через
пропуск позовної давності, оскільки
такий ґрунтується на матеріалах
справи.

При цьому не може бути взято до уваги
посилання апелянта на помилковість
висновку суду щодо початку спливу
позовної давності з моменту укладення
іпотечного договору зважаючи на
наступне.

Дійсно, згідно п.28 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перебіг
позовної давності щодо вимог про
визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. ЦК встановлено
винятки з цього правила щодо окремих
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними (частини друга,
третя статті 261 ЦК).

Однак, оскільки по даній справі, ОСОБА_5
є стороною іпотечного договору, то вона
достеменно знала про те, що передає в
іпотеку майно, яке перебуває у спільній
частковій власності вже в момент
укладення іпотечного договору. Саме в
цей момент вона повинна була дізнатися
про своє порушене право (враховуючи
підставу даного позову). Тобто, момент
коли ОСОБА_5 повинна була довідатися
(довідалася) про своє порушене право
співпадає з моментом укладення
договору, про що вірно зазначено судом
першої інстанції.

Позов пред'явлено після спливу
трирічного строку з даного моменту і
відповідач ставить питання про
застосування позовної давності, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги щодо не
зазначення судом про порушення її
права заслуговують на увагу.

Дійсно, суд першої інстанції, дійшовши
у своєму рішенні висновку щодо
пропуску позивачем строку позовної
давності, в порушення норм
процесуального права не зробив
висновку чи порушено право позивачки
(чи обґрунтованим є позов).

Колегія суддів констатує, що
пред'явлений ОСОБА_5 ґрунтується на
нормах матеріального права та
підтверджений належними доказами,
тобто її право є порушеним.

Так, за нормами ч. 3 ст. 5 ЗУ "Про іпотеку"
частина об'єкта нерухомого майна може
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі й реєстрації права
власності на неї як окремий об'єкт
нерухомості, якщо інше не встановлено
цим Законом.

Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 ЗУ
"Про іпотеку" майно, що є у спільній
власності, може бути передане в іпотеку
лише за нотаріально посвідченою згодою
усіх співвласників. Співвласник
нерухомого майна має право передати в
іпотеку свою частку в спільному майні
без згоди інших співвласників за умови
виділення її в натурі та реєстрації
права власності на неї як на окремий
об'єкт нерухомості.

Оскільки майно, яке є предметом іпотеки
знаходиться у спільній частковій
власності, то ОСОБА_5 не мала права
передавати його в іпотеки без згоди
іншого співвласника. Тобто оспорюваний
іпотечний договір укладено з
порушенням вимог чинного
законодавства.

Подібного висновку дійшов Верховний
Суд України в своїй Постанові № 6-96цс13
від 30.10.2013 року, і такий висновок є
обов'язковим для всіх судів України (ч.2
ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Разом з тим, сама по собі така неповнота
судового рішення не може бути
підставою для його зміни чи скасування,
оскільки вона не призвела до
неправильного вирішення справи.

З врахуванням вищевикладеного, колегія
суддів апеляційного суду приходить
висновку, що суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку щодо
відмови в задоволенні позову через
сплив позовної давності хоч і не вказав
у мотивувальній частині про порушення
права позивачки.

За змістом ч.2 ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Зазначене є підставою для відхилення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Виноградівського районного
суду від 19 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді