Провадження №2-п/748/3/14
Єдиний унікальний № 748/314/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Чернігів

Чернігівський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого судді Козак В.І.,

при секретарі Барбаш К.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Чернігові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, в якому просить, після
збільшення позовних вимог, стягнути з
відповідача сплачені йому кошти в сумі
45 000 грн, відповідно до розписок;
стягнути з відповідача 2 990 грн
моральної шкоди, яка спричинена
позивачу внаслідок невиконання ОСОБА_4
взятих на себе зобов'язань; стягнути з
відповідача витрати на правову
допомогу та судовий збір, мотивуючи
свої вимоги тим, що 01 грудня 2012 року
позивач та відповідач уклали
домовленість, яку виклали в розписці,
відповідно до якої відповідач передає
позивачу у власність автомобіль з
маршрутом № 29 БАЗ "Дельфін", державний
номерний знак НОМЕР_1, а ОСОБА_1 сплачує
з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року ОСОБА_4 70 000
грн. Позивач 01.12.2012 року сплатив
відповідачу 10 000 грн та 26.02.2013 року
сплатив 35 000 грн, однак 22.04.2013 року
відповідач забрав автомобіль, який
переданий позивачу відповідно до
розписки від 01.12.2012 року, не повернувши
сплачені за нього кошти, а таму позивач
просить стягнути сплачені кошти в
примусовому порядку.

У судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали та
просили його задовольнити з вказаних у
ньому підстав.

Як зазначав позивач, власником
автобусу є мати відповідача. Дружина
відповідача займалася автобусним
бізнесом, а саме наймала водіїв на
перевозки пасажирів по маршруту
автобусу № 29. Він працював у дружини
відповідача водієм. Коли він дізнався,
що сім'я відповідача має намір продати
автобус, то виявив бажання купити його
в розстрочку, про що у грудні і
домовився з відповідачем. Близько
половину року він працював на автобусі
на себе, тобто сам керував, сам
сплачував податки та інше. Приблизно з
квітня 2013 року з ним працював і
відповідач. Потім відповідач забрав
автобус і усунув його від роботи.

Представник відповідача позов не
визнав та просив відмовити у його
задоволенні, оскільки кошти в розмірі 10
000 грн позивачем були сплачені
відповідачеві за оренду транспортного
засобу з маршрутом. 35 000 грн відповідач
не отримував від позивача за оренду.
Продавати транспортний засіб позивачу
відповідач не збирався. Згідно
домовленості між сторонами, позивач
користувався автомобілем родини
відповідача, за що повинен був
сплачувати по 5 000 грн щомісяця і за рік
оренди оплата складала 70 000 грн.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, котрі працюють
водіями на маршрутах разом зі
сторонами, зазначали, що чули зі слів
про продаж відповідачем автобусу.

Свідок ОСОБА_7, котрий є батьком
позивача, пояснив, що його син вирішив
купити транспортний засіб з маршрутом
щоб працювати на себе, за що сплатив 45 000
грн.

Вислухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши докази, які містяться в
матеріалах справи, суд приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що 01 грудня 2012 року
позивач та відповідач уклали
домовленість, яку виклали в розписці,
відповідно до якої відповідач передає
позивачу автомобіль з маршрутом № 29
БАЗ "Дельфін", державний номерний знак
НОМЕР_1, а ОСОБА_1 сплачує з 01.12.2012 року по
01.12.2013 року ОСОБА_4 70 000 грн. (а.с. 29)

01 грудня 2012 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4
10 000 грн, що підтверджується розпискою
про отримання коштів. (а.с. 29) З цього
приводу представником відповідача
було визнано факт отримання ОСОБА_4 10 000
грн від позивача.

Згідно розписки від 26 лютого 2013 року,
ОСОБА_4 отримав 35 000 грн за автобус з
державним номерним знаком НОМЕР_1 з
маршрутом № 29, що підтверджується
відповідною розпискою. (а.с. 30)

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти того, що по
цій розписці ОСОБА_4 було сплачено
позивачем кошти в сумі 35 000 грн. Разом з
тим, суд відноситься критично до такої
позиції сторони відповідача, оскільки
остання розписка аналогічна
попередній, також йдеться мова про той
же транспортний засіб з тим же
маршрутом. Крім того, друга розписка, як
і попередня знаходиться у позивача. Про
що йдеться у другій розписці, на
спростування факту оплати позивачем
коштів за автомобіль відповідачу,
представник відповідача у судовому
засіданні не пояснював.

Тобто, судом встановлено, що протягом
грудня 2012 року - лютого 2013 року позивач
сплатив відповідачу 45 000 грн, як вказано
у розписках за транспортний засіб з
маршрутом.

Також судом встановлено, і це не
заперечується сторонами, відповідач 01
грудня 2012 року передав позивачу
автомобіль з маршрутом № 29 БАЗ,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно ст.1212 ЦК України, особа, яка
набула майно або зберігала його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно набуте, згодом відпала. Це
положення застосовується незалежно
від того, чи безпідставне набуття або
збереження майна було результатом
поведінки набувача майна, потерпілого,
інших осіб чи наслідком події.

У судовому засіданні не здобуто жодних
доказів того, що транспортний засіб
передавався позивачеві саме з метою
продажу, відповідач навіть не є
власником автобусу, тому він не мав
права розпоряджатися цим майном.

В наданих позивачем розписках про таке
не йдеться, а з пояснень позивача у
судовому засіданні вбачається, що з
грудня 2012 року близько половини року
він користувався транспортним засобом
з маршрутом, сплачуючи при цьому
відповідачу, котрий є членом сім'ї
власника автомобіля, певну суму.

Допитані у судовому засіданні свідки
напевно пояснити нічого не змогли, а
свідок ОСОБА_7 є заінтересованою
особою, бо є батьком позивача, і
неприязно відноситься до відповідача,
як він зазначив у суді. За таких
обставин, суд не може прийняти
показання цих свідків ні на
підтвердження, ні на спростування тих
чи інших обставин.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК
України.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Наведене дає підстави вважати вимоги
позивача про стягнення з відповідача
сплачених за автомобіль коштів
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Чернігівської області через
Чернігівський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.І. Козак