Справа № 462/6787/13
Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/783/1850/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача
Романчука Ю.Р., представника
відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 12 грудня 2013 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сюрприз» до ОСОБА_5
про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У вересні 2013 року ТзОВ «Сюрприз»
звернулось в суд з позовом та з
посиланням на ст.ст. 130, 131, 134, 135-3, 136 КЗпП
України, ст. 156 КпАП України просило
стягнути з ОСОБА_5 на користь ТзОВ
«Сюрприз» 8 500 грн. у відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству.

Вимоги мотивувало тим, що 23.06.2010 року
між Львівським міським центром
зайнятості та ТзОВ «Сюрприз» укладено
договір про працевлаштування
безробітного з наданням дотації,
згідно якого ТзОВ «Сюрприз»
працевлаштувало відповідачку на
постійну роботу за професією бармен.
24.06.2010 року між ТзОВ «Сюрприз» та ОСОБА_5
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. 27.01.2011 року
відповідачем при виконанні трудових
обов'язків помилково вибито чек на
суму 24 грн. «Горілка «Медоф» замість
сирника та кагор на суму 12 грн. замість
фруктового торту, внаслідок чого
працівниками ДПІ у Галицькому районі
складено акт про порушення. 20.04.2011 року
відповідачем реалізовано алкогольний
напій особі, якій не виповнилося 18
років, про що працівниками ДПІ у
Галицькому районі 20.04.2011 року складено
акт перевірки та на підставі даного
акту прийнято рішення про застосування
фінансових санкцій до підприємства за
роздрібну торгівлю алкогольними
напоями без наявності ліцензії - 1 700
грн., продаж алкогольних напоїв
неповнолітнім - 6 800 грн. У вересні 2012
році Галицьким відділом ДВС
Львівського МУЮ на підставі Наказу
господарського суду 10/198 стягнуто з
ТзОВ «Сюрприз» суму 12 111,05 грн., з
врахуванням суми цих штрафів - 8 500 грн.,
що була стягнута на користь державного
бюджету на підставі Рішення про
застосування фінансових санкцій
№00044/3311 від 26.04.2011 року.

З врахуванням вищенаведеного позивач
вважає, що з моменту виплати
підприємством, організацією сум третій
особі у нього виникло право регресної
вимоги до працівника. Оскільки з вини
відповідача підприємству спричинено
шкоду в сумі 8 500 гривен , просить таку
стягнути .

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 12 грудня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ТзОВ «Сюрприз» матеріальну
шкоду в розмірі 8 500 грн. та 229 грн. 40 коп.
судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач.
Вважає його незаконним та
необґрунтованим. ухваленим при неповно
з'ясованих обставинах справи, висновки
суду не підтверджені належними
доказами. Просить рішення скасувати та
ухвалити нове, який у задоволенні
позову відмовити.

Свої вимоги мотивує тим, що згідно
вимог ст.. 130 КЗпП України при
покладенні матеріальної
відповідальності права та законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму шкоду, лише в межах і
порядку, передбачених законодавством,
і за умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Згідно ст..
134 КЗпП України працівники несуть повну
матеріальну відповідальність коли між
працівником і підприємством, установою
та організацією відповідно до ст. 135-1
цього Кодексу укладено письмовий
договір про взяття на себе працівником
повної матеріальної відповідальності
на незабезпечення цілості майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей. Перелік
таких посад і робіт, а також типовий
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність
затверджуються в порядку, який
визначається КМУ. Доказів віднесення
до такого переліку посади бармена
позивач суду не надав. Крім того,
відповідно до п.1 Договору про повну
індивідуальну відповідальність від
24.06.2010 року, відповідач, виконуючи
роботу безпосередньо пов'язану із
зберіганням, обробкою, продажем,
застосуванням у процесі виробництва
переданих йому цінностей, приймає на
себе повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження ввірених йому
підприємством матеріальних цінностей.
Тому вважає, що в даному випадку вона не
може нести повної матеріальної
відповідальності, оскільки між
сторонами виник спір у зв'язку з
понесенням підприємством зайвих
грошових виплат, а саме штрафних
санкцій, що не випливає з приводу
незбереження довірених працівнику
матеріальних цінностей, аналогічно не
може бути кваліфіковано як
незабезпечення збереження майна -
продаж алкогольних напоїв особі, якій
не виповнилося 18 років.

Щодо стягнення з відповідача шкоди,
завданої внаслідок застосування до
позивача фінансової санкції за
роздрібну торгівлю алкогольними
напоями без наявності ліцензії в
розмірі 1 700 грн., то зазначає, що суб'єкт
господарювання зобов'язаний під час
здійснення підприємницької діяльності
повинен дотримуватися вимог
законодавства, що її регулюють і
самостійно несе відповідальність за
порушення цих вимог. Оскільки в
обов'язки бармена не входило отримання
вказаної ліцензії і про відсутність
такої у позивача відповідачу відомо не
було, про заборону продажу алкогольних
напоїв жодних розпоряджень
керівництвом не видавалося, відтак
вважає, що правових підстав для
задоволення даної вимоги немає.

При розгляді апеляційної скарги,
апелянт доводи такої підтримала.

Представник позивача підтримав надані
суду письмове заперечення на
апеляційну скаргу в якому просить
рішення суду залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення. Суд
вірно врахував, що на підставі
Договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність
відповідач прийняв на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження ввірених їй
підприємством матеріальних цінностей.
П.3 вказаного Договору передбачено, що
у випадку незабезпечення з вини
працівника збереження ввірених їй
матеріальних цінностей визначення
розміру шкоди, заподіяної підприємству
та її відшкодування проводяться
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.58, 59, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказми, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
згідно посадової інструкції бармен
відповідає за неналежне виконання або
невиконання своїх посадових
обов'язків, передбачених даною
посадовою інструкцією та несе повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність згідно договору від
24.06.2010 року, укладеного між ТзОВ
«Сюрприз» та ОСОБА_5 /барменом/.

З матеріалів справи убачається, що
27.01.2011 року барменом вибито помилково
чек на суму 24 грн. «Горілка «Медоф»
замість сирника та «Кагор» на суму 12
грн. замість фруктового торту,
внаслідок чого при проведені перевірки
ДПІ у Галицькому районі 20.04.2011 року
складено акт про порушення -здійснення
роздрібної торгівлі алкогольними
напоями без наявності відповідної
ліцензії на алкоголь, згідно
контрольної стрічки від 27.01.2011 року .

20.04. 2011 року відповідачем здійснено
реалізацію алкогольного напою
неповнолітній особі, що зафіксовано
перевіряючим інспектором ДПІ у
Галицькому районі, що відображено у
акті перевірки за дотриманням
суб»єктами господарювання порядку
проведення розрахунків за товари
/послуги/, вимог з регулювання обігу
готівки, наявності торгових патентів і
ліцензій від 20.04.2011 року.

На підставі вказаного Акту ДПІ у
Галицькому районі м. Львова 26.04.2011 року
прийнято рішення про застосування до
підприємства фінансових санкцій - за
роздрібну торгівлю алкогольними
напоями без наявності ліценції - 1700
гривен та за продаж алкогольних напоїв
неповнолітнім - 6 800 гривен .

Згідно платіжного доручення №5474 від
10.12.2012р. позивачем сплачено 12111,05 грн. і
як було встановлено судом в цю суму
включено штрафні санкції в розмірі 8500
грн., які були застосовані на підставі
рішення про застосування фінансових
санкцій від 26.04.2011р. №00044/3311. Відтак, суд
вважав, що є всі правові підстави для
покладення обов'язку з відшкодування
понесених підприємством коштів на
відповідачку, оскільки такі були
спричиненні останньою з її вини.

Проте з таким висновком колегія судді
не погоджується з наступних мотивів.

Статтею 134 КЗпП України передбачені
випадки повної матеріальної
відповідальності працівників, серед
яких зокрема, коли: 1) між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Згідно с. 135-1 КЗпП України, письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України. Доказів
обгрунтованості укладення з
відповідачем такого договору позивач
суду не надав.

Як встановлено матеріалами справи
23.06.2010 року між Львівським міським
центром зайнятості та ТзОВ «Сюрприз»
було укладено Договір №00064 про
працевлаштування безробітного з
наданням дотації, згідно якого ТзОВ
«Сюрприз» працевлаштувало ОСОБА_5 на
постійну роботу за направленням Центру
зайнятості за професією бармен.

Згідно посадової інструкції
бармен відповідає за неналежне
виконання або невиконання своїх
посадових обов'язків, передбачених
даною посадовою інструкцією, - у межах,
визначених чинним трудовим
законодавством України. За порушення,
здійснені в процесі виконання своєї
діяльності, - в межах, визначених чинним
адміністративним, кримінальним і
цивільним законодавством України. За
причинені матеріальні витрати - в
межах, визначених чинним трудовим і
цивільним законодавством України
бармен несе індивідуальну матеріальну
відповідальність.

П. 1 Договору про повну індивідуальну
відповідальність передбачено, що
працівник, який обіймає посаду бармена
виконує роботу безпосередньо пов'язану
із зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), застосуванням у процесі
виробництва переданих їй цінностей
приймає на себе повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження ввірених їй підприємством
матеріальних цінностей, і у зв'язку з
викладеним зобов'язується: а/ бережно
ставитися до переданих їй для
зберігання або для інших цілей
матеріальних цінностей підприємства
вживати щодо запобігання шкоди; б/
своєчасно повідомляти адміністрації
підприємства про всі обставини, що
загрожують забезпеченню збереження
ввірених їй матеріальних цінностей; в/
вести облік, складати і додавати у
встановленому законом порядку
товарно-грошові звіти про рух і залишки
ввірених їй матеріальних цінностей; г/
брати участь в інвентаризації ввірених
їй матеріальних цінностей.

Який саме пункт означеного договору
порушила відповідач , позивач не
конкретизував, як і не вказав про це
представник позивача при розгляді
справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно протоколу про
адміністративне правопорушення від
20.09.2011р. при перевірці кафе-бару ТОВ
«Сюрприз» встановлені порушення
здійснення роздрібної торгівлі
алкогольними напоями та тютюновими
виробами без наявності відповідної
ліцензії, чим порушено ст. 15 ЗУ «Про
державне регулювання виробництва та
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів». Даний протокол
складений відносно головного
бухгалтера кафе-бару ОСОБА_6/а.с. 17 /.

Як роз'яснено в п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1992 року
№14 «Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками, розглядаючи справи
про матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п.1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений.

При відсутності цих умов на працівника
за заподіяну ним шкоду може бути
покладена лише обмежена матеріальна
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції
з»ясувавши, що між сторонами був
укладений договір про повну
матеріальну відповідальність не
перевірив належним чином, чи міг бути
укладений такий договір із
відповідачем.

Як вбачається зі змісту ст. 135-1 КЗпП
України, вона передбачає загальні
умови укладання договорів про повну
матеріальну відповідальність із
працівниками, і встановлює, що
перелік таких посад і робіт
затверджується в порядку, який
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Чинним трудовим законодавством
вказане питання врегульовано
Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань Секретаріатом Всесоюзної
центральної ради професійних спілок
від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на
території України відповідно до
постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу
РСР». Зокрема постановою передбачено
перелік посад і робіт, що заміщуються
чи виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
збереження, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва.

Із даного переліку убачається, що
посада бармена, а також види робіт, які
виконуються барменом і у зв'язку з чим
із ним може бути укладений договір про
повну матеріальну відповідальність
відсутня. Бармен, відповідно до
покладених на нього функціональних
обов'язків не може вважатися
працівником, який виконує роботи
безпосередньо пов»язані із
обслуговуванням матеріальних
цінностей на конкретному складі або
іншому конкретно визначеному місці їх
зберігання, а тому договір про повну
матеріальну відповідальність з
працівником, чия посада (виконувана
робота) в зазначеному Переліку не
вказана, юридичної сили не має і не може
бути підставою для матеріальної
відповідальності у повному розмірі
заподіяної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 25 квітня 2012 року в справі № 6 - 16 цс 12,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів України, які
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність до його
рішення.

За встановлених обставин, а також з
урахуванням наведених норм права і
роз»яснень Пленуму Верховного Суду
України, колегія суддів приходить до
висновку, що договір про повну
матеріальну відповідальність
укладений в порушення встановленого
законом порядку, і в тому числі його
наявність не може бути підставою для
покладання на відповідача обов»язку
по відшкодуванню шкоди як наслідку
сплати штрафних санкцій підприємством.

Матеріалами справи безспірно
встановлено, що згідно акта (довідки)
перевірки від 20.04.2011 року за №001093 за
дотриманням суб'єктами господарювання
порядку проведення розрахунків за
товари (послуги), вимог з регулювання
обігу готівки, наявності торгових
патентів і ліцензій від 20.04.2011 р.
встановлено наступні порушення, а саме:
здійснення роздрібної торгівлі
алкогольними напоями за період з 22.01.2011
по 31.01.2011 р. без наявності відповідної
ліцензії на алкоголь, а саме згідно
контрольної стрічки від 27.01.2011р.;
здійснено реалізацію алкогольного
напою (коньяк "Закарпатський" 0,50 г)
особі, якій не виповнилось 18 років
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно копії
рахунку № 32 та фіскального чеку.

Згідно рішення про застосування
фінансових санкцій № 00044/3311/ ДПІ у
Галицькому районі м. Львова саме на
ТзОВ "Сюрприз" накладено штраф у
розмірі 8500 грн. на підставі акту
перевірку № 001093 від 20.04.2011 р.

Із протоколу про адміністративне
правопорушення від 20.09.2011р. при
перевірці кафе-бару ТОВ «Сюрприз»
встановлено порушення здійснення
роздрібної торгівлі алкогольними
напоями та тютюновими виробами без
наявності відповідної ліцензії, чим
порушено ст. 15 Закону України «Про
державне регулювання виробництва та
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів. Даний протокол
складено відносно бухгалтера ОСОБА_6

Тобто зазначеними доказами
підтверджено наявність порушень
підприємства, які не охоплюються
функціональними обов'язками бармена -
відповідача по справі.

Відповідно до роз'яснень викладених в
Пленумі Верховного Суду України в
постанові від 29 грудня 1992 року №14 «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» передбачено, що під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Суд безпідставно утотожнив поняття
прямої дійсної шкоди підприємства із
сумами сплачених підприємством
штрафних санкцій .

Відповідно до ст. 138 КЗпП України
обов'язок доказування наявності умов
для притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Позивачем у своєму позові та судом в
рішенні не наведено обставин та
доказів про винне порушення
відповідачем обов'язків, покладених
посадовою інструкцією і наявність
причинного зв'язку між його
протиправною поведінкою і шкодою, яка
наступила. Також позивачем не надано
суду будь-яких письмових документів
щодо отримання відповідачем на своє
відповідальне збереження
товарно-матеріальних цінностей, в
результаті втрати чи пошкодження яких
була спричинена зазначена шкода, що
свідчить про безпідставність
заявлених позовних вимог до нього про
відшкодування такої матеріальної
шкоди згідно зі ст.ст. 130, 134, 135-1 КЗпП
України.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що оскаржуване
рішення суду не відповідає нормам
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим таке підлягає
скасуванню і ухваленню нового про
відмову у задоволенні пред'явленого
позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2ч.1 ст.
307, п.4 ч.1, ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, ст.
317 ЦПК України , колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 12 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити у справі нове рішення, яким
у задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сюрприз»
до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної
шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді