АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №689/2509/13-ц
Провадження №22-ц/792/1041/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів П'єнти
І.В., Талалай О.І.,

при
секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

його представниці
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Савинецької сільської ради
Ярмолинецького району Хмельницької
області про визнання права власності
на житловий будинок за набувальною
давністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Ярмолинецького районного
суду Хмельницької області від 24
березня 2014 року,

встановила:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Савинецької сільської ради
Ярмолинецького району Хмельницької
області (далі - рада) про визнання його
права власності на житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (далі -
житловий будинок), за набувальною
давністю.

ОСОБА_1 зазначив, що в жовтні 2000
року ОСОБА_3, яка виїхала на постійне
місце проживання до іншої місцевості,
погодилася продати йому житловий
будинок, після чого позивач сплатив їй
2000 грн. Тоді ж він за згодою ОСОБА_3
вселився в житловий будинок та
зареєструвався у ньому. Позивач
відкрито та безперервно володіє
житловим будинком більше десяти років,
тому в силу ст. 344 ЦК України він набув
права власності на нерухоме майно, а за
наявною у нього інформацією ОСОБА_3
померла, внаслідок чого житловий
будинок перейшов у власність
територіальної громади за місцем
відкриття спадщини, яку після смерті
останньої ніхто не прийняв.

Рішенням Ярмолинецького
районного суду Хмельницької області
від 24 березня 2014 року в позові
відмовлено.

Суд керувався тим, що правові
підстави для визнання за ОСОБА_1 права
власності на житловий будинок за
набувальною давністю відсутні,
оскільки ОСОБА_3 як власниця
житлового будинку не відмовилася від
нього, а позивач не пред'явив жодних
вимог до останньої та не довів
добросовісності заволодіння ним
указаним нерухомим майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Представник ради, який у
встановленому законом порядку
оповіщений про час і місце судового
засідання, до суду не з'явився. Від ради
до апеляційного суду надійшла заява
про розгляд справи за відсутності її
представника.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Встановлено, що житловий будинок
відносився до колгоспного двору,
головою якого була ОСОБА_4

На час введення в дію Закону
України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ
«Про власність» (15 квітня 1991 року) право
на частку в майні колгоспного двору
мали ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_3

16 травня 1995 року Ярмолинецька
районна державна адміністрація
Хмельницької області на підставі свого
розпорядження від 3 лютого 1995 року № 575
видала ОСОБА_4 свідоцтво про право
власності на житловий будинок
(зареєстровано в Ярмолинецькому бюро
технічної інвентаризації в реєстровій
книзі № 1 під реєстраційним номером №
26).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а в
грудні 1999 року ОСОБА_3 вибула на
постійне місце проживання в іншу
місцевість. У жовтні 2000 року ОСОБА_1 за
згодою останньої вселився в житловий
будинок і зареєструвався у ньому. Сім'я
позивача до цього часу проживає в
житловому будинку.

Зазначені обставини визнані
сторонами та підтверджуються наявними
у справі письмовими доказами.

Статтею 328 ЦК України встановлено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом. Право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

Із змісту даної норми випливає, що
позивач, як володілець майна, протягом
всього часу володіння ним має бути
впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це право з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього. У
такому випадку при вирішенні питання
щодо визнання права власності на майно
в порядку набувальної давності
необхідно виходити із того, що
задоволення таких вимог можливе лише
за умов: добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною
давністю може бути набуто право
власності на нерухоме майно, яке не має
власника, або власник якого невідомий,
або власник відмовився від права
власності на належне йому нерухоме
майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого власнику було
відмовлено.

З матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_1 з жовтня 2000 року відкрито та
безперервно володів житловим будинком,
який належав на праві спільної
часткової власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Разом із тим, ОСОБА_1, достовірно
знаючи, що ОСОБА_3 є власником житлового
будинку, вселився до нього за згодою
останньої. В подальшому позивач
користувався житловим будинком як
законний володілець. При цьому ОСОБА_1
розумів, що він володіє чужою річчю і до
належного оформлення сторонами
договору купівлі-продажу житлового
будинку підстави для набуття ним права
власності на майно відсутні.

Отже, відсутня ознака
добросовісності володіння ОСОБА_1
житловим будинком.

У справі відсутні докази смерті
ОСОБА_3 та її відмови від права
власності на житловий будинок,
включення житлового будинку до
відумерлої спадщини останньої.
Натомість, ОСОБА_1 не заявив вимог до
неї, а пред'явив позов до ради, яка є
неналежним відповідачем у справі.

За таких обставин суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
позов ОСОБА_1 є безпідставним і
необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують даних висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ярмолинецького районного
суду Хмельницької області від 24
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції -
Кульбаба А.В.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 5