АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1090/2007
інстанції - Городецький Д.І.
Справа № 22-ц/774/2550/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової
Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев'янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
заочне рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 серпня 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики,
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н
О В И Л А:

26 жовтня 2006 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом та з
урахуванням уточнень позову просила
суд стягнути на її користь з
відповідача суму боргу з урахуванням
індексу інфляції й відсотків за
прострочення платежу в сумі 10 614,93 грн.
та моральну шкоду в розмірі 84 375грн.,
посилаючись на те, що 01.10.2002 року між нею
і відповідачем в усній формі був
укладений договір позики, згідно якого
вона передала ОСОБА_1 1300 доларів США, що
складає 6928, 35 грн., а відповідач в свою
чергу, зобов'язалася повернути
вищезазначену суму до кінця 2002 року.
23.03.2004 року відповідач своєю розпискою
підтвердила суму боргу, зобов'язалася
його повернути. До теперішнього часу
відповідач не виконала умов угоди і не
повернула кошти. Моральну шкоду
обґрунтовує тим, що ігнорування
відповідачем її звернень про виконання
умов договору призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків, додаткових зусиль до
організації свого життя. В зв'язку з чим
просила позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Заочним рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 серпня 2007 року ухвалено:
позовні вимоги задовольнити частково;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
суму боргу за договором позики з
урахуванням індексу інфляції в розмірі
9835,45 грн., три відсотки річних з
простроченої суми в розмірі 779,44 грн., а
всього 10614, 89 грн.; в задоволенні іншої
частини позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити; стягнути з ОСОБА_1 на користь
держави судовий збір в сумі 106,14 грн.

Ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14 січня 2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення по справі, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої
інстанції повністю не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено,
що 01.10.2002 року між сторонами був
укладений усний договір позики, згідно
якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 1300
доларів США, що складає 6928,35 грн., а
ОСОБА_1, в свою чергу, зобов'язалася
повернути вищезазначену суму до кінця
2003 року. 23.03.2004 року ОСОБА_1 своєю
розпискою підтвердила суму боргу,
зобов'язалася його повернути до
вересня 2004 року. Укладення договору
позики також підтверджується
розписками відповідача. Відповідач не
виконала умов договору, не повернула
позивачу кошти за договором позики в
визначений час

Задовольняючи частково позовні
вимоги, міськрайонний суд виходив з
того, що відповідно до укладеного між
сторонами по справі договору позики
ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 1300 доларів США,
що складає 6928,35 грн., а ОСОБА_1, в свою
чергу, зобов'язалася повернути вказану
суму до кінця 2003 року. Відповідно до
розписки від 23 березня 2004 року,
написаною власноруч ОСОБА_1, остання
зобов'язалась повернути суму боргу до
вересня 2004 року. На момент ухвалення
рішення суду борг повернено не був, а
тому позовні вимоги ОСОБА_2 в частині
стягнення грошових коштів за договором
позики з урахуванням інфляції і трьох
відсотків річних з простроченої суми є
обґрунтованими, підтверджуються
розрахунками позивача. Відмовляючи в
задоволенні позовної вимоги стосовно
стягнення на користь позивача
моральної шкоди, міськрайонний суд
виходив з того, що нормами ЦК України не
передбачено стягнення моральної шкоди
за прострочення зобов'язань по
договірним відносинам.

Проте погодитись з висновками суду
першої інстанції не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи, неповно суд з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Мотивація рішення суду щодо
задоволення позову - не ґрунтується на
вимогах Закону.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене
судом рішення не відповідає.

В рішенні суду відсутній розрахунок
стягнутої суми, отже рішення суду
першої інстанції не відповідає ст. 215
ЦПК України.

Суд першої інстанції встановивши факт
отримання відповідачем суму позики в
доларах США, безпідставно застосував
до спірних правовідносин
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання у вигляді
індексу інфляції відповідно до вимог
ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс
споживчих цін) це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купує населення для невиробничого
споживання, а ціни в Україні
встановлюються в національній валюті
гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України
щодо сплати боргу з урахуванням
установленого індексу інфляції
поширюються лише на випадки
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке визначене договором у
гривні, а не в іноземній валюті.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами
виникли щодо неповернення суми боргу
за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві гаку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір
позики укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до розписки від 23 березня 2004
року, написаною власноруч ОСОБА_1,
остання зобов'язалась повернути
позивачу суму боргу у розмірі 1 300
доларів США до вересня 2004 року (а.с.25).

Отже, на підтвердження вимог названого
закону відповідач видала позивачу
розписку про зобов'язання повернути
отримані нею гроші у борг, яка
підтверджує виниклі правовідносини
сторін за договором позики.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обіг або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти в такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, в такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

До цього часу позичальник не повернув
позикодавцеві позику.

У зв'язку із цим, за правилами ч. 1 ст. 1050
ЦК, наступають наслідки порушення
договору позичальником відповідно до
вимог ст. 625 ЦК.

Згідно до ст. 1050 ЦК України, -
позичальник зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, якщо ним несвоєчасно
повернуто суму позики.

Судова колегія встановила, що
договірні відносини виникли між
сторонами 23.03.2004 року, що
підтверджується розпискою
відповідача.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції, а також,
три процента річних з простроченої
суми, якщо інший процент не
встановлений законом або договором.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
між позивачем та відповідачем був
укладений договір позики від 23.03.2004
року за умовами якого відповідач
зобов'язалась повернути позивачу суму
боргу у розмірі 1 300 доларів США до
вересня 2004 року, що підтверджено
розпискою відповідача, яка надана суду
в оригіналі позивачем.

Обставини на які посилається позивач, а
саме: укладення договору позики між
сторонами на 01 жовтня 2002 року в усній
формі, не підтверджується належними та
допустимими доказами, оскільки такий
договір позики на суму 1300 доларів США
має бути укладений в письмовій формі,
як це передбачено вищезазначеним
законом.

Позивач в позовній заяві розраховуючи
суму боргу з розміру 1300 доларів США до
курсу НБУ визначила еквівалентну суму
боргу у розмірі 6 928,35 гривень (а.с.3-4).

Позовні вимоги в цій частині не
змінювались позивачем.

Позивач не просила суд про стягнення
суми боргу у розмірі 1300 доларів США в
еквіваленті до гривні по курсу НБУ.

У зв'язку з тим, що за межі позову суд не
може вийти, то позовні вимоги в частині
стягнення суми боргу за договором
позики підлягають задоволенню саме у
вказаній сумі - 6 928,35 гривень.

Судова колегія вважає, що до спірних
правовідносин застосовуються вимоги
статті 625 ЦК України щодо
відповідальності боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання.

Таким чином, відповідно до
вищезазначених вимог закону
позичальник зобов'язаний сплатити
позикодавцеві 3% річних за договором
позики.

Тому судова колегія вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково у зв'язку з чим необхідно
стягнути з відповідача на користь
позивача в рахунок виконання
зобов'язання по поверненню позики від 23
березня 2004 року у розмірі 6 928,35 гривень
та три відсотки річних з простроченої
суми за період з вересня 2004 року по 30
вересня 2006 року в розмірі 433,02 гривень, а
всього суму у розмірі 7 361,37 гривень.

Розрахунок суми 3% річних за договором
позики від 23.03.2004 року за період з
вересня 2004 року по 30 вересня 2006 року
провадиться з розрахунку суми боргу
заявленої в позовних вимогах - 6 928,35
грн. х 0,03 річних за 365 днів за 25 місяців (
6,928 х 0,03) : 12 х 25 = 433,02 грн., починаючи з
часу невиконання грошового
зобов'язання, а саме: з вересня 2004 року
по дату, яка зазначена позивачем у
позовній заяві - 30 вересня 2006 року.

Оскільки встановлено, що між сторонами
виникли спірні правовідносини з
грошового зобов'язання в іноземній
валюті, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України
щодо сплати боргу з урахуванням
установленого індексу інфляції не
поширюються на цей випадок
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке визначене договором в
іноземній валюті в сумі 1300 доларів США.

Таким чином, судова колегія вважає, що в
цій частині позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Оскільки спірні правовідносини
випливають з договірних відносин
сторін, а договором не передбачено
відшкодування моральної шкоди у разі
порушення грошового зобов'язання, не
передбачено відшкодування моральної
шкоди за вказаними правовідносинами і
нормою закону, на яку посилається
позивач, то в цій частині позовні
вимоги також не підлягають
задоволенню.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням позовних
вимог з ціною позову матеріального
характеру у розмірі 7 361,37 грн.( 6 928,35 +
433,02 =7 361,37) і несплатою позивачем
судового збору при зверненні до суду, а
саме: 1% сплачується судовий збір від
ціни позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати, то
судовий збір у сумі 229,40 грн. підлягає
стягненню з відповідача на користь
держави пропорційно задоволеним
позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 серпня 2007 року - скасувати
з ухваленням нового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики,
стягнення моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН
НОМЕР_2), проживає: АДРЕСА_2 на користь
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_1),
проживає: АДРЕСА_1, в рахунок виконання
зобов'язання по поверненню позики від 23
березня 2004 року у розмірі 6 928,35 гривень
та три відсотки річних з простроченої
суми за період з вересня 2004 року по 30
вересня 2006 року в розмірі 433,02 гривень, а
всього суму у розмірі 7 361,37 гривень (сім
тисяч триста шістдесят одна гривня 37
копійок).

В іншій частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договором
позики, стягнення моральної шкоди -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір у розмірі 229,40 гривень
(двісті двадцять дев'ять гривень 40
копійок).

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді