Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Бондаренко О.
В. ,

при секретарі - Коляда С. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні залі суду № 4 цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
визнання права власності на 1/2 частину
житлової квартири -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним
позовом 20.11.2013 року мотивуючи тим, що
13.11.2007 року між нею та ОСОБА_3 було
укладено шлюб. За час шлюбу вони, за
спільно набуті кошти, 30.07.2010 року купили
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,0
кв.м., житловою площею 27,4 кв.м.,
оформивши договір купівлі - продажу
квартири титульним власником ОСОБА_3.
На підставі рішення Білоцерківського
міськрайонного суду від 23.10.2012 року
шлюб було розірвано і вона поїхала
проживати в м. Сквира до своєї дочки. В
середині травня 2013 року їй стало
відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після його смерті, вона як співвласник
квартири, мала проживати в квартирі,
проте відповідачі, як спадкоємці
першої черги в силу ст. 1261 ЦК України
прийняли спадщину шляхом подачі заяви
до нотаріальної контори та не
допускають її до квартири забороняючи
там проживати. Згідно висновку № 24-07/13
будівельно - технічного дослідження
дійсна ринкова вартість квартири
становить 279 979 грн., технічної
можливості розподілу квартири по 1/2
частині не існує, розмір компенсації в
порядку ч.1 ст.370,ч.2 ст.364 ЦК України,
становить 139 990 грн. На даний час
відповідачі одноособово, особисто
користуються квартирою та не визнають
її право на спільну сумісну власність
та запевняють, що ніколи не дадуть
можливості спокійно в ній проживати.
Спільно користуватись квартирою з
відповідачами не можливо, в зв'язку з
неприязними відносинами, тому вона
вважає, що вони мають сплатити їй
компенсацію, половину вартості
квартири. Позивач просить в судовому
порядку стягнути солодарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на її користь 139 990 грн. в рахунок
компенсації вартості 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,0
кв.м., житловою площею 27,4 кв.м.; після
сплати відповідачами компенсації,
припинити право власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, яке належить їй на
праві спільної сумісної власності з
ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 на
підставі договору купівлі - продажу
квартири від 30.07.2010 року посвідченого
державним нотаріусом другої
Білоцерківської міської державної
нотаріальної контори, Р№ 2- 3679 та
стягнути з відповідачів на її користь
судовий збір в сумі 1400 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, про розгляд справи
повідомлена належним чином, причини
неявки суд не повідомила.

В судовому засіданні 21.02.2014 року
представник позивача за угодою адвокат
ОСОБА_5 подала до суду уточнену позовну
заяву до ОСОБА_2, про визнання права
власності на 1/2 частину житлової площі
квартири та просила встановити факт, що
житлова квартира АДРЕСА_1, є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3, померлим
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
житлової квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 51,0 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м.
та стягнути з відповідача судові
витрати по справі в розмірі 1400 грн.
Обгрунтовуючи позовні вимоги пояснила,
що позивач проживає у своєї доньки
оскільки має поганий стан здоров»я, а
відповідач погрожує їй, тому наміру
проживати в спірній квартирі не має і з
позовом про вселення до суду не
зверталась. Оскільки відповідач не
визнає її право на частину квартири
вона змушена звертатись до суду з даним
позовом. Вона з чоловіком прожила
близько п'яти років у шлюбі, тому має
право на 1/2 частину спірної квартири.

Представник позивача за довіреністю у
справі ОСОБА_6 в судовому засіданні
позов підтримала та пояснила, що
позивач являється її матір'ю, вона
перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 2007 року,
проживали в м. Сквира, в 2010 році за
спільні кошти, в сумі 34 - 35 тисяч доларів
США, купили квартиру в м. Біла Церква в
якій проживали два роки. Потім ОСОБА_3
захворів, був в поганому стані, з дітьми
не спілкувався, позивач їм
зателефонувала і вони його забрали до
м. Києва, а через два тижні повернули
назад до м. Сквира. Коли в позивача
стався інсульт вона перебувала в
лікарні, відповідач в цей час без їх
відома забрала батька до м. Києва,
згодом позивач дізналась про
розірвання шлюбу. В період шлюбу
позивач працювала та отримувала
заробітну плату, а потім пенсію, ОСОБА_3
також спочатку отримував заробітну
плату , а потім пенсію. Спірну квартиру
вони придбали за спільні кошти, в
позивача були на рахунку в банку
збереження і вона взяла ще у борг певну
суму коштів у племінника, всього вона
внесла 10 000 доларів США на купівлю
квартири. За життя батька його діти не
приїжджали до нього, вони були в
неприязних стосунках, він з ними
вирішував тривалий час спір щодо
квартири в м. Києві в судовому порядку.
На сьогодні позивачу чиняться
перешкоди в користуванні квартирою,
мирним шляхом вирішити спір неможливо.
Позивач з червня 2012 року проживала в м.
Сквира, навідувалась до квартири, а
потім виявила, що змінено замки, однак з
позовом про усунення перешкод в
користуванні квартирою до суду не
зверталась. При оформленні договору
купівлі - продажу квартири позивач
писала згоду на придбання квартири та
оформлення її на ім'я ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
31.01.2014 року позов не визнала та
пояснила, що її батько ОСОБА_3 одружився
з позивачем в 2007 році і нею були
створені такі умови щоб він не мав
можливості спілкуватись з дітьми. Коли
вони з сестрою забрали батька він був в
занедбаному стані, він вирішив
придбати квартиру в м. Біла Церква,
переїхав до неї та запропонував
позивачу переїхати. Квартиру батько
придбав за особисті кошти, чому і
оформлена вона була тільки на нього.
18.03.2012 року позивач викликала їх з
сестрою, щоб забрали батька, а 20.03.2012
року уклала договір про продаж
квартири, і на деякий час здала
квартиру в найм. 17.04.2012 року батько
приїхав до м. Біла Церква для того щоб
розлучитись з позивачем, виявив що в
квартирі відсутні речі та меблі.
Позивач не мала наміру проживати в
квартирі, вона лише мала намір отримати
прибуток від її продажу. Батько за
життя склав на сестру заповіт на все
його майно, в тому числі на спірну
квартиру, сестра після його смерті,
подала до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини, а вона такої
заяви не подавала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, про розгляд справи
повідомлена належним чином, надала до
суду заяву про розгляд справи без її
участі та надала право представляти її
інтереси адвокату за договором ОСОБА_7.

Представник відповідача за договором
ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не
визнав та пояснив, що ОСОБА_2 після
смерті батька ОСОБА_3, подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини, свідоцтво про
право на спадкове майно нею ще не
отримано і право власності на дане
майно не зареєстровано. Позивач з
померлим прожили в шлюбі три роки.
Представники позивача не надали до
суду доказів, що квартира була придбана
за спільні кошти подружжя, оскільки
померлий придбав її за свої власні
кошти, договір купівлі - продажу
складений на його ім'я, а позивач дала
згоду на те, що квартира є його
особистою власністю.

Заслухавши осіб, які приймають участь у
справі, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
дослідивши матеріали цивільної справи
та матеріали спадкової справи № 359/2013,
суд встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

На підставі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав поважної
причини самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального

посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

13.11.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1
зареєстрували шлюб у відділі РАЦС
Сквирського районного управління
юстиції Київської області, актовий
запис № 176 ( а.с. 6).

23.10.2012 року рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
розірвано, рішення набрало законної
сили ( а.с. 4,15)

Згідно договору купівлі - продажу
квартири від 13.07.2010 року ( а.с.7), ОСОБА_3,
на підставі письмової згоди його
дружини ОСОБА_1, було придбано квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв.м.,
житловою площею 27,4 кв.м., вартістю 39 445
грн. При укладенні договору сторонам
було роз'яснено зміст ст.ст. 60,65 СК
України.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 01.09.2010
року ( а.с.9), за ОСОБА_3 було
зареєстровано право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 51,0 кв.м., житловою
площею 27,4 кв.м.

Згідно довідки ЖЕК № 411 від 26.06.2013 року (
а.с.16), 15.03.2011 року позивач була
зареєстрована в АДРЕСА_1.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечуючи проти позову
зазначив, що дана квартира придбана
ОСОБА_3 за власні кошти і була його
особистою власністю, однак до суду не
надано належних та допустимих доказів
в підтвердження даних заперечень, а
надані до суду заяви та звернення
покійного до правоохоронних органів
підтверджують лише неприязні
відносини які склались між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 та їх родичами.

Оскільки до суду не надано доказів що
спірна квартира є особистою власністю
ОСОБА_3, суд приходить до висновку, що
зазначена квартира є спільним сумісним
майном подружжя, оскільки придбана в
період шлюбу і позивач має право на
виділ частки у спільному сумісному
майні подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що
підтверджено свідоцтвом про смерть (
а.с.78).

27.09.2013 року відповідач ОСОБА_2 , донька
померлого, подала до нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини,
що залишилась після померлого ОСОБА_3
та зазначила в заяві про те, що
нотаріусом роз'яснено зміст ст.368 ЦК
України та ст.63 СК України, згідно яких
колишня дружина померлого ОСОБА_1, має
право на частку у спільному сумісному
майні подружжя.

З матеріалів спадкової справи № 359/2013 (
а.с.92-98) вбачається, що позивач до
нотаріальної контори з заяво про
видачу свідоцтва про право власності
на частку в спільному майні подружжя не
зверталась, претензії спадкоємців на
одержання свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, оскільки майно є особистою
приватною власністю спадкодавця в
матеріалах спадкової справи також
відсутні, крім того відповідач в своїй
заяві про прийняття спадщини визнала
право позивача на частку у спільному
сумісному майні подружжя.

Статтями 34 та 71 Закону України «Про
нотаріат», п. 2 гл. 11 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5,
Наказом Міністерства юстиції України
від 22.12.2010 р. № 3253/5 «Про затвердження
Правил ведення нотаріального
діловодства» (форма № 18 «Свідоцтво про
право на частку в спільному майні
подружжя, яке видається у разі смерті
одного з них») у разі смерті одного із
подружжя передбачена можливість
видачі нотаріусом іншому подружжю
свідоцтва про право власності на
частку в їх спільному майні. Це
здійснюється з метою правильного
визначення складу спадкової маси і
застереження можливих спорів із
спадкоємцями померлого.

Тобто, видача свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя у разі смерті одного із
подружжя належить до нотаріальних
проваджень.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З урахуванням положень статей 55, 124
Конституції України та відповідно до
статті З ЦК кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду, проте лише за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів

Одним із принципів цивільного
судочинства є диспозитивність, який
полягає у тому, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Представники позивача обгрунтовуючи
вимоги зазначили, що відповідач чинить
перешкоди позивачу в користуванні
квартирою та здійсненні права спільної
сумісної власності, однак до суду не
надано доказів в підтвердження даних
обставин.

Даючи оцінку встановленим обставинам
та зібраним доказам в їх сукупності,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги не обґрунтовані, тому суд
відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, про визнання права власності
на 1/2 частину житлової квартири.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, за
рахунок відповідача компенсуються
судові витрати позивача в разі
задоволення позовних вимог, однак,
оскільки в позові відмовлено, тому
судові витрати не підлягають
відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 60, 65,68 СК України,
ст.ст.10, 60,61, 79, 88, 209, 212-215.294,296 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
про визнання права власності на 1/2
частину житлової квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя О. В. Бондаренко