АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея
В.Ф.

секретаря Лисак О.А.

з участю сторін: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

третьої особи без самостійних
вимог - ОСОБА_3

представника третьої особи без
самостійних вимог - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської
ради, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання права власності в
порядку спадкування, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 23 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В
И Л А :

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до відповідача
Чернівецької міської ради, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Реєстраційна
служба ГУЮ в Чернівецькій області про
визнання факту прийняття спадщини,
права власності на спадкове майно та
права власності на самочинно
переплановані приміщення квартири
АДРЕСА_1

До початку з'ясувань обставин по справі
і перевірки їх доказами позивачем
ОСОБА_1 подано позовну заяву (в новій
редакції) до Чернівецької міської ради,
треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання права власності в порядку
спадкування.

_____________________________________________________________

№ 22ц/794/329/2014 р.
Головуючий у І
інстанції Слободян Г.М.

Категорія: 37

Суддя-доповідач Владичан А.І.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її бабуся -
ОСОБА_9, якій на праві приватної
власності належала однокімнатна
квартира АДРЕСА_1, яка складається з
житлової кімнати, площею 12,1 кв.м., кухні
площею 9,3 кв.м., веранди площею 14,3 кв.м.,
коридору площею 4,7 кв.м., комори площею
6,4 кв.м., та закріпленого за квартирою
підвального приміщення, що складається
із: коридору площею 2,8 кв.м., погреба
площею 12,9 кв.м. і комори площею 1,6 кв.м., а
всього - житловою площею - 12,1 кв.м.,
загальною - 64,1 кв.м. з прибудинковою
територією.

Вказувала, що її мати ОСОБА_10 17.02.1989 року
подарувала ОСОБА_9 33/100 квартири АДРЕСА_1
з відповідною частиною господарських
та побутових будівель і споруд, на
земельній ділянці розміром 1011 кв.м., що
належало матері на підставі свідоцтва
про право власності на жилий будинок,
виданий Чернівецьким
міськжитлоуправлінням 09.09.1988 р.,
зареєстрованого в Чернівецькому ОБТІ
13.09.1988 р. в реєстровій книзі 42 стор. 185
під реєстровим № 1605. Зазначала, що
17.02.1989 року її бабуся - ОСОБА_9 склала
заповіт на усе належне їй після смерті
майно. Зазначала, що спочатку її матір'ю
ОСОБА_10, а згодом і її бабусею
здійснювалися відповідно
переобладнання квартири АДРЕСА_1, а
саме, було проведено на земельній
ділянці, прибудову до житлового
будинку (під літ А): 1-1 коридор площею 14,50
кв.м., 1- 4 комора площею 2,00 кв.м., 1- 5 ванна
площею 3,70 кв.м.; 1 - 6 кімната площею 14,20
кв.м. 1 -7 кухня 9,20 кв.м. На другому
поверсі: 1 - 8 сходова клітина площею 7,70
кв.м., 1 - 9 коридор площею 3,40 кв.м., 1- 10
коридор площею 3,80 кв.м., 1-11 кімната
площею 22,00 кв.м., 1-12 кімната площею 10.20
кв.м.; в підвалі: УІ - підвал площею 9,80
кв.м., УІІ підвал площею 12,60 кв.м., а
всього загальною площею 152,20 кв.м. З 1998
року вона проживала разом з бабусею до
дня її смерті, і у визначений законом
строк звернулася до нотаріальної
контори з приводу прийняття спадщини,
однак їй було відмовлено, так як
відбулося перепланування даної
квартири. Просила суд визнати за нею
право власності в порядку спадкування
на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 23 грудня 2013 року
позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним
судовим рішенням третя особа, яка
незаявляє самостійних вимог ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій вважає,
що незаконність та необґрунтованість
рішення суду полягає в неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, та порушенні судом норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, а рішення суду скасувати
з ухваленням нового рішення, з
наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач, як спадкоємиця за
заповітом, після смерті бабусі
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном. Суд вважає,
що позивач прийняла спадщину
відповідно до ст. 1268 ЦК України та п. 208
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5
вважається таким, що прийняв спадщину.
Тому з огляду на те, що ОСОБА_9 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і на час своєї смерті
була власником житлового будинку з
господарськими будівлями, її право
власності на дане майно перейшло у
порядку спадкування до позивача, як
спадкоємиці за заповітом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
не відповідають обставинам справи та
не ґрунтуються на законі.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, якщо неповно з'ясовано судом
обставини, що мають значення для
справи, не доведено обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушено або неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом установлено, що ОСОБА_9 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і їй на праві
приватної власності належала
однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_10 17.02.1989 року подарувала ОСОБА_9
33/100 квартири АДРЕСА_1 з відповідною
частиною господарських та побутових
будівель і споруд, на земельній ділянці
розміром 1011 кв.м., що належало їй на
підставі свідоцтва про право власності
на жилий будинок, виданий Чернівецьким
міськжитлоуправлінням 09.09.1988 р.,
зареєстрованого в Чернівецькому ОБТІ
13.09.1988 р. в реєстровій книзі 42 стор. 185
під реєстровим № 1605. Встановлено, що
17.02.1989 року - ОСОБА_9 склала заповіт на
усе їй належне після смерті майно на
ім'я ОСОБА_1

За належності спочатку ОСОБА_10, а
згодом і ОСОБА_9 здійснювалися
відповідно переобладнання квартири
АДРЕСА_1, а саме, було проведено на
земельній ділянці, прибудову до
житлового будинку (під літ А): 1-1 коридор
площею 14,50 кв.м., 1- 4 комора площею 2,00
кв.м., 1- 5 ванна площею 3,70 кв.м.; 1 - 6
кімната площею 14,20 кв.м. 1 -7 кухня 9,20 кв.м.
На другому поверсі: 1 - 8 сходова клітина
площею 7,70 кв.м., 1 - 9 коридор площею 3,40
кв.м., 1- 10 коридор площею 3,80 кв.м., 1-11
кімната площею 22,00 кв.м., 1-12 кімната
площею 10.20 кв.м.; в підвалі: УІ - підвал
площею 9,80 кв.м., УІІ підвал площею 12,60
кв.м., а всього загальною площею 152,20
кв.м.

З 1998 року ОСОБА_1 проживала разом з
бабусею до дня її смерті, і у визначений
законом строк звернулася до
нотаріальної контори з приводу
прийняття спадщини, однак їй було
відмовлено, так як відбулося
перепланування даної квартири.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
про визнання права власності на
самовільно збудовані приміщення суд
першої інстанції виходив з того, що усі
роботи з переобладнання квартири
виконані у відповідності до проектної
документації, узгодженої з
департаментом містобудівного
комплексу і земельних відносин
Чернівецької міської ради та інших
служб, а також те, що переобладнання не
порушує права інших осіб.

Разом з тим, з таким висновком суду
судова колегія погодитись не може,
виходячи з наступного.

Згідно з ст.376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. Якщо власник
(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за
особою,яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, або якщо це порушує
права інших осіб, майно підлягає
знесенню особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво, або
за її рахунок. На вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Суд першої інстанції прийшов до
неправильного висновку, що ОСОБА_3 на
момент розгляду справи не прийнято
спадщину після смерті батьків, і він не
являється власником чи співвласником
спадкової квартири, оскільки спадщина
на зазначену квартиру відкрилася після
смерті батька 29.11.1997 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 р.,
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном. На час
відкриття спадщини ОСОБА_3 проживав та
був зареєстрований в спадковій
квартирі, оплачував комунальні
платежі, що підтверджується довідкою
КЖРЕП-5 м. Чернівці і свідчить про
фактичне управління та володіння
спадковим майном, що відповідно до
зазначеної норми закону вважається
прийняттям спадщини, яка згідно ч.2 ст.548
ЦК УРСР визнається належною з моменту
відкриття, тобто з 29.11.1997 року.

Суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про визнання за
ОСОБА_1 права власності на самочинне
будівництво в порядку спадкування за
заповітом, оскільки згідно постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами статті 376 ЦК
України (про правовий режим
самочинного будівництва) » право
власності на самочинно збудовані
житлові будинки, будівлі, споруди, інше
нерухоме майно не набувають як особи,
які здійснили це будівництво, так і
їхні спадкоємці. Права спадкоємців
щодо самочинно збудованого майна
визначаються судом відповідно до
положень ст.1218 ЦК України та з
урахування роз'яснень, наданих у п.7
постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008
року №7 «Про судову практику у справах
про спадкування», в якій зазначено, що в
разі, якщо спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК
України), до спадкоємців переходить
право власності на будівельні
матеріали, обладнання тощо, що були
використані в процесі цього
будівництва.

Посилання апелянта на те, що за
позивачкою не могло бути визнано право
власності на самочинне будівництво, в
порядку спадкування оскільки вважає що
воно споруджено без належного дозволу,
так як таке право ані у спадкодавця, ані
у спадкоємця не виникало і не могло
бути встановлено в судовому порядку
заслуговують на увагу.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції не звернув увагу, що в
матеріалах справи відсутні відомості
про те, що земельна ділянка на якій
здійснене самочинне будівництво
нерухомого майна, належить позивачу на
праві власності чи знаходиться в його
користуванні.

Крім того, відповідно ст. 301 Закону
Україна «Про планування і забудову
території» прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
здійснюється на підставі сертифіката
відповідності, який видається
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю з
урахуванням частини четвертої цієї
статті. Для одержання сертифіката
відповідності замовник або
уповноважена ним особа подає до
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю,
яка надала дозвіл на виконання
будівельних робіт, письмову заяву.

До того ж, стаття 29 вищезазначеного
закону передбачає, що дозвіл на
виконання будівельних робіт надається
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Судом при розгляді справи про
визнання права власності на самочинне
будівництво належним чином не
перевірено, чи було питання оформлення
права власності на самочинне
будівництво предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
давали б підстави вважати про
наявність спору про право.

Суд першої інстанції фактично
замінив органи, які зобов'язані
видавати дозволи на будівництво й
узгоджувати забудови; не прийняв до
уваги, що визнання права власності на
самочинне будівництво в судовому
порядку має залишатися винятковим
способом захисту права.

Судом першої інстанції не
з'ясовано, чи звертався позивач до
компетентних органів із питання
узаконення самочинного будівництва, чи
було відмовлено компетентними
органами у вирішенні зазначеного
питання.

Само по собі визнання відповідачем
позову має значення лише у випадку
наявності для того законних підстав.
Якщо визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
відмовляє у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
розгляд.

За таких підстав рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 23 грудня 2013 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Чернівецької міської ради, треті особи
- ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
права власності в порядку спадкування,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: