Справа №
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2014 р. Центральний районний
суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про припинення права
власності на частку в спільній
частковій власності та визнання права
власності, виселення та вселення-

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2013 року позивачі
звернулися до суду із позовом до
відповідача, в якому просили припинити
право власності ОСОБА_2 на 16 частку
житлового будинку з господарськими та
побутовими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1 та визнати за ними право
власності на цю частину житлового
будинку з виплатою компенсації
відповідачу його частки відповідно до
її реальної ринкової вартості;
зобов'язати Реєстраційну службу
Миколаївського міського управління
юстиції внести запис до Державного
реєстру прав про скасування державної
реєстрації прав власності на 16 частку
цього будинку за відповідачкою та
внести запис про реєстрацію права
власності на цю частку за позивачами;
виселити ОСОБА_2 з вказаного житлового
будинку; визнати право власності за
ними на 16 частку будинку в рівних
частках; вселити позивачів до
житлового будинку за вказаною адресою,
стягнути з відповідачки на їх користь
судові витрати.

У судовому засіданні позивачі надали
суду заяви про розгляд справи у їїх
відсутність, просили про задоволення
позову в повному обсязі. Представник
позивача вимоги позову підтримав,
пояснивши, що позивачі згодні на
виплату компенсації відповідачу у
розмірі 66 247 грн. за належну їй частку у
спірному будинку згідно висновку
експерта. В обґрунтування позовних
вимог посилалися на неможливість
спільного проживання з відповідачем в
одному будинку внаслідок того, що вона
фактично займає відокрелену частину
будинку, яка значно більша належній їй
площі, а впускати до цієї частини
позивачів відмовляється, що порушує їх
право на проживання у власному будинку.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
в судовому засіданні заперечували
проти позовних вимог, посилаючись на
неправдивість стверджень позивачів
про неможливість спільного проживання
в одному будинку, а також на порушення
її права власності та права на житло,
оскільки не має іншого місця
проживання, іншого житлового
приміщення у власності, а на ті гроші,
що пропонують позивачі неможливо
придбати ніякого житла. На теперішній
час дійсно фактично займає
відокремлену половину будинку, яку
займали за життя разом з чоловіком
ОСОБА_7 , але за час її проживання після
смерті чоловіка позивачі не виявляли
бажання вселитися у цю частину
будинку.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, судом встановлені наступні
факти та відповідні ним
правовідносини.

Відповідно до рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 13
серпня 2004 року житловий будинок
АДРЕСА_1 належав по 12 частині ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 в порядку поділу спільного
майна подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після його смерті спадщину у вигляді 12
частки цього будинку прийняли у рівних
частках його діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, та
дружина ОСОБА_2

Отже, на час розгляду справи власником
36 часток цього будинку є позивачка
ОСОБА_6, по 16 частки позивачі ОСОБА_4, та
ОСОБА_5, та 16 частки належить
відповідачці.

Як слідує з пояснень сторін у судовому
засіданні, за життя спадкодавця ОСОБА_7,
спірний житловий будинок був фактично
поділений на дві частини з різними
входами та підсобними приміщеннями , в
одній з яких проживав він з дружиною
ОСОБА_2, а в іншій - колишня дружина
ОСОБА_6 з дітьми.

Як вбачається із технічного паспорту,
висновку № 125-014 від 28.02.2014 року судової
будівельно-технічної експертизи,
виділити 16 частини житлового будинку в
складі житлових та підсобних приміщень
з організацією самостійного входу
технічно неможливо. Тому суд вважає
встановленим, що спірний житловий
будинок не може бути реально
розділений з виділом кожному із
співвласників належної йому ідеальної
долі.

З копії паспортів позивачів та
відповідача, вбачається що у спірному
будинку зареєстрована і позивачі, і
відповідачка з 2008 року також
зареєстрований за цією адресою.

Жодних даних про неможливість
спільного проживання з відповідачем
та перешкоджання нею у вселенні
позивачів до другої частини будинку не
міститься в матеріалах справи і на такі
факти, встановлені компетентними
органами, позивачі не посилалися.

Ринкова вартість спірного
домоволодіння згідно вищезазначеного
висновку експерта складає 397482 грн.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності, право
приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України, право на
частку у спільному майні може бути
припинена якщо: 1) частка є незначною і
не може бути виділена в натурі, 2) річ є
неподільною, 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим, 4)
таке припинення не завдає істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сімї. Зі змісту вказаної норми
вбачається, що для припинення права
власності на частку в спільному майні
необхідна наявність хоча б однієї
умови , при цьому суттєвим обмеженням
примусового припинення права
власності на частку у спільному майні є
передбачена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України
умова - воно не повинно завдати шкоди
співвласникові та членам його сім'ї.

Наявності умов для припинення права
власності відповідача на частину
домоволодіння суд не вбачає. Так,
загальна площа житлового будинку
складає 117,6 кв. м., житлова - 39 ,0 кв.м. ,
складається з трьох житлових кімнат по
13 кв.м. , є дві кухні , що дає можливість
виділити окреме житлове приміщення
відповідачу для проживання. Це є
суттєвою обставиною, оскільки сторони
можуть встановити порядок
користування спірним домоволодінням ,
про що позивачі питання не ставили.

Відповідач не має на праві власності
іншого житла, а розмір компенсації за
його частину квартири не достатній для
придбання ним окремого житла.

На підставі викладеного, можна зробити
висновок, що припинення права
власності на частину домоволодіння
відповідача завдасть їй суттєвої
шкоди, у зв'язку з чим підстави для
задоволення позову відсутні.

Також суд враховує, що належна
позивачам ОСОБА_4, та ОСОБА_5 частки
будинку є також незначними , не
підлягають реальному виділу як
самостійно, так і з урахуванням
передачі їм у власність частини від
частки відповідачки .

Крім того, при наявності усіх
чотирьох умов для припинення права
власності у спільному майні за вимогою
іншого співвласника, суд може
постановити таке рішення тільки за
умови попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду. Але, як вбачається із
матеріалів справи, позивачі такої суми
на депозитний рахунок не внесли.

Таким чином, у згідно зі ст. ст. 360, 365 ЦК
України, суд вважає позов в частині
припинення права власності
відповідача на частку в спільному
майні та визнання права власності на цю
частку за позивачами необґрунтованим
і таким, що не підлягає задоволенню.

Позовні вимоги щодо виселення
відповідача є похідними від попередніх
позовних вимог, а отже задоволенню
також не підлягають.

Що стосується позовних вимог про
вселення позивачів до житлового
будинку АДРЕСА_1, то вони також не
підлягають задоволенню, оскільки з
довідки про склад сімї за цією адресою
усі позивачі є зареєстровані і
проживають, про їх проживання в цьому
будинку зазначено ними самим в позові,
їх право прроживання ніким не
оспорюється.

У відповідність зі ст. 88 ЦПК України
судові витрати сплачені при подачі
позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України
, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про припинення права
власності на частку в спільній
частковій власності та визнання права
власності, виселення та вселення -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя
Гуденко О.А.