Головуючий суду 1 інстанції - Мазка Н.Б.
Доповідач - Максюта І.О.
Справа № 427/54/13-ц
Провадження № 22ц/782/5392/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Максюти І.О.

суддів: Авалян Н.М., Туренка С.І.,

при секретарі Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 на рішення
Первомайського міського суду
Луганської області від 23 жовтня 2013
року з цивільної справи за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
витребування права власності на частку
земельної ділянки, про витребування
майна із чужого незаконного володіння
та про стягнення моральної шкоди, за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу частини земельної
ділянки недійсним,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який уточнив у ході
судового розгляду, до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання права власності на
земельну ділянку, про витребування
майна із чужого незаконного володіння
та про стягнення моральної шкоди,
посилаючись на те, він ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у
2007 р., перебуваючи в дружніх відносинах,
вирішили спільно зайнятися
виготовленням та реалізацією швейних
виробів. Для досягнення цієї мети ним
разом з ОСОБА_5 за спільні кошти тоді ж у
2007 р. була придбана частина будівлі
дитячого садка, що знаходилася за
адресою: АДРЕСА_1. Загальна площа
придбаного ними нежитлового
приміщення становила 469,2 кв. м. На
момент придбання нежитлового
приміщення ОСОБА_5 більшу частину часу
перебував в Москві, тому він, ОСОБА_3 і
ОСОБА_5 за домовленістю між собою,
вирішили всі документи по придбанню
нежитлового приміщення оформити на
батька ОСОБА_5- ОСОБА_4. Надалі він,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у придбаному ними
приміщенні організували швейну
майстерню і в період з 2007 р. по 2008 р.
займалися виготовленням та
реалізацією швейних виробів. Він,
ОСОБА_3, в основному займався
виробничими питаннями, а ОСОБА_5
займався реалізацією в Москві готової
продукції. У лютому 2008 р ним, ОСОБА_3,
разом з ОСОБА_5 було оформлене право
власності на земельну ділянку,
загальною площею 0,0296 га (296 кв. м.),
розташовану під нежитловим
приміщенням фактично приналежної ним
швейної майстерні. Оскільки право
власності на частину нежитлового
приміщення було раніше оформлено на
ОСОБА_4, тому і право власності на
земельну ділянку під цією будівлею
також оформлено на ОСОБА_4 Однак тоді ж
в 2008 р., приблизно у березні місяці, між
ним та ОСОБА_5 виникли суперечки з
приводу подальшого розвитку бізнесу, у
зв'язку із чим вони вирішили поділити
між собою майно, яке фактично було
їхньою спільною власністю, і яке раніше
оформлено у власність ОСОБА_4 шляхом
укладання договорів купівлі-продажу
ОСОБА_4- ОСОБА_3 40 відсотків нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1; і 40
відсотків земельної ділянки,
розташованої під цим приміщенням. А
ОСОБА_5 відповідно залишалося 60%
нежитловою приміщення і 60% земельної
ділянки, які фактично залишалися
оформленими у власності ОСОБА_4

У зв'язкх з досягнутою між собою
домовленістю 07 квітня 2008 р. між ним і
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу частини нежитлового
приміщення адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 204.5 кв. м. (що становить 44/100
єдиної частки всього приміщення, що
належало ОСОБА_4). Даний договір був
нотаріально посвідчений.

Крім того, 30 травня 2008 р. між ним і
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу частини земельної
ділянки, що належала ОСОБА_4,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
Площа частини земельної ділянки, яка
була придбана ОСОБА_3 склала 118,4 кв. м.,
що фактично склало 40 % від загальної
площі земельної ділянки, що перебувала
у власності ОСОБА_4 Даний договір також
був нотаріально посвідчений. Усе це
підтверджується договором
купівлі-продажу частини земельної
ділянки.

В частині приміщення, що перейшла у
його власність була зроблена
реконструкція під кафе і наприкінці
вересня 2009 р. ОСОБА_3 було оформлено
право власності на реконструйоване
нежитлове приміщення і це право
власності було зареєстровано у КП
Первомайське МГХБТТ.

Що стосується земельної ділянки площею
118,4 кв. м., яка була придбана ОСОБА_3 у
ОСОБА_6, то він вважав, що ним були
погоджені всі питання по розділу майна
з ОСОБА_5 і був нотаріально оформлений
договір на придбання ним у ОСОБА_4
частини земельної ділянки площею 118,4
кв. м., тому він у будь-який час може
звернутися у відділ земельних ресурсів
для реєстрації за ним права власності
на придбану земельну ділянку та
оформлення на цю земельну ділянку
державного акту.

Наприкінці грудня 2012 р. він, ОСОБА_3
звернувся у відділ держкомзему в
м.Первомайську Луганської області із
заявою про реєстрацію за ним права
власності на придбану земельну ділянку
площею 0.01184 га (118,4 кв. м.), і надання йому
державного акту на дану земельну
ділянку, але йому повідомили, що за ним
не може бути зареєстроване право
власності на куплену ним земельну
ділянку, площею 118.4 кв. м., тому що право
власності на всю земельну ділянку,
площею 0,0926 га, яка раніше належала
ОСОБА_4, у тому числі і на частину
земельної ділянки, яка була куплена
ОСОБА_3 у ОСОБА_4 у 2008 р., перейшло у
власність до ОСОБА_5, на підставі
договору дарування за реєстровим № 2273
від 18 жовтня 2012 р., і було зареєстровано
за ОСОБА_5 22 листопада 2012 р.

Тобто в грудні 2012 р. йому стало відомо,
що ОСОБА_4 незважаючи на те, що ним
раніше була продана частина земельної
ділянки ОСОБА_3, у жовтні 2012 р, оформив
договір дарування на всю земельну
ділянку, площею 0,0296 га на свого сина
ОСОБА_5

Позивач також посилається на те, що при
укладанні договору дарування і ОСОБА_4
і ОСОБА_5 достовірно знаючи, що в 2008 р.
частина земельної ділянки, а саме
ділянка площею 118,4 кв. м. або 0,01184 га.
була продана ними ОСОБА_3 і що фактично
після цього у ОСОБА_4 у власності
запишалося тільки земельна ділянка
площею 0,1776 та приховали цей факт,
повідомивши нотаріусу, що вся земельна
ділянка, яку ОСОБА_4 мав намір
подарувати ОСОБА_5 на момент складання
договору дарування, нікому іншому не
продана, не подарована і іншим
способам, не відчужена, і що будь-які
права в третіх осіб щодо цієї земельної
ділянки відсутні. Тобто повідомили
дані, які фактично не відповідали
дійсності.

Пунктом 2.2 договору, який був укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визначена ціна
частки земельної ділянки, яка
продавалася, в розмірі 5895 грн., з якою
погодилися обидві сторони правочину.
Виконуючи умови договору, ОСОБА_3
сплатив повністю ОСОБА_4 вартість
купленої ним земельної ділянки до
підписання договору купівлі-продажу
земельної ділянки, про що є відмітка у
договорі купівлі-продажу земельної
ділянки.

Між ним, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 була укладена
угода, згідно з якою ОСОБА_4 продав, а
ОСОБА_3 придбав частину земельної
ділянки, площею 0,01184 га( 118,4 кв. м.) за
адресою: АДРЕСА_1, саме тієї земельної
ділянки на якій розміщена раніше
придбана ним частииа будівлі. Дана
угода була нотаріально посвідчена і
зареєстрована в реєстрі правочинів за
№ 1529.

Позивачем при покупці в ОСОБА_4 частини
земельної ділянки площею 0.01184 га ( 118,4
кв. м.)Є, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, були дотримані всі вимоги
законодавства і а ця земельна ділянка
фактично є його власністю.

З моменту нотаріального посвідчення
договору про продаж ОСОБА_4 ОСОБА_3
частки будівлі за адресою: АДРЕСА_1, вже
фактично припинилося право власності
ОСОБА_4 на частину земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1. площею 118,4 кв. м., яка
зайнята часткою будівлі, придбаною
ОСОБА_3 Одночасно у нього, ОСОБА_3,
виникло право власності на земельну
ділянку зайняту будівлею, яка ним була
придбана. Тобто до нього, ОСОБА_3,
фактично перейшло право власності на
частку земельної ділянки, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1, площею 118,4 кв. м., а
саме з моменту придбання ним частки
будівлі за цією адресою. Укладання
надалі договору купівлі-продажу
частини земельної ділянки під
будівлею, яка була придбана ОСОБА_3 у
ОСОБА_7, було тільки фактом
документального оформлення передачі
ОСОБА_3 у власність земельної ділянки
площею 118,4 кв. м.

Тому в жовті 2012 р. ОСОБА_6 не мав ніяких
підстав при укладанні договору
дарування своєму синові ОСОБА_5 частки
земельної ділянки, що залишилася в його
власності, всього площею 0,01776 га, також
розпоряджатися і частиною земельної
ділянки площею 0,01184 га( 118,4 кв. м.),
власником якої він уже не був.

Позивач зазначає, що ОСОБА_5
добросовісним набувачем вважати також
не можливо, тому що йому вірогідно було
відомо про продаж його батьком ОСОБА_4
частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_3, і тим самим було відомо, що
фактично до ОСОБА_3 відповідно до
закону перейшло право власності на
частину земельної ділянки, на якої
розміщена куплена ОСОБА_3 частина
будівлі. Також ОСОБА_5 було відоме і про
угоду між його батьком і ОСОБА_3 із
продажу частини земельної ділянки.
Тобто ОСОБА_5 при укладанні ним з
ОСОБА_4, угоди про дарування йому
земельної ділянки площею 296 кв.м. було
відомо, що є перешкоди до здійснення
угоди дарування щодо всієї земельної
ділянки, але не зважаючи на це,він
прийняв у дарування і частку земельної
ділянки, якою його батько не міг
розпоряджатися.

Коли позивачу ОСОБА_3 стало відомо про
те, що ОСОБА_4 у жовтні 2012 р., оформлюючи
договір дарування своєму синові ОСОБА_5
на земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1, розпорядився також і
земельною ділянкою, яка раніше ним була
продана ОСОБА_3, він намагався з'ясувати
в ОСОБА_4, чому останній так зробив,
однак від ОСОБА_4 йому тільки стало
відомо, що всі документи по угоді
дарування земельної ділянки фактично
підготовлювалися його сином ОСОБА_5
Позивач , ОСОБА_3 також спробував
вирішити питання з ОСОБА_5 про
повернення налеежної йому земельної
ділянки, яка раніше була ним придбана у
батька ОСОБА_5 і про що ОСОБА_5 був добре
обізнаний, однак ОСОБА_5 відповідав
йому відмовою, заявивши при цьому, щоб
ОСОБА_3 звертався до суду.

Зміст договору дарування ОСОБА_4 своєму
синові ОСОБА_5 земельної ділянки
площею, у яку також увійшла частина
земельної ділянки, яка фактично є
власністю ОСОБА_3, і на розпорядження
якої у ОСОБА_4 не було ніякого права,
суперечить інтересам ОСОБА_3, і тому що
після укладення цього правочину для
ОСОБА_3 настали невигідні наслідки, він
втратив своє майно, земельну ділянку,
яка ним була придбана у ОСОБА_4 в 2008 р.

Крім того, неправомірними діями
відповідачів, йому ОСОБА_3 завдано
моральну шкоду, яка виразилася в
моральних стражданнях та переживаннях,
порушення душевної рівноваги, які він
переніс після того, як йому стало
відомо, що він був позбавлений своєї
власності, а саме земельної ділянки,
яку ще у 2008 р. придбав у ОСОБА_4 за
домовленістю з ОСОБА_5, змушений
витрачати свій вільний час на
здійснення дій по відновленню свою
порушеного права. Моральну шкода у
зв'язку з порушенням його законних прав
складає 3000 гр.

Згідно договору дарування від 18 жовтня
2012 р., вартість земельної ділянки,
площею 0,0926 та складає 79359 грн. 17 коп. і
тому вартість земельної ділянки площею
0,011 84 га, яка є предметом спору складає
31743 грн. 67 коп.

У своїй уточненій позовній заяві
позивач просив суд визнати за ним право
власності на земельну ділянку,
розташовану за адресом: АДРЕСА_1,
загальною площею 0,01184 га (118.4 кв. м.), яка
була придбана 30 травня 2008 р. у ОСОБА_4
згідно договору продажу; зобов'язати
ОСОБА_5 повернути майно, а саме:
земельну ділянку площею 0,01184 та (118.4 кв.
м.), розташовану за адресом: АДРЕСА_1., та
на якій знаходиться належна частка
будівлі, та якою ОСОБА_5 незаконно
заволодів на підставі договору
дарування земельної ділянки від 18
жовтня 2012 р., укладеного між
дарувальником ОСОБА_4 і обдаровуваним
ОСОБА_5; стягнути з відповідачів ОСОБА_4
і ОСОБА_5 солідарно моральну шкоду в
розмірі 3000 грн., а також судові витрати
по сплаті судового збору у сумі 462 грн. 14
коп. (а.с.54-56)

ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу частини
земельної ділянки недійсним, посилався
на те, що дійсно 2007-2008 р. р. він з ОСОБА_3
займалися підприємницькою діяльністю
з виготовлення головних уборів. Після
вини кнення суперечок щодо здійснення
підприємницької діяльності було
вирішено поділити нежитлове
приміщення, котре було придбано, за
адресою: АДРЕСА_1, а саме, йому
залишалось 60 % приміщення, а ОСОБА_3 - 40 %.
Договором купівлі-продажу нежилого
приміщення від 07 квітня 2008 р. дійсно
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 придбав 40 %
нежилого приміщення за вказаною
адресою. Оскільки на той час йшов
процес переговорів, ОСОБА_3 заборгував
йому гроші, вкладені ним у спільний
бізнес, тому питання щодо земельної
ділянки залишалося не вирішеним,
оскільки не настав момент остаточного
розрахунку.

Він був упевнений, що спірна земельна
ділянка належить батькові, 18 жовтня 2012
р, приватним нотаріусом Первомайського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
було посвідчено договір дарування
земельної ділянки, згідно з яким його
батько ОСОБА_4 подарував йому, ОСОБА_5,
земельну ділянку площею 0,0296 за адресою:
АДРЕСА_1.

Йому, як добросовісному власнику
спірної земельної ділянки, не було
відомо про існування договору
купівлі-продажу частини земельної
ділянки, а саме 118,4 кв. м. від 30 травня 2008
р., згідно з яким його батько ОСОБА_4
продав ОСОБА_3 вищенаведену частину
земельної ділянки.

Позивач вважає, що договір про
купівлю-продаж частини земельної
ділянки від 30 травня 2008 р., укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Первомайського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 за номером 1529, є
незаконним, та таким, що підлягає
визнанню недійсним, оскільки приватним
нотаріусом ОСОБА_10 при посвідчені
спірного договору, відмітки на акті
права власності на землю зроблено не
було, а також договір купівлі-продажу
частини земельної ділянки від 30 травня
2008 р. відповідно до діючого
законодавства на момент вчинення
правочину не був зареєстрований
відповідно до ст. ст. 210 ,640 ЦК України.

Просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу частини земельної
ділянки від 30 травня 2008 р., укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Первомайського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 за номером 1529.

Рішенням Первомайського міського суду
Луганської області від 23 жовтня 2013
року у задоволенні як первісного, так і
зустрічного позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
представник позивача за первісним
позовом ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просив
скасувати рішення в частині відмови в
задоволенні вимог ОСОБА_3 і ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги. В іншій частині рішення суду не
оскаржується.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, вислухавши пояснення
представника апелянта, представників
відповідачів, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 ст. 303 ЦПК України зазначено,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 07 квітня 2008 року ОСОБА_4
продав, а ОСОБА_3 купив у приватну
власність частину нежитлового
приміщення ідеальною часткою 44/100,
загальною площею 204,5 кв. м., яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, (а.с.7).
Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 24 вересня 2009 р. та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно № 23954665 від 25 вересня
2009 року власником нежилого приміщення
44/100 частки, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3.(а.с. 10,11).
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
засвідчила відповідність закінченого
будівництвом об'єкта, який знаходиться
за адресом: АДРЕСА_2. загальною площею
224,6 кв. м., про що видане свідоцтво про
відповідність збудованого об'єкта
проектній документації, вимогам
державних стандартів, будівельних норм
і правил замовником якого був ОСОБА_3
(а.с.9).

Згідно оспорюваного договору
купівлі-продажу частини земельної
ділянки від 30 травня 2008 р., посвідченого
нотаріусом Первомайського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрованого у реєстрі за № 1529,
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив у
приватну власність частину земельної
ділянки площею 118,4 кв. м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 5895
грн., які сплачені до підписання цього
договору(а.с.12).

За договором дарування земельної
ділянки від 18 жовтня 2012 р., посвідченим
приватним нотаріусом Первомайського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованим у реєстрі за № 2273,
ОСОБА_4 як дарувальник передав земельну
ділянку за номером АДРЕСА_1, площею 0,0296
га, кадастровий номер земельної
ділянки :04:003:0042, у приватну
власність ОСОБА_5, як обдарованого, а
останній прийняв цю земельну ділянку
відповідно до умов зазначеного
договору (а.с.14, 15, 70, 71).

Спірна земельна ділянка, площею 0,0296 га,
знаходилася у власності ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 13 грудня 2007 р.
реєстр 3571, ВЕІ №572091, №752092, про що
свідчать відомості, які містяться у
державному акті на право власності на
земельну ділянку (а.с15).

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд виходив з положень ст.ст. 16,23
, 203,210 ,215,216, 319, 328,334, 373,387,388, 640, 629 , 655 ,691 ЦК
України, ст.ст. 81, 120,125 Земельного
кодексу України, дійшовши висновку, що
оскільки ним не заявлена вимога щодо
оскарження чи недійсності договору
дарування земельної ділянки від
18.10.2012р. та не наданого жодного доказу
того , що даний договір скасовано або
скасовано реєстрацію права власності
на земельну ділянку за ОСОБА_5, тобто
даний договір дарування є дійсним, тому
відсутні підстави щодо визнання права
власності на земельну ділянку,
відмовив витребування права власності
на частку земельної ділянки. Стосовно
вимог позивача щодо зобов'язання
ОСОБА_5 повернути майно, а саме
земельну ділянку площею 0,01184 га (118,4 кв.
м.), суд дійшов висновку, що ці вимоги не
відповідають ст..387,388 ЦК України
оскільки суду не надано доказів щодо
незаконності договору дарування
земельної ділянки від 18 жовтня 2012 р.

З такими висновками суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки судом неправильно
застосовані норми матеріального права.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК
України договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК
України договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

В силу ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації. Перелік органів,
які здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом.

Пунктами 5,6 Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 26 травня 2004 року
№ 671, яка діяла на час укладення
договору купівлі-продажу частини
змельної ділянки від 30.05.2008р.,
передбачено, що державній реєстрації
підлягають договори купівлі-продажу,
міни земельної ділянки або іншого
нерухомого майна; державна реєстрація
правочинів проводиться шляхом
внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідченням. У пунктах 9 та 10
Тимчасового порядку передбачено, що
датою державної реєстрації правочину
вважається дата та час внесення
відповідного запису до Реєстру. Про
внесення запису до Реєстру реєстратор
видає сторонам правочину або
уповноваженим ними особам примірник
витягу.

Оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та
640 ЦК України пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не породжують для його сторін жодних
юридичних наслідків, що в свою чергу
позбавляє позивача права посилатися на
вказаний правочин в обґрунтування
своїх цивільних прав і обов'язків.

Суд, вирішуючи справу, не врахував, що у
матеріалах справи відсутні відомості
про державну реєстрацію договору
купівлі-продажу частини земельної
ділянки відповідно до ст. 210 ЦК України,
не звернуву уваги і на зазначені
положення закону , неправильно
застосував норми матеріального права.

Судом апеляційної інстанції
витребувалися відомості про державну
реєстрацію правочину, однак вони
надані не були. За таких обставин,
колегія суддів дійшла висновку, що
договір купівлі-продажу частини
земельної ділянки в силу положень
ст.ст. 210 та 640 ЦК України не є укладеним,
тому відсутні й правові підстави для
визнання за позивачем ОСОБА_3 права
власності на частину земельної
ділянки, що є предметом вказаного
правочину та витребування її із
володіння ОСОБА_5

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що при розгляді
вказаного позову мало місце неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи та неправильне
застосування норм матеріального права,
що є підставою для зміни рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову за
необгрунтованістю з інших підстав.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 314-316, 317 ЦПК України, судова
колегія

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Первомайського міського
суду Луганської області від 23 жовтня
2013 року змінити.

Скасувати його в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про витребування права
власності на частку земельної ділянки,
про витребування майна із чужого
незаконного володіння та про
стягнення моральної шкоди.

В цій частині ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
права власності на земельну ділянку,
витребування майна із чужого
незаконного володіння та про
стягнення моральної шкоди відмовити з
інших підстав.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: