У х в а л а

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловська І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та
піклування Московського району м.
Харкова, приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк», про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 30 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 03 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 26 грудня 2006 року її мати - ОСОБА_5 -
продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, проте
покупець за придбану квартиру кошти не
сплачував, а продавець їх не
отримувала. Враховуючи викладене та те,
що на момент укладення договору
купівлі-продажу у квартирі була
зареєстрована неповнолітня дитина, а
дозволу на відчуження житла орган
опіки і піклування не надавав,
позивачка просила визнати договір
купівлі-продажу квартири недійсним.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 30 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 03 грудня 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
недійсним.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Банк»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд виходив із
того, що дозвіл на укладення договору
купівлі-продажу квартири, в якому була
зареєстрована неповнолітня дитина,
органом опіки і піклування не
надавався. Також суди послались на те,
що покупець на розрахувався із
продавцем за придбану квартиру, а
продавець коштів не отримувала.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року
ОСОБА_6 уклав із ПАТ «ОТП Банк»
кредитний договір, відповідно до умов
якого отримав кредитні кошти у розмірі
55 тис. доларів США.

Того ж дня він придбав у ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1, про що вони уклали
договір купівлі-продажу.

У забезпечення виконання умов
кредитного договору банк уклав із
ОСОБА_6 договір іпотеки, предметом
якого є зазначена квартира.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що зазначений договір
купівлі-продажу квартири було укладено
за відсутності згоди органу опіки і
піклування, хоча на той момент у
квартирі був зареєстрований
неповнолітній ОСОБА_4 Крім того,
позивачка посилалась на те, що покупець
не розрахувався із ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Слід розрізняти підстави для визнання
правочинів недійсними і підстави для
їх розірвання. У першому випадку
доведенню підлягають обставини та
підстави, визначені у ст. 203 ЦК України,
які існували на момент укладення
оспорюваного правочину, а при
розірванні договору встановлюється
наявність обставин, визначених у ст. ст.
651, 652 ЦК України.

Визнання правочину недійсним
встановлює його недійсність з моменту
укладення, що не потребує розірвання, і
навпаки - за відсутності підстав для
визнання правочину недійсним може
порушуватися питання про його
розірвання.

Відповідно до ч. 4 ст. 692 ЦК України, якщо
покупець відмовився прийняти та
оплатити товар, продавець має право за
своїм вибором вимагати оплати товару
або відмовитися від договору
купівлі-продажу.

Суди дійшли до передчасного висновку
про те, що ОСОБА_6 не оплатив вартості
квартири за договором купівлі-продажу,
оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України не дали належної правової
оцінки кредитному договору від 26
грудня 2006 року, укладеному ОСОБА_6 із
ПАТ «ОТП Банк», відповідно до умов
якого він позичив 55 тис. доларів США, не
перевірили його тверджень відносно
того, що ці кошти він витратив на
придбання спірної квартири, яку того ж
дня передав банку в іпотеку.

При цьому п. 2.1 договору купівлі-продажу
сторони засвідчили, що грошові кошти
сплачені покупцем та отримані
продавцем одночасно з підписанням
договору.

Отже, якщо буде доведено, що кошти за
договором не сплачені, то наступають
інші, передбачені законом, наслідки, а
не визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

Тобто суди не встановили всіх обставин,
які існували на час вчинення правочину
(договору купівлі-продажу квартири).

Крім того, визнаючи договір
купівлі-продажу недійсним на підставі
ст. 203 ЦК України, ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей»,
ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства» і пославшись на те, що у
спірній квартирі на момент продажу був
зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4, а
попередньої згоди органу опіки і
піклування не надано, суди не звернули
уваги на таке.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

У ст. 212 ЦПК України закладені умови,
відповідно до яких суд має оцінювати
надані сторонами докази.

Взявши за основу довідку та форму до
адресної картки, які надані до суду під
час пред'явлення позову лише в січні 2013
року, щодо правочину, вчиненого у
грудні 2006 року, суди у порушення
наведених норм права не дали оцінки
доказам відсутності прав
неповнолітньої дитини на спірну
квартиру, поданим сторонами при
укладенні договорів купівлі-продажу та
іпотеки.

Також суди не врахували та не дали
належної правової оцінки тому, що
відповідно до ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. При цьому продавець
квартири не є матір'ю ОСОБА_4 або особою,
яка її замінює, вона є його бабусею;
інших даних, які б давали підстави
дійти до висновку, що ОСОБА_5 на момент
укладення договору купівлі-продажу
була опікуном неповнолітнього ОСОБА_4
судами не встановлено.

Зважаючи на те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 30 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 03 грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

ОСОБА_2