Справа № 148/318/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року
Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді
Ковганича С.В.

при секретарі
Носулько К.П.

з участю позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тульчина
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
спадкове майно

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадкове майно, мотивуючи
свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
його батько - ОСОБА_4 віці 61 рік, про що в
Книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний актовий запис за № 141.

Після його смерті відкрилася
спадщина на будинковолодіння
АДРЕСА_1.

У відповідності до приписів ст. ст. 1258,
1261, 1269, 1270 Цивільного кодексу, у строки
визначені законом, він звернувся до
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини.

Крім нього, до нотаріальної контори
звернулася дружина покійного батька -
відповідачка по справі. Згідно витягу
зі Спадкового реєстру №33553805 відкрито
спадкову справу.

Відповідачка в справі є непрацездатною
вдовою померлого, незалежно від змісту
заповіту вона має право на половину
частки, яка б належала їй у разі
спадкування за законом, а саме: на ?
частину від ? частки спадкової маси
будинковолодіння АДРЕСА_3 та на ?
частину від ? частки спадкової маси
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відтак, він має право на ? частки від ?
частки спадкової маси, що становить 3/8
частини будинковолодіння АДРЕСА_3 та на
? частки від ? частки спадкової маси, що
становить 3/8 частини будинковолодіння
АДРЕСА_1.

В листопаді 2013 року він звернувся до
Тульчинської державної нотаріальної
контори з заявою про видачу свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
однак нотаріусом було відмовлено з
посиланням на ту обставину, що у
матеріалах спадкової справи відсутня
письмова згода другого з подружжя на
виділення частки в їх спільному майні.

Крім того, нотаріусом йому було усно
роз'яснено, що відповідно до ч. 3 ст. З
Закону України від 1 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Зважаючи на те, що його батько за життя
не провів державної реєстрації
належних йому часток у
будинковолодіннях, він позбавлений
можливості отримати відповідний
правовстановлюючий документ на
спадщину, що й зумовило його звернення
до суду з даним позовом.

Вважаю, що в даному випадку існує
причинний зв'язок між порушеним правом,
способом захисту якого є визнання за
ним права власності на спадкове майно.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав в повному обсязі,
наполягав на їх задоволенні, з обставин
викладених в позовній заяві.

Відповідач та її представник позовні
вимоги визнали частково в частині
визнання права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_3, так як
неможливо виділити частину із
вказаного будинку, про що нотаріусом
було обумовлено в постанові про
відмову у вчиненні нотаріальної дії.
разом з тим, позивач не позбавлений
можливості в нотаріальному порядку
оформити свої спадкові права на частку
будинковолодіння по АДРЕСА_1. Однак на
час розгляду справи в суді, відповідач
не зареєструвала своє право власності
на виділене майно, відповідно до
рішення суду.

Опитана в судовому засіданні державний
нотаріус Тульчинської державної
нотаріальної контори суду пояснила, що
нею було винесено постанову про
відмову у вчиненні нотаріальної дії,
видачі свідоцтва про власності на
спадщину гр. ОСОБА_1 на
будинковолодіння по АДРЕСА_3. Щодо
оформлення своїх спадкових прав на
будинковолодіння по АДРЕСА_1 цього ж
села, то позивач міг би нотаріально
оформити спадщину, однак для цього
необхідно, що відповідачка
зареєструвала за собою право власності
на свою частку в майні. Без такої
реєстрації отримати свідоцтво про
право власності на спадщину, позивачу
неможливо.

Вислухавши пояснення сторін, які
беруть участь у справі, опитавши
державного нотаріуса, дослідивши
матеріали справи, суд встановив, що
відповідно копії свідоцтва про смерть
від 06.03.2013 серії НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_4 батько позивача. (а.с. 9).

На підставі заповіту від 12.07.2006
посвідченого державним нотаріусом
Першої Вінницької державної
нотаріальної контори ОСОБА_5,
зареєстрованого в реєстрі за № 7-12,
померлий заповів все своє майно
позивачу ОСОБА_1 (а.с. 26).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась
спадщина на будинковолодіння АДРЕСА_1
та будинковолодіння АДРЕСА_3, що
свідчить копія спадкової справи. (а.с.
10-26).

Крім того, обставини, щодо спадкового
майна встановленні в рішенні
Тульчинського районного суду від 8.11.2013
року в цивільній справі про спір між
тими самими сторонами (а.с. 21-22), а тому
відповідно до ст. 61 ЦПК України,
обставини встановленні судовим
рішення у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановленні ці обставини.

У видачі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_4 на будинковолодіння що
знаходиться за адресою АДРЕСА_3,
позивачу відмовлено 15.11.2013 року
державним нотаріусом Тульчинської
державної нотаріальної контори, про що
свідчить постанова (а.с. 25). Підставою
для відмови у вчиненні нотаріальної
дії нотаріус зазначає відсутність
згоди одного із подружжя, який помер, на
виділення частки в спільному майні.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що відповідач не
здійснила реєстрацію права власності
на свою частку в майні подружжя на час
розгляду даного спору, після прийняття
рішення Тульчинським районним судом
від 8.11.2013 року, що фактично позбавляє
позивача оформити свої спадкові права
в нотаріальному порядку на частину
домоволодіння по АДРЕСА_1. Вказані
обставини підтвердженні також в
судовому засіданні державним
нотаріусом.

Встановленим судом фактам
відповідають цивільні правовідносини,
які регламентують порядок набуття
права власності на спадкове майно і
регулюються Конституцією України,
ЦК України та ЦПК України.

Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції
України, право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Права людини і громадянина
захищаються судом. Кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9
Конституції України, ратифікована
Законом від 7.07.1997 року «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод» 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2,4,7
та 11 Конвенції» і є частиною
національного законодавства України,
встановлено, що кожен при вирішенні
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків... має право на справедливий
і відкритий розгляд упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод встановлено, що
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений свого
майна, інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом або загальними принципами
міжнародного права.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України
встановлено перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів, в тому
числі і визнання права.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу,
зокрема, з позовом про визнання права.

Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261,
1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено
загальні положення про право
власності, порядок її набуття та
припинення права власності.

За загальними положеннями про
спадкування право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою, що
відображено в ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК
України.

Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

За приписами ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки
(ст.1261 ЦК України).

За змістом ст. 1269 цього ж Кодексу,
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини. Вказані
норми врегульовані ч.1 ст.1270 ЦК України.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину. Відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Право власності спадкоємця на спадкове
майно підлягає захисту у спосіб,
передбачений статтею 392 ЦК України, що
відповідає правовій позиції Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладеній у п. 3.1.
Інформаційного листа «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013
року.

Таким чином, із аналізу вищевказаних
правових норм, судом встановлено, що
позивачем було дотримано всіх
визначених законодавцем обставин для
набуття права власності на спадщину.
Однак своє право він не взмозі
реалізувати, в зв'язку з чим дане право
підлягає судовому захисту, а відтак в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України,
судові витрати понесенні позивачем
підлягають частковому задоволенню.
Так, з відповідача підлягають
стягненню на користь позивача
понесенні судові витрати з оплати
судового збору, за надання правової
допомоги в повному обсязі. Витрати
пов'язанні з переїздом позивача до суду
підлягають частковому задоволенню в
сумі 101,60 грн. При вирішенні даного
питання суд керується постановою
Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 р.
N 98 "Про суми та склад витрат на
відрядження державних службовців, а
також інших осіб, що направляються у
відрядження підприємствами,
установами та організаціями, які
повністю або частково утримуються
(фінансуються) за рахунок бюджетних
коштів" та Інструкцією про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України N 59 від
13.03.1998 р. (з наступними змінами).
Відповідно до розділу ІІ ст. 6 даного
Наказу, витрати на проїзд у тому числі
перевезення багажу,бронювання
транспортних квитків) до місця
відрядження і назад відшкодовуються в
розмірі вартості проїзду повітряним,
залізничним водним і автомобільним
транспортом загального користування
крім таксі)з врахуванням усіх витрат,
пов'язаних із придбанням проїзних
квитків і користуванням постільними
речами в поїздах, та страхових платежів
на транспорті.

Таким чином, позивачу має бути
відшкодовано відповідачем витрати на
вартість проїзду автомобільним
транспортом загального користування.
так, проїзд по маршруту Вінниця -
Тульчин становить 20,40 грн., що
підтверджується квитком представленим
відповідачем. Позивач двічі відвідував
судові засідання а тому, вартість
такого проїзду має становити 101,60 грн.
(29,40х4=101,600).

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 41, 45 Конституції України, ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст. ст. 328, 1216,
1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1296 ЦК
України, 4, 8, 10, 15, 18, 57-60, 64, 88, 209, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В
:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на спадкове майно
задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
спадкове майно: 3/8 частини житлового
будинку з прибудовами, господарськими
будівлями та спорудами, розташованого
в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
спадкове майно: 3/8 частини житлового
будинку з прибудовами, господарськими
будівлями та спорудами, розташованого
в АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ідент. номер НОМЕР_1,
зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_1, зареєстрованого за
адресою АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_2
понесенні судові витрати з оплати
судового збору в сумі 273,34 грн., за
надання правової допомоги в сумі 974,40
грн., а також судові витрати пов'язанні
з переїздом до суду в сумі 101,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
через Тульчинський районний суд на
протязі десяти днів з дня його
проголошення.

Повний текст судового рішення
виготовлено 15.05.2014 року.

Суддя::