АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/299/14
Головуючий1 інстанції: Золотарьова
Категорія: кредитні
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів -
Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Київського районного суду
м.Харкова від 01 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
про визнання кредитного договору та
договору застави недійсними, та
зустрічним позовом публічного
акціонерного товариства «Мегабанк» до
ОСОБА_2, третя особа - Сімферопольський
ВРЕВ при УДАІ ГУМВСУ в АРК про
звернення стягнення на предмет
застави,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним Кредитний договір
№34-11П/2008 від 20 лютого 2008 року, укладений
між ним та ВАТ «Мегабанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Мегабанк»;

- визнати недійсним Договір застави
майна №34-11П/2008 від 20 лютого 2008 року,
укладений між ним та ВАТ «Мегабанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Мегабанк».

Посилався на те, що спірний Кредитний
договір укладений з порушенням
ст.ст.3,13,627 ЦК України щодо свободи
договору; п.4.4 цього договору
суперечить ст.ст.47,49 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»;
п.7.2. договору суперечить вимогам ч.1
ст.61 Конституції України, оскільки
передбачає подвійну цивільно-правову
відповідальність одного й того ж виду
за одне й теж порушення договірного
зобов'язання. Що стосується Договору
застави, то він не посвідчений
нотаріально, що тягне за собою його
недійсність.

Заперечуючи проти заявленого позову
ПАТ «Мегабанк» звернулось до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому
просило:

- в рахунок погашення заборгованості за
Кредитним договором №34-11П/2008 від 20
лютого 2008 року та Договором 34-11П/2008-з
застави майна від 20 лютого 2008 року в
розмірі 31 485,59 грн. звернути стягнення
на предмет застави - автомобіль ГАЗ
31105-101 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1,
рік випуску 2007, колір білий, шасі
(кузов,рама,коляска) НОМЕР_2, який
належить ОСОБА_2 на праві власності, у
спосіб продажу ПАТ «Мегабанк»
вказаного предмета застави шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем від імені ОСОБА_2;

- зобов'язати ОСОБА_2 передати ПАТ
«Мегабанк» в управління на період до
його реалізації автомобіль ГАЗ 31105-101
ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік
випуску 2007, колір білий, шасі
(кузов,рама,коляска) НОМЕР_2 та ключі і
технічний паспорт на автомобіль;

- зобов'язати Сімферопольський ВРЕВ при
УДАІ ГУМВСУ в АРК зняти з обліку
автомобіль ГАЗ 31105-101 ЗНГ, реєстраційний
номер НОМЕР_1, рік випуску 2007, колір
білий, шасі (кузов,рама,коляска) НОМЕР_2.

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 01 жовтня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено,
позов ПАТ «Мегабанк» задоволено у
повному обсязі, вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі, у
задоволенні позовної заяви ПАТ
«Мегабанк» відмовити.

Посилається на порушення норм
процесуального права, неправильне
застосування норм права матеріального,
незаконність рішення суду.

ПАТ «Мегабанк» в письмових
запереченнях доводів апеляційної
скарги не визнало, просило її
відхилити, рішення суду залишити без
змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду зміні з
наступних підстав.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Із матеріалів справи вбачається, що 20
лютого 2008 року між ВАТ «Мегабанк»,
правонаступником якого з 21 серпня 2009
року є ПАТ «Мегабанк», та ОСОБА_2 був
укладений Кредитний договір № 34-11П/2008.

За умовами договору Банк надав ОСОБА_2
грошові кошти у розмірі 85 000 грн. на
придбання автомобіля на строк до 19
лютого 2014 року. ОСОБА_2 зобов'язався
повернути кредит та сплатити 15,8
процентів річних на умовах
передбачених кредитним договором.

19 вересня 2008 року між сторонами було
укладено Додаткову угоду №1 та
Додаткову угоду №2 до Кредитного
договору.

Відповідно до додаткової угоди №2
пункт 1.1. Кредитного договору було
змінено - Позичальник зобов'язався на
передбачених Договором умовах
повернути Кредит та сплатити проценти
у розмірі 19,0 процентів річних.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Судом з'ясовано та підтверджується
матеріалами справи, що Банк свої
зобов'язання за Кредитним договором
виконав у повному обсязі, надавши
ОСОБА_2 кредитні кошти в обумовленій
сумі. Натомість ОСОБА_2, з жовтня 2012 року
почав порушувати умови Кредитного
договору. У зв'язку з чим на адресу
Боржника 12 лютого 2013 року була
направлена вимога щодо погашення
заборгованості за Кредитним договором
та передачі предмету
забезпечувального обтяження у
володіння обтяжувача. Ця вимога ОСОБА_2
не виконана.

Станом на 08 липня 2013 року
заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним
договором становить 31 485 грн. 59 коп., з
яких: заборгованість за кредитом - 18 864
грн.; заборгованість по сплаті
відсотків - 2 089 грн. 18 коп.; штрафи - 10 532
грн. 41 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
заставою.

За змістом ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 6 ст. 20
Закону України «Про заставу»,
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
в порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

У разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначаються заходи щодо
забезпечення збереження предмета
забезпечувального обтяження або
передачі його в управління на період
до його реалізації, якщо такі необхідні
(п. 3 ч. 2 ст. 25 вказаного Закону).

Належне виконання умов Кредитного
договору забезпечувалося, укладеним
між сторонами Договором застави майна
від 20 лютого 2008 року. Предметом застави
є автомобіль ГАЗ 31105-101 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, рік
випуску 2007, колір білий, шасі
(кузов,рама,коляска) НОМЕР_2, який
належить ОСОБА_2 на праві власності на
підставі Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серія НОМЕР_3,
виданим Сімферопольським ВРЕВ при УДАІ
ГУ МВС України в АРК, від 15 лютого 2008
року.

Відповідно до розділу 3 Договору
застави, у разі невиконання або
неналежного виконання Застоводавцем
основного зобов'язання, а також з
підстав, передбачених законодавством
України, Заставодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням, шляхом звернення
стягнення на предмет застави на
підставі рішення суду, в позасудовому
порядку згідно із законодавством
України. За вибором заставодержателя
звернення стягнення може
здійснюватися, зокрема, шляхом продажу
заставодержателем предмету застави з
укладенням договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд дійшов правильного
висновку про наявність правових
підстав для звернення стягнення на
предмет застави в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_2 за Кредитним
договором та Договором застави майна.

Доказів неправильного визначення ПАТ
«Мегабанк» суми заборгованості за
Кредитним договором ОСОБА_2 не надано.

Обов'язок надати докази на
підтвердження своїх вимог і заперечень
законом покладено на сторони (ст.60 ЦПК
України).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з відсутності правових підстав
для визнання недійсними спірних
Кредитного договору та договору
застави майна.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, наданим сторонами
доказам дана належна правова оцінка
(ст. 212 ЦПК України), вірно застосовані
норми права.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено,
що відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та не спростовано доводами
апеляційної скарги, що відповідно до
ст.638 ЦК України сторони Кредитного
договору досягли згоди щодо усіх
істотних умов договору і засвідчили це
своїми підписами.

З 20 лютого 2008 року по жовтень 2012 року
ОСОБА_2 виконував умови Кредитного
договору і будь-яких претензій до Банку
щодо обмеження його вільного вибору
при укладанні договору чи зловживання
Банком своїми правами, не заявляв.

Не грунтуються на законі і посилання
апелянта на незаконне стягнення
комісії.

Так, відповідно до п.4.4. Кредитного
договору, сторони передбачили сплату
Позичальником комісійної винагороди в
розмірі 3% від суми кредиту, яка є
одноразовою та була сплачена ОСОБА_2 у
день надання кредиту, що не суперечить
а ні положенням Закону України «Про
банки та банківську діяльність» , а ні
Закону України «Про захист прав
позивачів», як то помилково зазначає
ОСОБА_2

Безпідставними та такими що не
спростовують висновків суду першої
інстанції, є і посилання в апеляційній
скарзі на порушення Банком ст.61
Конституції України.

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

За положеннями ст. 61 Конституції
України ніхто не може бути двічі
притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536,
549 ЦК України дає підстави для висновку
про те, що проценти та неустойка є
різними правовими інститутами,
обмеження можливості одночасного
застосування яких законом не
встановлена.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-116цс13 від 6 листопада 2013 року у справі
за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Згідно зі ст. 611 ЦК України до складу
неустойки, яка підлягає стягненню у
разі порушення зобов'язання за
договором, входить як штраф, так і пеня.
При цьому штраф і пеня визначені за
різні порушення умов договору.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції в оскаржуваному рішенні,
передбачені в п.п.7.1 та 7.2 спірного
Кредитного договору штраф та пеня є
різними видами відповідальності за
порушення зобов'язань боржником, тому
не є подвійною відповідальністю, як то
помилково зазначає позивач за
первісним позовом.

Обгрунтованим є і стягнення з ОСОБА_2
штрафу в розмірі 179 грн. 05 коп., який
відповідно до наданого Банком
розрахунку обчислений від суми
несвоєчасно сплачених процентів
(п.7.2.Кредитного договору).

Враховуючи, що ОСОБА_2 не надано доказів
на підтвердження виконання ним
положень п.2.1.3 Договору застави майна,
стягнення на користь Банку штрафу в
розмірі 8500 грн., що складає 10% вартості
предмету застави, є обгрунтованим та
відповідає умовам зазначеного
договору (п.2.1.3; п.6.4).

Не грунтуються на законі і доводи
апеляційної скарги стосовно
недійсності спірного договору застави.

Суд першої інстанції правомірно
виходив з того, що до спірних
правовідносин повинні застосовуватися
положення ст.13 Закону України «Про
заставу» в редакції, яка діяла на
момент укладання договору застави (20
лютого 2008 року), та яка не передбачала
обов'язкого нотаріального посвідчення
договорів застави транспортних
засобів. Зміни до Закону були внесені
Законом України N 2435-VI лише 06 липня 2010
року, а тому на правовідносини, що
виникли між сторонами не поширюються.

Не спростовують висновків суду першої
інстанції та є необгрунтованими і
посилання в апеляційній скарзі на те,
що відчуження предмета застави у
данному випадку повинно здійснюватися
відповідно до вимог ст.62 Закону України
«Про виконавче провадження».

Не заслуговують на увагу і доводи
апеляційної скарги стосовно
незастосування судом першої інстанції
до спірних правовідносин наслідків
пропуску строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Матеріали справи свідчать, що ПАТ
«Мегабанк» звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_2 в межах річного
строку з моменту припинення виконання
останнім зобов'язань за договором.

Крім того, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності, а посилання в
апеляційній скарзі на те, що у
відповідача за зустрічним позовом є
право заявити про застосування строку
позовної давності на стадії
апеляційного розгляду, у даному
випадку є помилковим.

Разом з тим, рішення суду в частині
зобов'язання Сімферопольський ВРЕВ при
УДАІ ГУМВСУ в АРК зняти з обліку
автомобіль ГАЗ 31105-101 ЗНГ, реєстраційний
номер НОМЕР_1, рік випуску 2007, колір
білий, шасі (кузов,рама,коляска) НОМЕР_2
підлягає скасуванню, оскільки
зов'язання вчинити певні дії, може бути
покладене лише на відповідача, тоді як
суд першої інстанції поклав такий
обов'язок на третю особу. Отже, в цій
частині в позові ПАТ «Мегабанк»
необхідно відмовити.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4
ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК
України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду
м.Харкова від 01 жовтня 2013 року змінити.

Скасувати рішення в частині
зобов'язання Сімферопольський ВРЕВ при
УДАІ ГУМВСУ в АРК зняти з обліку
автомобіль ГАЗ 31105-101 ЗНГ, реєстраційний
номер НОМЕР_1, рік випуску 2007, колір
білий, шасі (кузов,рама,коляска) НОМЕР_2.

Зустрічний позов публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
задовольнити частково.

У задоволенні вимог щодо зобов'язання
Сімферопольський ВРЕВ при УДАІ ГУМВСУ
в АРК зняти з обліку автомобіль ГАЗ
31105-101 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1,
рік випуску 2007, колір білий, шасі
(кузов,рама,коляска) НОМЕР_2 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у

касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді