Справа №591/79/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/545/14 Суддя-доповідач -
Маслов В. О. Категорія - 55
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В. О.,

суддів - Криворотенка В. І., Сибільової
Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гранфінресурс",

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 04 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гранфінресурс" про
визнання недійсним договору,
відшкодування збитків та моральної
шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 04 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсним договір від 05 грудня
2013 року № 224702, укладений між сторонами.
Стягнуто з ТОВ "Гранфінресурс" на
користь ОСОБА_3 1950 грн. Вирішено питання
щодо судових витрат. В іншій частині
позову відмовлено за його
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ТОВ
"Гранфінресурс" посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
позові ОСОБА_3 відмовити. При цьому
зазначає, що спірний договір укладений
на підставі вільного волевиявлення
сторін з дотриманням вимог чинного
законодавства. Вважає, що посилання
суду першої інстанції на ознаки
фінансових послуг в діяльності
відповідача є безпідставними,
діяльність відповідача не підлягає
ліцензуванню та відповідає вимогам
чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представника
товариства Дудушко М.М., яка підтримала
доводи апеляційної скарги, пояснення
ОСОБА_3, який вважав рішення місцевого
суду правильним, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
місцевого суду залишенню без зміни,
виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 05 грудня 2013 року між
сторонами було укладено договір №224702
разом з додатками до нього (а.с.9-13).

Відповідно до умов п. 1.1 договору
відповідач зобов'язався вчинити від
імені та за рахунок учасника - позивача
певні юридичні дії, спрямовані на
отримання грошової суми у позику,
зазначеної у Додатку № 1 до даного
договору, на умовах діяльності
Програми "Альянс Україна", що міститься
в Додатку № 2, в тому числі : сформувати
реєстр учасників, забезпечити його
адміністрування; організовувати та
проводити захід по розподілу грошового
фонду, надати учаснику відповідну суму
у позику; надавати інші послуги і
здійснювати інші правочини.

Також зазначеним договором
передбачені обов'язки учасника,
зокрема, сплатити одноразовий
комісійний внесок.

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору,
учасник в день підписання договору
сплачує одноразовий комісійний внесок
та адміністративний платіж, який
сплачується не пізніше 15 календарних
днів з моменту отримання дозволу;
своєчасно, не пізніше 15 числа кожного
місяця, сплачує загальний платіж, який
включає чистий внесок, за рахунок якого
адміністратор надає відповідні суми у
позику, та адміністративні витрати, що
є платою за послуги адміністратора з
організації діяльності програми.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку №2 до
договору, його предметом є послуги з
формування реєстру учасників програми,
метою яких є отримання відповідної
суми у позику.

Як вбачається з п. 4.1 ст. 4 додатку №2,
після вчасної сплати чергового
загального платежу учасник набуває
право брати участь у найближчому
заході, коли фонд реєстру є достатнім.

Конкретні умови отримання учасником
заявленої суми визначені у ст. 5 цього
додатку.

Адміністратор гарантує учаснику
надати обумовлену грошову суму за
умови виконання останнім всіх умов
договору і додатків до нього ( ст. 12
додатку №2 ).

На виконання умов договору, позивач 05
грудня 2013 року сплатив 1950 грн., що
підтверджується копією квитанції (а.с.
8) та не оспорюється відповідачем.

Задовольняючи позов в частині вимог
про визнання недійсним договору та
стягнення сплачених коштів, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач за
договором повинен був отримати суму
коштів, розмір якої визначався
відповідними Додатками до договору, а
смае 30000 грн. Суд вважав, що дії
відповідача по наданню послуг є
фінансовими та підлягали ліцензуванню,
однак, відповідач свою діяльність не
узаконив та не отримав відповідну
ліцензію. Колегія суддів погоджується
з цим висновком суду, оскільки він
ґрунтується на матеріалах справи та
відповідає нормам матеріального права.

Із змісту позовної заяви вбачається, що
позивач просив визнати недійсним
договір № 224702 від 05 грудня 2013 року про
отримання коштів по соціальній
програмі «Альянс Україна» з підстав,
передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України та
з підстав, що діяльність відповідача по
наданню фінансових послуг
здійснюється без відповідної на це
ліцензії, що передбачено ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1,
3 ст. 215, ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Позивачем не був доведений факт
наявності з його боку помилки щодо
обставин вчиненого правочину та не
доведений факт щодо обманних дій
відповідача під час його укладення,
тому позов в цій частині залишені судом
без задоволення. Рішення суду в цій
частині не оскаржується, як і в частині
відмови у позові про відшкодування
шкоди.

Разом з тим, є обґрунтованим позов з
інших заявлених підстав, зокрема,
доводи позивача про відсутність у
відповідача ліцензії на здійснення
діяльності, пов'язаної з розподілом
коштів.

Пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
передбачено, що відповідно до
спеціальних законів ліцензуванню
підлягає господарська діяльність,
зокрема, із надання фінансових послуг.

Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
під фінансовою установою слід розуміти
юридичну особу, яка відповідно до
закону надає одну чи декілька
фінансових послуг, а також інші послуги
(операції), пов'язані з наданням
фінансових послуг, у випадках, прямо
визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Такими фінансовими послугами, як
зазначено у пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього
ж Закону, вважаються довірче
управління фінансовими активами,
надання коштів у позику, в тому числі й
на умовах фінансового кредиту та
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

В даному випадку саме на таких умовах
було передбачено надання коштів
позивачу.

Водночас, п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону
передбачено, що національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, у межах своєї
компетенції видає ліцензії для
здійснення фінансовими установами
діяльності з надання будь-яких
фінансових послуг, що передбачають
пряме або опосередковане залучення
фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення такої діяльності
дозволяється тільки після отримання
відповідної ліценції (ч. 2 ст. 34
вказаного Закону).

Аналіз зазначених норм дає підстави
для висновку, що для укладення договору
з позивачем відповідач повинен був
отримати у встановленому законом
порядку відповідну ліцензію.

За таких умов, вчинення відповідачем
цього правочину без відповідного
дозволу (ліцензії) відповідно до змісту
ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України
є підставою для визнання договору
недійсним.

Суд першої інстанції вказані обставини
врахував і обґрунтовано, виходячи з
правових наслідків недійсності
правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК,
дійшов висновку, що з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 1950
грн. в рахунок повернення сплаченого
ним за договором одноразового
комісійного внеску.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач по справі не довів суду, що
його діяльність не підлягає
ліцензуванню, не відноситься до
фінансових послуг, тому доводи
апеляційної скарги в цій частині не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги ТОВ
"Гранфінресурс" висновків суду не
спростовують.

За викладених обставин і фактів,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції з достатньою повнотою
з'ясував обставини справи, у
відповідності зі ст.212 ЦПК України дав
оцінку зібраним доказам і вирішив спір
у відповідності з законом, тому підстав
для задоволення скарги та скасування
рішення суду немає.

У рішенні суду першої інстанції
допущені описки щодо назви
відповідача. Позивач уклав договір з
Товариством з обмеженою
відповідальністю, а не з приватним
підприємством "Гранфінресурс". Цю
описку вправі виправити місцевий суд у
відповідності зі ст. 219 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія
суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гранфінресурс" відхилити, а рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 04
лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала
апеляційного суду набрали законної
сили, але можуть бути оскаржені в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -