Придніпровський районний суд
Справа № 2-2312/11
Р І Ш Е Н Н Я

13 травня 2014 року Придніпровський
районний суд м. Черкаси

В складі: головуючого - судді
Михальченко Ю.В.

при секретарі
Киба С.В., Сухомудренко М.П.,
Королик Л.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та
піклування Придніпровського району
м.Черкаси про поділ майна та
встановлення способу розпорядження
ним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання власністю майна,
набутого до шлюбу та поділ майна і
боргових зобов»язань набутих під час
шлюбних відносин та за позовом третьої
особи з самостійними вимогами ОСОБА_3
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права
власності на квартиру,-

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до
Придніпровського районного суду
м.Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про поділ
майна та встановлення способу
розпорядження ним, мотивуючи його
наступним. Між нею та відповідачем було
укладено шлюб 30 жовтня 2003 року в
Черкаському міському відділі РАГСу,
актовий запис №1934. Вони мають
неповнолітню доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Шлюбно- сімейне життя
між ними не склалось і 10 грудня 2010 року
рішеням Придніпровського районного
суду м.Черкаси шлюб було розірвано.
Після припинення подружніх відносин
виник спір щодо розподілу майна
придбаного в шлюбі. Дане майно
складається з квартири АДРЕСА_1 та
речей домашнього вжитку.

Під час розгляду справи позивач
уточнила позовні вимоги та просила
визнати право власності по ? частину
квартири АДРЕСА_1 за нею та за ОСОБА_2.

Встановити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1:

Виділити в користування їй кімнату
площею 12.4 кв.м. (позначена на техплані
цифрою 5), виділити в користування
ОСОБА_2 кімнату площею 12.6 кв.м.
(позначену на техплані цифрою
6).Залишити в спільному користуванні
кухню площею 7.1 кв.м. (позначену на
техплані цифрою 4), коридор площею 6.5
кв.м. (позначену на техплані цифрою 1),
вбиральню площею 0.9 кв.м. (позначену на
техплані цифрою 3), ванну кімнату площею
1.6 кв.м. (позначену на техплані цифрою 2).

Решту позовних вимог просила залишити
без розгляду.

ОСОБА_2 звернувся Придніпровського
районного суду м.Черкаси з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання
власністю майна, набутого до шлюбу та
поділ майна і боргових зобов»язань
набутих під час шлюбних
відносин(а.с.169-170), мотивуючи його
наступним. Він зареєстрував шлюб з
позивачкою по первісному позову 30
жовтня 2003 року в Черкаському міському
відділі РАГСу, актовий запис №1934. Вони
мають неповнолітню доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Шлюбно- сімейне життя
між ними не склалось і 10 грудня 2010 року
рішеням Придніпровського районного
суду м.Черкаси шлюб було розірвано.
Після припинення подружніх відносин
виник спір щодо розподілу майна
придбаного в шлюбі. Оскільки спірну
квартиру АДРЕСА_1 було придбано за
кошти, які позичив у брата ОСОБА_2,
вважає, що у відповідності до
передбачених ст.70. ст.71. ч.2, ч.4 ст.65 та ч.2
ст.73 Сімейного Кодексу, необхідно
визнати за ним право власності на всю
квартиру АДРЕСА_1, при цьому звільнити
відповідача ОСОБА_1 від відшкодування
боргу за придбання цієї квартири та
провести розподіл речей домашнього
вжитку.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 уточнив
позовні вимоги та просив визнати за ним
право власності на всю квартиру
АДРЕСА_1, при цьому звільнити ОСОБА_1 від
відшкодування боргу за придбання цієї
квартири, решту позовних вимог
залишити без розгляду.

Третя особа з самостійними вимогами
ОСОБА_3 звернувся до Придніпровського
районного суду м.Черкаси з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права
власності на квартиру, мотивуючи його
наступним. ОСОБА_3 (Далі Третя особа)
29.12.2003 позичив ОСОБА_2 (Далі Відповідач
за первісним позовом) гроші в сумі 64000
(шістдесят чотири) тисячі гривен. Між
Третьою особою і Відповідачем за
первісним позовом в присутності
свідків було підписано договір позики
від 29.12.2003 (Далі Договір), також
Відповідач власноручно написав
розписку, що підтверджує факт
отримання грошей.

Відповідно до п. 2 Договору Відповідач
за первісним позовом узяв на себе
обов'язок використати гроші на купівлю
житлого помешкання (квартири) у місті
Черкаси в особисту приватну власність.
Наскільки відомо Третій особі 29.07.2004
Відповідач на позичені гроші купив
квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4 Договору Відповідач
за первісним позовом узяв на себе
обов'язок повернути гроші по першій
вимозі Позивача, але не раніше ніж
через 5 (п'ять) років із дня підписання
Договору, в сумі еквівалентній 12
(дванадцяти тисячам доларів США по
курсу Національного Банку України на
дату повернення).

21.02.2011 Третьою особою було пред'явлено
письмову вимогу до Відповідача за
первісним позовом про повернення
боргу. Всупереч умовам Договору
Відповідач за первісним позовом гроші
не повернув.

Відповідно до п. 5 Договору в разі
неможливості вчасного повернення
коштів, придбане житло переходить у
власність Третьої особи.

В зв»язку з тим, що борг не повернуто
просить визнати за ОСОБА_3, право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

В судовому засідання ОСОБА_1 уточнюючі
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі та просила задовольнити,
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та
третьої особи з самостійними вимогами
ОСОБА_3 не визнала та просила відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 зустрічні
уточнюючі позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити в повному обсязі,
позовні вимоги ОСОБА_1 та третьої особи
з самостійними вимогами ОСОБА_3 не
визнав.

В судовому засіданні представник
третьої особи з самостійними вимогами
ОСОБА_3 - ОСОБА_8позовні вимоги
підтримав та просив задовольнити в
повному обсязі, дав пояснення
аналогічні викладеним в позові.

Вислухавши сторони, допитавши свідків
та дослідивши письмові докази, суд
прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права в разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Особа має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст.13 ЦК, цивільні права
особа здійснює у межах, наданих їй
договором або актами цивільного
законодавства.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрували шлюб 30 жовтня 2003 року в
Черкаському міському відділі РАГСу,
актовий запис №1934. Сторони мають
неповнолітню доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Шлюбно- сімейне життя
між сторона не склалось і 10 грудня 2010
року рішеням Придніпровського
районного суду м.Черкаси шлюб було
розірвано.

Також в судовому засіданні
встановлено, що під час шлюбу
сторонами, було придбано квартиру
АДРЕСА_1, що стверджується договором
купівлі-продажу від 29 липня 2004
посвідченого приватним нотаріусом
Черкаського нотаріального округу
ОСОБА_9. та витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 06.04.2007
року. Право власності на дану квартиру
зареєстроване за ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина і
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є обєктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між сторонами або шлюбним
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є обєктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом, при
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, зясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

На підставі вищевикладеного суд
прийшов до висновку, що оскільки
квартира АДРЕСА_1 придбана в період
шлюбу є об»єктом спільної сумісної
власності подружжя, то частки сторін є
рівними, а тому позов ОСОБА_1 в частині
визнання права власності на ? частину
підлягає до задоволення.

Також в судовому засіданні
встановлено, що сторони ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 не можуть дійти згоди щодо
порядку користування квартирою
АДРЕСА_1.

Квартира АДРЕСА_1 складається із двох
ізольованих кімнат № 5, площею 12,4 кв.м.
та № 6, площею 12,6 кв.м., кухні, площею 7,1
кв.м., ванної кімнати, площею 1,6 кв.м.,
туалету, площею 0,9 кв.м., коридору,
площею 6,5 кв.м..

В силу ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист всіх субєктів
права власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним. Статтею 1 Першого протоколу
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17.07.1997 року відповідно до
Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2,4,7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися та
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Як зазначено у статті 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права.
Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК
України, - власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном. Житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них (ст. 379 ЦК). Права власника
житлового будинку, квартири
визначенівизначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України
співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
(зі змінами, внесеними постановою від
25.05.1998 року №15) «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» квартира, яка є
спільною сумісною або спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення із самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або ті, які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 розміщена на 4-му
поверсі багатоповерхового будинку і в
силу конструктивних обмежень не може
бути обладнана самостійними виходами,
а тому не підлягає розподілу в натурі
між співвласниками.

Враховуючи, що сторони в добровільному
порядку не можуть дійти згоди щодо
порядку користування квартирою
квартира АДРЕСА_1, внаслідок чого
позивачка ОСОБА_1 позбавлена права
володіння та користування тією
частиною спільного майна в натурі, яка
відповідає її частці у праві спільної
часткової власності, суд вважає, що її
права є порушеними та підлягають
захисту в судовому порядку.

Таким чином, оцінюючи досліджені
докази по справі, суд вважає, за
необхідне встановити між сторонами по
даній справі порядок користування
квартирою, а саме: встановити порядок
користування квартирою АДРЕСА_1:

Виділити в користування ОСОБА_1 кімнату
площею 12.4 кв.м. (позначена на техплані
цифрою 5), виділити в користування
ОСОБА_2 кімнату площею 12.6 кв.м.
(позначену на техплані цифрою
6).Залишити в спільному користуванні
кухню площею 7.1 кв.м. (позначену на
техплані цифрою 4), коридор площею 6.5
кв.м. (позначену на техплані цифрою 1),
вбиральню площею 0.9 кв.м. (позначену на
техплані цифрою 3), ванну кімнату площею
1.6 кв.м. (позначену на техплані цифрою 2).
Відповідач не надав суду інших
варіантів встановлення порядку
користування квартирою чи доказів
іншого фактичного встановлення
порядку користування.

Також в ході судових засідань було
встановлено, що 27 грудня 2003 року ОСОБА_2
позичив у свого брата ОСОБА_3 гроші в
сумі 64 000 тисячі гривень, що
еквівалентно 12 000 доларів США, станом на
день позики по курсу НБУ, дана
обставина підтверджується договором
позики грошей від 29.12.2003 року та
письмовою розпискою.

Факт отримання вказаних коштів в борг
не заперечується відповідачем ОСОБА_2

Також факт позики коштів підтвердили в
судовому засіданні свідки ОСОБА_10,
ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які пояснили, що
дійсно 27 грудня 2003 року ОСОБА_2 позичив
у свого брата ОСОБА_3 гроші в сумі 64 000
тисячі гривень, що еквівалентно 12 000
доларів США, про що було підписано
договір позики грошей від 29.12.2003 року в
с.Лука Канівського району Черкаської
області.Дані свідки стверджували, що за
позичені кошти ОСОБА_2 придбав квартиру
в АДРЕСА_1.

Таким чином, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
існують правовідносини, які виникають
із договору позики, отже дане
зобов'язання є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, третя особа з самостійними
вимогами ОСОБА_3 не позбавлений права
на звернення до суду із вимогою до
відповідача ОСОБА_2 про стягнення з
нього отриманих грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1049 ЦК, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Крім того, згідно ст.1047 ЦК, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Суд критично оцінює посилання в
договорі позики грошей від 29.12.2003 року
як на мету отримання грошей «на
придбання житлового помешкання
(квартири) в м.Черкаси в особисту
приватну власність…,» з підстав
непідтвердженя даного факту іншими
доказами.

На думку суду не може доводитися
свідченнями свідків факт вчинення
правочину, а також виконання
зобов'язань по ньому.

При розгляді позову третьої особи з
самостійнити вимогами суд керується
перехідними положеннями Цивільного
кодексу України 2004 року, оскільки
правовідносини хоча і виникли 29.12.2003
року, але умови виконання договору
позики діють вже після набрання
законної сили ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права в разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Особа має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 ЦК, цивільні права
особа здійснює у межах, наданих їй
договором або актами цивільного
законодавства.

Згідно з вимогами статті 392 цього ж
Кодексу, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

За змістом вищезазначеної норми
потреба в захисті права власності
виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або оспорюється ними.

Таким чином, суд, керуючись вимогами ст.
ст. 15 і 392 ЦК України, вважає, що третя
особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 у
цій справі обрав неналежний спосіб
захисту порушеного права щодо
повернення боргу за договором позики, у
звязку з чим вимоги третя особа з
самостійними вимогами ОСОБА_3 є
безпідставними, та такими, що не
підлягають до задоволення.

Не знайшло свого підтвердження в ході
судових слухань та суд ставить
критично до показів, ОСОБА_2, свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, що за дані
кошти була придбана квартира АДРЕСА_1,
оскільки позика відбулась 27.12.2003 року, а
квартира придбана 29.07.2014 року, тобто
через 7 місяців після позики, інших
належних та допустимих письмових
доказів суду не було надано.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає до
задоволення, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 та третьої
особи з самостійними вимогами ОСОБА_3
необхідно відмовити.

Оскільки ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи та
звільнений від сплати судового збору, у
відповідності до ст.88 ЦПК України
судові витрати покласти за рахунок
держави

На підставі викладеного та, керуючись
ст.41 Конституції України, ст.150 ЖК
України, ст.ст.60,61,63,65,69,70,71 СК України,
ст.ст.3,10,11,57,60,79,88,209-215,218-223 ЦПК України,
ст.ст.13,15,319,321,334,358,368,379,391,392 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», Постановою
Пленуму ВСУ «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» № 20 від 22.12.1995
року, суд -

В и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
орган опіки та піклування
Придніпровського району м.Черкаси про
поділ майна та встановлення способу
розпорядження ним - ЗАДОВОЛЬНИТИ

Визнати право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Визнати право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

Встановити наступний порядок
користування квартирою квартири
АДРЕСА_1:

Виділити в користування ОСОБА_1 кімнату
площею 12.4 кв.м. (позначена на техплані
цифрою 5)

Виділити в користування ОСОБА_2 кімнату
площею 12.6 кв.м. (позначену на техплані
цифрою 6)

Залишити в спільному користуванні
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 7.1 кв.м.
(позначену на техплані цифрою 4),
коридор площею 6.5 кв.м. (позначену на
техплані цифрою 1), вбиральню площею 0.9
кв.м. (позначену на техплані цифрою 3),
ванну кімнату площею 1.6 кв.м. (позначену
на техплані цифрою 2).

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
власністю майна, набутого до шлюбу та
поділ майна і боргових зобов»язань
набутих під час шлюбних відносин -
ВІДМОВИТИ.

В задоволенні позову третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права
власності на квартиру - ВІДМОВИТИ.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано апеляційному суду
Черкаської області через
Придніпровський районний суд м.Черкаси
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Відповідно до вимог ст.209 п.3 ЦПК України
повний текст рішення виготовлено 16
травня 2014 року.

Головуючий Ю. В. Михальченко