Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/447/14
Головуючий у 1-й інстанції Фісун Н. В.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Оріхівського районного суду
Запорізької області від 29 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», третя
особа ОСОБА_3 про визнання договору
поруки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із позовом до ЗАТ КБ «ПриватБанк»
в особі першого Оріхівського
відділення, третя особи: ОСОБА_3 про
визнання договору поруки недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що
09.06.2008 року між закритим акціонерним
товариством комерційним банком
«Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір №29, на суму 125 000,00
гривень, зі сплатою 24 % річних та 0,5 %
комісії за резервування кредитних
коштів.

В забезпечення кредитного договору,
цього ж дня - 09.06.2008 року було укладено
договір поруки, відповідно до умов
якого, вона як поручитель,
зобов'язалась перед Банком солідарно
відповідати за повне та своєчасне
виконання боржником ОСОБА_3 його
боргових зобов'язань перед
відповідачем.

Пунктом 2 вказаного договору поруки
встановлено, що Поручитель відповідає
перед Кредитором за виконання
обов'язків за кредитним договором в
тому ж розмірі, що і Боржник, як
включаючи сплату кредиту, процентів,
нарахованих за користування кредитом,
винагород, штрафів, пені та інших
платежів, відшкодування збитків. Таким
чином забезпечуються вимоги Кредитора
щодо сплати Боржником кожного і всіх
його Боргових Зобов'язань за Кредитним
Договором у такому розмірі, у такій
валюті, у такий строк і в такому
порядку, як встановлено у Кредитному
Договорі.

Так, відповідно до п. 1.2 Кредитного
договору сума кредиту встановлена в
розмірі 125 000,00 грн. У той же час згідно
п. 1 укладеного між нею та Банком
договору поруки від 09.06.2008 року
предметом договору є надання поруки
ПОРУЧИТЕЛЕМ перед КРЕДИТОРОМ за
виконання ОСОБА_3 своїх обов'язків за
кредитним договором 29 від 09.06.2008 року,
згідно якому КРЕДИТОР надав БОРЖНИКУ
кредит в сумі 30 000,00 (тридцять тисяч)
гривень. Таким чином, умови договору
поруки містять недостовірну
інформацію про суму кредитних коштів, а
тому обсяг її зобов'язань збільшується,
оскільки вона поручалася за виконання
обов'язків за кредитним договором в
тому ж розмірі, що і Боржник. За таких
умов вважає, що оскаржуваний договір
поруки не відповідає вимогам ч.ч.І, 2 ст.
553 ЦПК України.

Вона поручалася за виконання
зобов'язань за кредитним договором на
той час свого чоловіка - ОСОБА_3. Коли
він укладав кредитний договір, вони
проживали однією родиною, у них був
спільний бюджет та плани на майбутнє.
Вона довіряла чоловікові, сподівалася
на добросовісне виконання ним
обов'язків за кредитним договором. Тому
вона навіть не читаючи умов договору,
підписала його. Другий їй примірник
договору їй вручено не було.

Однак 16.02.2010 року з ОСОБА_3 шлюб було
розірвано. Розподілу майна вони не
проводили, все майно залишилося
колишньому чоловікові.

Приблизно 1,5-2 роки тому він почав
несистематично виконувати кредитні
зобов'язання. Оскільки вона отримує
заробітну плату у «Приватбанку» Банк
почав провадити часткове списання
коштів із неї. На теперішній час вона
отримую заробітну плату трохи вище
мінімальної (1169 грн. - 1182 грн.) на місяць,
з нею проживає малолітня дитина. Такий
стан речей поставив її родину у скрутне
становище. Тому вона звернулася до
Банку із письмовою заявою про надання
їй копії договору поруки. У свою чергу
Банк двічі відреагував відмовою, що
підтверджується листами від 06.04.2013 року
та 21.05.2013 року, мотивуючи це в одному
випадку неможливістю розкриття
банківської таємниці, то в іншому -
відсутністю обов'язку Банку за
укладеним договором поруки надавати
додаткові копії документів при
надходженні запиту від клієнта.

Лише 15.06.2013 року копія укладеного нею та
Банком договору поруки була надана.

Таким чином, ознайомившись з умовами
оскаржуваного договору лише у червні
2013 року, вона дізналася про порушення
свого права, тому вважає, що не
пропустила строк позовної давності для
звернення до суду за захистом свого
права.

Вважає, що при укладені договору поруки
09.06.2008 року відповідачем порушені
вимоги ст. 553 ЦК України, тому укладений
правочин суперечить нормам Цивільного
Кодексу України (ст. 553), а отже, і не
відповідає загальним вимогам,
додержання яких необхідне для чинності
правочину.

Посилаючись на вказані обставини, на
підставі вимог ч.І ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України просила суд визнати недійсним
договір поруки від 09.06.2008 року.

Рішенням Оріхівського районного суду
Запорізької області від 29 листопада 2013
року позов задоволено. Визнано
недійсним договір поруки від 09.06.2008
року, укладений між ОСОБА_2 та закритим
акціонерним товариством комерційним
банком «Приватбанк».

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» зазначає, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
тому просить його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування судом норм матеріального
і порушення норм процесуального права.

За змістом ст. ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення таким вимогам закону не
відповідає.

Як вбачається із матеріалів
справи та встановлено судом першої
інстанції, що 9.06. 2008 року між ЗАТ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір №29, відповідно до
якого останньому було надано кредит у
розмірі 125 000,00 гривень./а.с.7/.

В п. 3.1.2. Договору кредиту
зазначено, що вимоги по поверненню
кредиту та сплати процентів за
користування кредитом забезпечуються
порукою з ОСОБА_2 від 09.06.2008 року /а.с.8/.

09 червня 2008 року між
ПриватБанк в особі керуючого Першого
Оріхівського відділення Запорізького
РУ Приватбанк Шкуро С.Ю. та ОСОБА_2
укладено договір поруки, в якому
зазначено, що поручитель надає поруку
перед кредитором за виконання ОСОБА_3
своїх обов'язків за кредитним
договором №29 від 09 червня 2008 року,
згідно якому кредитор надав боржнику
кредит у сумі 30 000,00 грн. (а.с.11)

Частиною 1 ст. 553, ч. 1 ст. 547 ЦК
України встановлено, що за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі.

У разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).

Оскільки у договорі поруки сума
, за якою взята відповідальність ОСОБА_2
зазначена 30 000 гривень, а в самому
кредитному договорі зазначено, що
боржник взяв 125 000,00 гривень суд дійшов
висновку, що при укладені договору
поруки порушені вимоги ч.5 ст. 203 ЦК
України. Проте такий висновок суду є
хибним.

За вимогами ч.5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За роз'ясненнями п.п. 8, 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину; не може
бути визнаний недійсним правочин, який
не вчинено; у зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначити момент
вчинення правочину, відповідно до ст.
229-233 ЦК України правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваний; обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину; особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Загальні підстави визнання
недійсними правочину і настання
відповідних наслідків встановлені
статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно зі ст.ст. 5,10,11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах рівності сторін, змагальності
та диспозитивності . За вимогами ст. 11,
60 ЦПК України суд розглядає справу у
межах заявлених позивачем вимог,
заперечень та доказів наданих
сторонами. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом не враховано, що частиною 2
ст.553 ЦК України встановлено, що
порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі.

Отже взяття на себе поруки у
розмірі 30 000 гривень, при отримані
кредиту боржником 125 000 гривень не є
підставою для визнання договору поруки
недійсною.

За таких обставин судова колегія
вважає, що рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального права, а
тому воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Оскільки строк позовної
давності застосовувається до вимог які
підлягають задоволенню, колегія судів
не вбачає підстав для застосування
строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.307, 309,313, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 29 листопада 2013
року у цій справі скасувати. Ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк»
понесені судові витрати у сумі 114
гривень 70 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: