Справа № 456/3660/13-ц
Провадження № 2/456/157/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

при секретарі - Сунак Н. М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Стрий цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
приватного нотаріуса ОСОБА_3 про
визнання правочину недійсним та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А
Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_2 та приватного
нотаріуса ОСОБА_3 про визнання
недійсною довіреності виданої нею
30.07.2008р. представнику ОСОБА_2, а також
стягнути солідарно з ОСОБА_2 та
приватного нотаріуса ОСОБА_3,
спричинену їй моральну шкоду в розмірі
20 000 грн..

В обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що 10.07.2013р. нею було
отримано скорочений витяг з Єдиного
реєстру довіреностей, з якого вона
зрозуміла, що нібито, 30.07.2008р. видала
довіреність на ім»я ОСОБА_2, для
вчинення певних правочинів, а також
захисту її прав та інтересів. Вважає
спірну довіреність від її імені
недійсною, оскільки, підпис в графі
довіреності «підпис» не належить їй, а
замість неї розписалась інша особа.
Також, стверджує, що рукописний текст
«ОСОБА_1» зроблено не нею, а іншою
особою. 30.07.2013р. вона не зустрічалась з
ніяким нотаріусом ОСОБА_3 і та не
вимагала та не перевіряла її паспорт,
не встановлювала її правоздатність не
роз»яснювала процесуальні права.
Вказує, що ОСОБА_2, у 2007р. виїхала в
республіку Італія і станом на 30.07.2003р.
перебувала за кордоном, а тому вона не
могла видати довіреність на її ім»я.
Відтак, підробивши підпис на
довіреності, яку вона ніколи не
підписувала відповідачі ОСОБА_2 та
нотаріус ОСОБА_3 є винними у порушенні
її прав та інтересів. Своїми
незаконними діями відповідачі
спричинили їй значну моральну шкоду,
яка полягає у тому, що замість неї було
підписано довіреність на право
вчинення абсолютно усіх юридично
значимих дій від її імені. Вона не
виключає той факт, що ОСОБА_2
скористалась підробленою довіреністю
та вчинила від її імені дії про які
вона навіть не здогадується.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали
повністю, послались на обставини,
викладені в позовній заяві та
додатково пояснили, що з приводу
підробки довіреності, а також
неправомірного висновку
почеркознавчої експертизи вони
звернулись в правоохоронні органи, на
даний час проводиться слідство.
Настоюють на заявленому позові, та
просять такий задоволити в повному
об»ємі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов заперечив повністю,
вказав, що жодних даних про те, що
позивач не підписувала спірну
довіреність немає, а навпаки висновком
почеркознавчої експертизи, чітко
встановлено, що підпис належить саме,
ОСОБА_1. Всі дії представників
позивачки, спрямовані виключно на
затягування розгляду справи. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Відповідач приватний нотаріус
ОСОБА_3, незважаючи на неодноразові
виклики в судове засідання не
з»явилась, про причини неявки суд не
повідомила.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
задоволення не підлягають, виходячи з
наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 3,4 ЦПК Укрїни кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом

звернутись до суду за захистом своїх
порушених невизнаних, або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Власник порушеного права може
скористатись не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Спосіб
захисту регламентує конкретні
цивільні правовідносини.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК і зокрема шляхом
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 3 ЦК Україїни,
загальними засадами цивільного
законодавства, серед іншого є свобода
договору, суть якої полягає зокрема і в
тому, що сторони є вільними у
визначенні умов договору, а згідно ч. 3
ст. 6 ЦК, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо не вказано про це, а також у
разі якщо, обов»язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
з суті відносин між сторонами. Таким
чином, свобода договору не має
абсолютного характеру. Договір має
відповідати імперативним приписам
цивільного законодавства і сторони
відступати від них не можуть.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Це положення є одним із найважливіших
наслідків принципу змагальності. При
цьому, суд не може збирати докази за
власною ініціативою.

В судовому засіданні встановлено, що
30.07.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір доручення, згідно
якого позивач ОСОБА_1 на підставі
попередньої домовленості довірила
ОСОБА_2, вчиняти правочини щодо,
державних, кооперативних та інших
громадських організацій, юридичних та
фізичних осіб, спрямовані на
виникнення і здійснення цивільних прав
і обов»язків, а також захист цих прав та
інтересів на її ім»я і від її імені.

Відповідно до ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобовязана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами (ст. 244 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Оскільки особливих вимог до форми
договору доручення у Цивільному
кодексі України не встановлено,
застосовуються загальні норми про
форму правочинів, які допускають
укладення договору доручення як усно,
так і письмово.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України, у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному.

Частина 1 ст. 1007 ЦК України встановлює
обовязок довірителя видати повіреному
довіреність на вчинення юридичних дій,
передбачених договором доручення.

Отже, згідно з чинним законодавством
України договір доручення
реалізовується на підставі
довіреності, виданої довірителем
повіреному, а довіреність як правочин,
що вчиняється для представництва перед
третіми особами, не може існувати без
договору, на підставі якого видається.

На даний час, позивачка ОСОБА_1,
просить визнати вказаний договір
недійсним, з

підстав, що такий договір вона ніколи
не підписувала в нотаріуса ОСОБА_3
30.07.2008р. не була та не надавала останній
жодних документів на своє ім»я.

Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

У правочині зовнішнє волевиявлення
особи має відповідати його внутрішній
волі.

Вона має бути спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку, тому не можуть розглядатися
як правочин ті фактичні дії особи, які
не призводять безпосередньо до
виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо воля
сторін виражена за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 4 цієї статті передбачено, що
якщо фізична особа у зв'язку з хворобою
або фізичною вадою не може підписатися
власноручно, за її дорученням текст
правочину у її присутності підписує
інша особа.

Позивач звертаючись до суду з
вказаним позовом про визнання
недійсними договору доручення,
наголошувала, що нею не підписувався
зазначений договір, не надавши суду,
при цьому жодного доказу на
підтвердження своїх посилань.

Крім того, в п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України за № 9 від 06
листопада 2009 р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Суд вважає, що договір доручення від
30.07.2008р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відповідає всім вищевказаним вимогам,
укладений у письмовій формі та
посвідчений нотаріально, в ньому
зазначений строк дії, чітко викладений
його зміст.

Згідно висновку № 3871/3909 судової
почеркознавчої експертизи та
експертизи технічного дослідження по
матеріалах вказаної цивільної справи
від 17.02.2014р. проведеної Львівським НДІ
судових експертиз, яка була призначена
ухвалою Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 30.10.2013р.,
підписи від імені ОСОБА_1, які
містяться: в графі «підпис» на другому
примірнику довіреності ОСОБА_1 наданій
30.07.2008р. на ім»я ОСОБА_2, посвідченої
приватним нотаріусом Стрийського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
та в томі 2 реєстру для реєстрації
нотаріальних дій приватного нотаріуса
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 за 2008 р. під реєстровим
номером 2391 виконані однією особою, а
саме ОСОБА_1. Рукописні записи: «ОСОБА_1»
і «ОСОБА_1», які містяться на вказаних
документах виконані однією особою, а
саме ОСОБА_1.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд вважає за
можливе покласти в основу рішення суду
вищевказаний висновок експертизи,
оскільки експерти були попереджені про
кримінальну відповідальність за ст. ст.
384, 385 КК України, експертиза на думку
суду є обґрунтованою,

повною та ясною не суперечить іншим
матеріалам справи та не викликає
сумніви в її правильності.

Також, згідно реєстру для реєстрації
нотаріальних дій Стрийського
районного нотаріального округу
приватного нотаріуса ОСОБА_3 за період
з 14.07.2008р. по 31.12.2008р. видно, що під
реєстровим № 2391 внесено запис про
видання довіреності на розпорядження
майном від імені ОСОБА_1 ід.код НОМЕР_1,
паспорт НОМЕР_2 виданий РВГУМВСУ у Л/о
03.07.2008р. і такі дані відповідають тим, що
містяться зокрема в дорученні ОСОБА_1
на ім»я своїх представників на ведення
справи ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Вказаним
спростовуються, посилання позивача на
те, що в нотаріуса вона не була і та не
встановлювала її особу, не перевіряла
її паспорт та ідентифікаційний код.

Окрім того, судом береться до уваги й
те, що спірне доручення було видане
терміном на три роки і дійсне до
30.07.2011р., а ні в позовній заяві ні в
судовому засіданні позивачка не
вказала чи скористалась ОСОБА_2
дорученням та чи вчинили від її імені
дії, які б порушили її права та
інтереси.

Зважаючи на те, що судом відмовлено в
задоволенні позовних вимог, щодо
визнання доручення недійсним, не
встановлено будь-яких протиправних дій
ОСОБА_2 та приватного нотаріуса ОСОБА_3
по відношенню до ОСОБА_1, а тому в
задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди також
слід відмовити.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши
представлені сторонами докази,
керуючись чинним законодавством, суд
приходить до висновку про надуманість
тверджень позивача про наявність
підстав для визнання недійсним
договору доручення внаслідок його
непідписання, а тому не знаходить
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И
Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, приватного нотаріуса ОСОБА_3
про визнання правочину недійсним та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н. М. Янів