РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 414/46/14-ц

Провадження № 2/414/132/2014

27 січня 2014 року

Кремінський районний суд

Луганської області

У складі: головуюча суддя
Кіяшко В.Г.,

при секретарі
Пугачова К.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Кремінна

цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Кремінського виробничого
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства про стягнення належної
заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до
Кремінського районного суду
Луганської області з позовом, в якому
вказав, що був прийнятий на роботу
06.11.2001 року на посаду машиністом на
Кремінське виробниче управління
водопровідно-каналізаційного
господарства ( далі Кремінське ВУВКГ).

07.11.2011 року директором Кремінського
ВУВКГ було прийнято Наказ № 192 «Про
зміни штатного розпису», згідно з яким
заробітна плата позивача була зменшена
вдвічі. З даного приводу різними
інстанціями було проведено
багаторазові перевірки, згідно яких
встановлено, що видання Наказу № 192 є
грубим порушенням норм чинного
законодавства в частині нарахування та
виплати заробітної плати. 15.12.2011 року
провідним спеціалістом з питань
захисту соціально-економічного
захисту працюючих проведено перевірку
та складено акт, згідно якого Наказ № 192
привів до грубого порушення норм
чинного законодавства, галузевої
угоди. 16. 03. 2012 року інспекцією праці
також встановлено грубе порушення
норм чинного законодавства. Внаслідок
порушення норм чинного законодавства,
що регулюють питання щодо нарахування
та виплати заробітної плати
відповідачем не було донараховано
позивачу належну заробітну плату на
загальну суму 2802,53 грн. А тому позивач
звертається до суду з позовом, в якому
прохає стягнути заборгованість по
заробітній платі.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надала заяву про розгляд справи за її
відсутності, позов підтримала
повністю (а.с. 1-4).

Відповідач в судове засідання
представника не надіслав, надав заяву
про розгляд справи за відсутності
свого представника, позов визнав (а.с.
16-17).

Суд, повно, всебічно та
обґрунтовано дослідивши матеріали
справи, вважає позов таким, що підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до трудової книжки
(а.с. 6) позивач працював в Кремінському
ВУВКГ з 06.11.2001 року на посаді інженера.
Відповідно до розрахунку (а.с. 13)
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 2802,53 грн. Відповідно
до акту перевірки виконання норм
галузевої угоди 2010-2012 років (а.с. 7-8)
встановлено, що заробітна плата
позивача значно занижена, при
нарахуванні заробітної плати не
дотримано мінімальних державних
гарантій. Відповідно до рішення
Кремінського районного суду (а.с. 10-12)
позовні вимоги ОСОБА_1 за аналогічним
спором було задоволено, рішення
законної сили набрало, а тому у суду є
підстави для застосування ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу. В межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до акту перевірки
територіальної державної інспекції
праці у Луганській області від 16.03.2012
року заробітна плата позивача значно
занижена, при нарахуванні заробітної
плати не дотримано мінімальних
державних гарантій. Згідно акту
повторної перевірки дотримання норм
галузевої угоди на 2010-2012 роки від 15.12.2011
року, складеного Луганською обласною
профспілковою організацією робітників
житлово-комунального господарства,
місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення, наказ № 192
від 07.11.2011 року виданий з грубим
порушенням норм діючого трудового
законодавства. Отже, внаслідок
порушення відповідачем умов
законодавства про працю, колективного
договору, регіональної та галузевої
угоди, позивачу не була нарахована та
виплачена заробітна плата за
вищевказані періоди.

У відповідності до ч.3 ст. 32 КЗпП
України у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
допускається зміна істотних умов
праці при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою. Про зміну істотних умов праці -
систем та розмірів оплати праці,
пільг, режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Отже зі змісту зазначеної норми
вбачається, що зміна істотних умов
праці може бути визнана законною
тільки в тому випадку, якщо буде
доведена наявність змін в організації
виробництва і праці.

Згідно ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону
України „Про оплату праці" форми і
системи оплати праці, норми праці,
розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами,
установами, організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Якщо колективний договір на
підприємстві, в установі, організації
не укладено, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
погодити ці питання з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його
відсутності - з іншим уповноваженим
на представництво трудовим колективом
органом. Конкретні розміри тарифних
ставок (окладів) і відрядних
розцінок робітникам, посадових
окладів службовцям, а також надбавок,
доплат, премій і винагород
встановлюються власником або
уповноваженим ним органом з
урахуванням вимог, передбачених
частиною другою цієї статті. Власник
або уповноважений ним орган чи фізична
особа не має права в односторонньому
порядку приймати рішення з питань
оплати праці, що погіршують умови,
встановлені законодавством, угодами,
колективними договорами.

Статтею 103 КЗпП України передбачено, що
про нові або зміну діючих умов оплати
праці в бік погіршення власник або
уповноважений ним орган повинен
повідомити працівника не пізніш як за
два місяці до їх запровадження або
зміни.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач перебуває у трудових
відносинах з Кремінським виробничим
управлінням
водопровідно-каналізаційного
господарства, працює на посаді
майстра водопровідних мереж.

Згідно наказу № 192 від 07.11.2011 року «Про
зміни штатного розпису» у зв'язку зі
скрутним фінансовим становищем
підприємства, з метою недопущення в
подальшому збільшення кредиторської
заборгованості підприємства та з метою
своєчасних платежів за
електроенергію, податків та своєчасної
виплати заробітної плати, керуючись
рішенням Кремінської міської ради від
14.10.2011 року № 14/1 та 14/2 передбачено
введення в дію з 01.11.2011 року нового
штатного розпису підприємства, яким
зменшено місячні тарифні ставки та
посадові оклади працівників
підприємства, у зв'язку з чим заробітна
плата позивача також була зменшена.

З наказом № 192 від 07.11.2011 року позивач в
установленому діючим законом порядку
ознайомлений не був.

В матеріалах справи відсутні
докази, які б підтверджували виконання
Кремінським виробничим управлінням
водопровідно-каналізаційного
господарства вимог ст. 103 КЗпП України,
ч. 2 ст. 29 Закону України «Про оплату
праці», тобто повідомлення позивача
про зміну посадових окладів в бік
погіршення.

Відповідачем порушені вимоги ст. ст.32,
103 КЗпП України про повідомлення
позивача не пізніш як за два місяці до
змін умов оплати праці, а саме про
зменшення посадового окладу.
Законодавством чітко визначений
порядок попередження працівника про
ці зміни, який відповідачем не
дотриманий.

Зменшення заробітної плати, може бути
визнана незаконною тільки в тому
випадку, якщо буде доведена наявність
змін в організації виробництва і праці,
а не лише повідомлення працівника в
установлений законом строк.

Таким чином, наказ № 192 від 07.11.2011 року
про зменшення в односторонньому
порядку посадових окладів та тарифних
ставок працівників є незаконним,
оскільки згідно ч. 2 ст. 32 КЗпП України
зміна істотних умов праці допускається
у зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці, а у відповідача
таких змін не відбулося.

Згідно акту перевірки № 12-14-114/0025 від
16.03.2012 року територіальної державної
інспекції праці у Луганській області,
довідки від 04.04.2012 року, складеної
завідуючим відділом правової роботи
Федерації профспілок Луганської
області за результатами перевірки по
факту колективної скарги робітників
Кремінського виробничого управління
водопровідно-каналізаційного
господарства, акту повторної перевірки
дотримання норм галузевої угоди на
2010-2012 роки від 15.12.2011 року, складеного
Луганською обласною профспілковою
організацією робітників
житлово-комунального господарства,
місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення, встановлено,
що наказ № 192 від 07.11.2011 року «Про зміни
штатного розпису» виданий з грубим
порушенням норм діючого трудового
законодавства, зокрема порушує вимоги
ч.1 ст. 95, ст. 97, ст. 103 КЗпП України, ч.1 ст.
3, ст. 15, ч. 2 ст. 29 Закону України «Про
оплату праці», п. 1.1.3 Галузевої угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про колективні договори» умови
колективних договорів і угод,
укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали.

Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату
праці» суб'єкти організації праці не
мають права в односторонньому порядку
приймати рішення з оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами і колективними
договорами.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року
передбачено, що відповідно до ст. 97 КЗпП
форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, ставки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження й розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі, а у випадку,
коли його не укладено, - власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням профспілковим органом, що
представляє інтереси більшості
працівників, або, за його
відсутності, - з іншим органом,
уповноваженим на представництво
трудовим колективом, з урахуванням
загальних положень законодавства про
оплату праці, суд у разі вирішення
спорів з цих питань має з'ясовувати, чи
були і як саме вони врегульовані у
зазначеному порядку та чи було при
цьому додержано норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною й галузевою (регіональною)
угодами. При їх недодержанні
застосовуються відповідно норми і
гарантії, передбачені законодавством,
генеральною, галузевою (регіональною)
угодами.

В п. 12 вказаної постанови зазначено,
судам слід мати увазі, що відповідно до
статей 21, 22 Закону роботодавець не може
в односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, які
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами і колективним
договором. Розмір заробітної плати за
працю може бути нижчим за встановлений
трудовим договором та мінімальний
розмір заробітної плати тільки в разі
невиконання норм виробітку,
виготовлення продукції, що виявилась
браком, та з інших передбачених чинним
законодавством причин, які мали місце з
вини працівника.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що відповідачем у відповідності
до вимог ст. 97 КЗпП України та пункту 4.25
Колективного договору Кремінського
виробничого управління
водопровідно-каналізаційного
господарства на 2011-2014 роки питання про
зміну умов праці, яке передувало видачі
наказу № 192 від 07.11.2011 року, було
погоджено з профспілковим органом, що
представляє інтереси більшості
працівників, або, за його
відсутності, - з іншим органом,
уповноваженим на представництво
трудовим колективом. Із наказу № 192
від 07.11.2011 року вбачається, що даний
наказ із головою профспілкового
комітету не погоджений.

Відповідачем при зменшенні в
односторонньому порядку посадових
окладів та тарифних ставок працівників
в бік погіршення не дотримано вимог
законодавства щодо строку
повідомлення позивача про зміну умов
оплати, передбаченого ст.ст.32, 103 КЗпП
України та не надано доказів щодо змін
в організації виробництва і праці
відповідача, тому наказ № 192 від 07.11.2011
року «Про зміни штатного розпису»
виданий з порушенням норм діючого
трудового законодавства та є
незаконним. Отже, позивач має право
вимагати стягнення не донарахованої
заробітної плати.

Для звернення до суду з позовними
вимогами про стягнення не
донарахованої заробітної плати
законодавством передбачено
трьохмісячний строк. Уразі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком, оскільки в даному
випадку має місце спір про оплату праці
на який поширюється тримісячний строк
звернення до суду. Тобто в даному
випадку законом чітко визначено про
право працівника на звернення до суду
без обмеження будь-яким строком із
позовною заявою про стягнення належної
заробітної платі, тобто заробітної
плати, яка була нарахована працівнику.

Строк звернення до суду може бути
поновлений судом при наявності для
того відповідних підстав, а саме у
зв'язку з пропуском його з поважних
причин.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
в місті чи міськрайонного суду в
тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

В абзаці 3 пункті 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року
зазначено, що суди мають враховувати,
що у справах про оплату праці діє
тримісячний строк звернення із заявою
до КТС або безпосередньо до суду, який
обчислюється з дня, коли працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права (статті 225, 233
КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати
зазначену дату.

В статті 234 зазначено, що у разі
пропуску з поважних причин строків,
встановлених ст. 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992
року зазначено, що встановлені
статтями 228, 233 КЗпП України строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків. Оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строків у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску, а й усі
обставини справи, права та обов'язки
сторін.

Згідно п. 14 Правових позицій Верховного
Суду України щодо розгляду судами
окремих категорій цивільних справ, у
разі пропуску передбаченого ст. 233 КЗпП
України строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України, даних в п. 4 постанови від 06
листопада1992 № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» зі змінами, суд
з'ясовує не лише причини пропуску
зазначеного строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язку сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.
При обґрунтованості вимог і
поважності причин пропуску строку
звернення до суду суд поновлює
пропущений строк на звернення за
вирішенням трудового спору і вирішує
останній по суті. При пропуску строку
без поважних причин суд наводить у
рішенні мотиви, чому він вважає
неможливим його поновити, та зазначає,
що відмовляє в позові саме з цих
підстав, а не аналізуючи в рішенні
обґрунтованості вимог по суті.

Суд вважає, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача не
донарахованої заробітної плати за
період з 01 липня 2013 року по 01 грудня
2013 року підлягають повному задоволенню
, оскільки право на належну заробітну
плату забезпечено Конституцією
України, КЗпП України, ЗУ «Про оплату
праці». Ця стаття є пріоритетною у
видатках, а тому зменшення її
(заробітної плати) та не виплата не
відповідає нормам чинного
законодавства. Суд вважає, що оскільки
відповідачем по справі позивачу наказ
до відома доведено не було, а іншим
чином позивач з ним не міг
ознайомитися, про наявність такого
наказу та не виплату у повному розмірі
заробітної плати дізнався тільки під
час перевірки на підприємстві, то строк
є пропущений з поважних причин і, на
думку суду, підлягає поновленню.

Таким чином, в судовому засіданні
достовірно встановлено, що
відповідачем по справі порушено умови
законодавства про працю, оскільки при
нарахуванні заробітної плати позивачу
не були враховані мінімальні гарантії
оплати праці, заробітна плата
виплачувалася в значно меншому
розмірі, ніж то вимагає законодавство
про працю, а також колективний договір,
регіональна та галузева угоди.
Внаслідок порушення умов колективного
договору, регіональної та галузевої
угоди позивачу була не виплачена
належна заробітна плата у розмірі 2802,53
грн. Відповідачем при нарахуванні
заробітної плати позивачу не
застосовано тарифного коефіцієнту,
коефіцієнти співвідношень.

А тому, на підставі вищевикладеного,
суд вважає за необхідне задовольнити
позовні вимоги позивача та стягнути на
його користь належну заробітну плату у
розмірі 2802,53 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог. А тому з відповідача підлягає
стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 32, 94, 97, 103 КЗпП
України; ст. ст. 5, 18 ЗУ «Про колективні
договори»; ст. ст. 11, 15, 22, 36 ЗУ «Про
оплату праці», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 158, 212-215,
224-233, 293-294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Кремінського виробничого управління
водопровідно-каналізаційного
господарства про стягнення належної
заробітної плати задовольнити
повністю.

Стягнути з Кремінського виробничого
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства на користь ОСОБА_1
належну заробітну плату у розмірі 2802,53
грн.

Стягнути з Кремінського виробничого
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства судовий збір у сумі 243,60
грн. на реквізити код ЄДРПО суду (для
платника збору, для зазначенні у
платіжному документі) 05381320 код
класифікації доходів (ККД) 22030001
отримувач УДКСУ у Кремінському районі
№ доходного рахунку щодо сплати
судового збору 0151 код за ЄДРПОУ
отримувача коштів 37796309 МФО отримувача
коштів 804013 банк отримувача коштів
ГУДКСУ у Луганській області.

Рішення суду може бути оскаржено.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня
проголошення судового рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутніми у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
В.Г. Кіяшко