Справа № 133/505/13-ц Провадження №
22-ц/772/490/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Сєчко В. Л.Категорія: 45
Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,суддів:Якименко
М.М., Колоса С.С.,при
секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Сокілецької сільської ради на рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 17 грудня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_7
до Сокілецької сільської ради про
визнання права власності на присадибну
ділянку,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду із вказаним позовом, зазначала, що
17 вересня 2007 року між нею та ОСОБА_8 був
укладений договір купівлі-продажу
цілого житлового будинку з
господарськими будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1. Вказаний
будинок належав ОСОБА_8 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом. У договорі купівлі-продажу не
був визначений розмір земельної
ділянки, на якій він розміщений та
розмір необхідний для її
обслуговування.

Рішенням 10 сесії 6 скликання
Сокілецької сільської ради від 02 липня
2012 року відмовлено у наданні у
власність ОСОБА_7 земельної ділянки по
АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_7 просила визнати за нею право
власності на присадибну ділянку,
площею 0,3288 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 17 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
земельну ділянку, площею 0,25 га,
розташовану по АДРЕСА_1.

На таке рішення Сокілецька сільська
рада подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

ОСОБА_7 подала заперечення на
апеляційну скаргу, у якому просить
залишити рішення суду без змін,
посилаючись на те, що рішення суду
ухвалено відповідно до норм цивільного
процесуального законодавства та норм
матеріального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
17 вересня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
був укладений договір купівлі-продажу
цілого житлового будинку з
господарськими будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Козятинського
районного нотаріального округу,
зареєстрований в реєстрі за № 2026.
ОСОБА_7 у відповідному порядку
зареєструвала її право власності на
вказаний будинок у Козятинському
структурному підрозділі КП «ВООБТІ».

Вказаний будинок належав ОСОБА_8 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом.

У договорі купівлі-продажу не був
визначений розмір земельної ділянки,
на якій він розміщений та розмір
земельної ділянки, необхідний для його
обслуговування.

Рішенням 5 сесії 22 скликання
Сокілецької сільської ради від 24
листопада 1995 року передано безоплатно
у приватну власність ОСОБА_9, земельну
ділянку, площею 0,32 га, яка розташована
по АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорта на вказаний
будинок площа земельної ділянки, на
якій розташований будинок, яка
необхідна для його обслуговування
становить 3288 кв.м.

22 червня 2012 року ОСОБА_7 звернулася до
Сокілецької сільської ради із заявою
про надання їй земельної ділянки по
АДРЕСА_1.

Рішенням 10 сесії 6 скликання
Сокілецької сільської ради від 2 липня
2012 року відмовлено у наданні у
власність ОСОБА_7 земельної ділянки по
АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з
того, що після смерті ОСОБА_9 -
власником спірної земельної ділянки у
відповідності до положень ст..1225 ЦК
України став його син ОСОБА_8 Суд
першої інстанції також вважав, що
відповідно до положень ст. 120 ЗК
України, у редакції 2001 року, яка діяла
на час спірних правовідносин, якщо
договором про відчуження жилого
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до
набувача переходило право власності
лише на ту частину земельної ділянки,
яка зайнята жилим будинком, будівлею та
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування, а також врахував,
положення п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України.

Колегія суддів частково не
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Частинами першою та другою ст. 116 ЗК
України визначено, що громадяни і
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Таким чином орган місцевого
самоврядування може бути відповідачем
у справі, якщо його діями чи
бездіяльністю порушуються права
фізичної особи щодо отримання у
власність чи користування земельної
ділянки, яка є комунальною власністю.

Судом першої інстанції було правильно
встановлено, що спірна земельна
ділянка в силу положень Декрету КМ
України «Про приватизацію земельних
ділянок» від 26.12.1992 року та Перехідних
положень ЗК України була передана у
приватну власність ОСОБА_9, а після його
смерті перейшла у власність спадкоємця
- ОСОБА_8

Разом з тим, встановивши вказану вище
обставину, суд першої інстанції
неправильно визначився у питанні щодо
належного відповідача Сокілецької
сільської ради у цьому спорі, не
роз'яснив позивачу можливість
скористатись правом на заміну
неналежного відповідача чи
притягнення до участі співвідповідача,
в результаті чого вирішив справу без
дійсного власника земельної ділянки
ОСОБА_8 чим порушив його права та
інтереси як власника земельно ділянки.

Вказане вище порушення норм
процесуального права є безумовною
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення нового про відмову у
задоволенні позову, оскільки суд
апеляційної інстанції в силу своїх
повноважень на стадії апеляційного
розгляду не має права залучати до
участі у справі належного відповідача.

Окрім того, судом під час розгляду
справи не були з'ясовані суттєві
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Так,
відповідно до п.18-1 Постанови Пленуму
ВС України №7 від 16.04.2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» при вирішенні вимог
про визначення розміру земельної
ділянки, необхідної для обслуговування
житлового будинку, будівлі або споруди,
право власності на які при їх
відчуженні перейшло до набувача без
визначення в договорі права на
земельну ділянку, суд має з'ясовувати,
зокрема, чому це питання не було
визначено в договорі, можливість
укладення між відчужувачем і набувачем
додатку до цього договору щодо права
набувача на земельну ділянку та чи не
свідчить реальна можливість
використання всієї земельної ділянки
за цільовим призначенням саме про той
розмір земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, який існував до їх
відчуження.

Також колегія суддів вважає
необґрунтованим висновок суду про
можливість визнання за відповідачкою
ОСОБА_7 права власності на земельну
ділянку в розмірах, що визначені в ст.121
ЗК України, позаяк вказана правова
норма, знову ж таки, стосується порядку
безоплатної передачі громадянам у
власність земельних ділянок із земель
державної чи комунальної власності, а
тому не регулює правовідносини, що
виникли між сторонами з приводу
переходу права власності на вже
приватизовані земельні ділянки. Така
позиція узгоджується з абзацом другим
п.18-1 Постанови Пленуму ВС України №7
від 16.04.2004 року, у якому зазначено, що
розмір земельної ділянки, необхідної
для обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, визначається
шляхом проведення за клопотанням
сторін експертизи з врахуванням чинних
нормативних документів у галузі
будівництва, санітарних норм та правил
тощо.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
допустив грубе порушення норм
матеріального права, не з'ясував усіх
обставин справи; не дав відповідної
правової оцінки наявним у матеріалах
справи доказам; у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин і правовою нормою, що
підлягала застосуванню до них,
внаслідок чого дійшов до неправильного
висновку про часткове задоволення
позову ОСОБА_7

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення суду першої
інстанції є порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, а також
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що з ОСОБА_7 на користь
Сокілецької сільської ради слід
стягнути судові витрати, які
відповідач поніс під час розгляду
справи у суді апеляційної інстанції, а
саме: 114 грн. 70 коп.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 377 ЦК України, ст.ст. 116, 120,
152 ЗК України, ст.ст.33 57, 60, 303, 307-309, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Сокілецької
сільської ради задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 17 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до
Сокілецької сільської ради про
визнання права власності на присадибну
ділянку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь
Сокілецької сільської ради 114 грн. 70
коп. судового збору, понесеного у суді
апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)
В.С. Вавшко

Судді: (підпис)
М.М. Якименко

(підпис)
С.С. Колос

З оригіналом вірно :