Справа № 344/61/14-ц
Провадження № 22-ц/779/637/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О.В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Беркій О.Ю.,
Горблянського Я.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за скаргою
ОСОБА_2 на дії державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції про визнання
неправомірною та скасування постанови
про відмову у відкритті виконавчого
провадження та зобов'язання відкрити
виконавче провадження,

за апеляційною скаргою відділу
державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції на ухвалу
Івано-Франківського міського суду від
24 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 24 січня 2014 року задоволено
скаргу ОСОБА_2 на дії державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції про
визнання неправомірною та скасування
постанови про відмову у відкритті
виконавчого провадження та
зобов'язання відкрити виконавче
провадження. Визнано неправомірною та
скасовано постанову ВП №40394215 від 23.10.2013
року державного виконавця відділу ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції Сідик В.В. про
відмову у відкритті виконавчого
провадження по виконавчому листу
№344/4343/2013 року, виданому
Івано-Франківським міським судом 08.10.2013
року. Зобов'язано державного виконавця
Сідик В.В. відкрити виконавче
провадження по вищевказаному
виконавчому листу з повідомленням
ОСОБА_2.

На дану ухвалу відділ ДВС
Івано-Франківського МУЮ подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, Зокрема апелянт
зазначає, що при винесенні постанови
державний виконавець діяв згідно вимог
Закону України "Про виконавче
провадження", а саме: п.8 ст.26 цього
Закону. Також стверджує, що вказаним
Законом передбачено, що примусовому
виконанню органами виконавчої служби
підлягають виконавчі документи, за
якими має бути стягнуто кошти чи
передано майно від боржника на користь
стягувача, зобов'язано боржника
вчинити певні дії на користь стягувача
чи утриматись від них, або ж має бути
конфісковано майно. Однак у
резолютивній частині виконавчого
листа, пред'явленого до виконання
ОСОБА_2, йдеться про виділення
стягувачу конкретного майна, що не
відповідає зазначеним вище вимогам, а
тільки підтверджує визнання судом
факту, тому такий виконавчий лист не
може бути прийнятий до виконання. За
таких обставин дії державного
виконавця по відмові у відкритті
виконавчого провадження за таким
виконавчим документом є правомірними.
Тим більше, у виконавчому листі не
зазначено, де знаходиться майно, про
яке в ньому зазначено. З цих підстав
апелянт просив ухвалу суду скасувати
та постановити нове рішення.

В судове засідання апеляційного
суду представник відділу ДВС
Івано-Франківського МУЮ не прибув, хоча
належно повідомлений про розгляд
справи.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечив, просив ухвалу суду залишити
без змін, відмовивши у задоволенні
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення проти скарги представника
стягувача ОСОБА_3, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Судом встановлено, що 08.10.2013 року
Івано-Франківським міським судом
видано виконавчий лист по справі
№344/4343/2013 року на виконання рішення
суду щодо виділення ОСОБА_2 пральну
машину "Індезіт", холодильника
"Електролюкс", комп'ютера "Сіменс",
домашнього кінотеатру "Піонер", трьох
телевізорів "Самсунг", мікрохвильової
печі, кухонного комбайну "Кенвуд", двох
диванів м'яких, порохотягу "LG",
фотоапарату "Соні", кухонних меблів,
велосипеду, меблевого набору (а.с.4-5).

Вказаний виконавчий лист
представником стягувача ОСОБА_2 було
пред'явлено до виконання у відділ ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції, про що свідчить
відповідна заява (а.с.6).

23.10.2013 року державним виконавцем
відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ
Сідик В.В. винесено постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження за вказаним виконавчим
листом на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону
України "Про виконавче провадження"
(а.с.7).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 про
неправомірність дій державного
виконавця відділу ДВС
Івано-Франківського МУЮ, суд першої
інстанції виходив з того, що постанова
про відмову у відкритті виконавчого
провадження є неправомірною та
підлягає скасуванню, оскільки
державний виконавець при вирішенні
питання про відкриття провадження
неналежно визначив спосіб та порядок
виконання рішення суду, а також не
роз'яснив стягувачу право на звернення
до суду для приведення виконавчого
документу у відповідність до вимог
Закону України "Про виконавче
провадження". З метою усунення
порушених прав ОСОБА_2 суд прийшов до
висновку, що державний виконавець
зобов'язаний відкрити виконавче
провадження та вчинити усі передбачені
законом дії, необхідні для подальшого
належного виконання судового рішення.

Такий висновок суду є обґрунтованим та
відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Підстави для відмови у відкритті
виконавчого провадження передбачені
ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче
провадження", пунктом 6 якої
передбачено, що державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі невідповідності
виконавчого документа вимогам,
передбаченим статтею 18 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. З даної норми
випливає, що відкриття виконавчого
документа є обов'язком державного
виконавця у випадку дотримання
встановлених законом вимог.

Як вбачається із постанови,
відмовляючи у відкритті виконавчого
провадження, державний виконавець
керувався ст.19 та п.8 ч.1 ст.26 Закону
України "Про виконавче провадження", а
також п.3.4.2. Інструкції з організації
примусового виконання рішень.

Так, статтею 19 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено
підстави для відкриття виконавчого
провадження. Зокрема, у частині 1 цієї
статті зазначено, що державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення.

Пунктом 8 ч.1 ст.26 Закону України
"Про виконавче провадження"
передбачено, що державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Пунктом 3.4.2 Інструкції з організації
примусового виконання рішень
передбачено, що на кожен поданий на
примусове виконання виконавчий
документ стягувачем подається окрема
заява про відкриття виконавчого
провадження.

Посилання державного виконавця у
постанові про відмову у відкритті
виконавчого провадження про
невідповідність виконавчого документу
нормам ст.19 Закону України «Про
виконавче провадження» та п.3.4.2
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, є безпідставним,
оскільки, як видно із матеріалів
справи, на один виконавчий документ
(виконавчий лист) представником
стягувача було подано одну заяву про
відкриття виконавчого провадження, що
цілком відповідає вимогам ст.19 Закону.

У своїй постанові державний виконавець
зіслався на те, що органами державної
виконавчої служби згідно норм вище
вказаного Закону може бути прийнято до
виконання та відкрито провадження
тільки по тих виконавчих документах, за
якими має бути стягнуто кошти чи
передано майно від боржника на користь
стягувача, зобов'язано боржника
вчинити певні дії на користь стягувача
чи утриматись від них або конфіскацію
майна, проте резолютивна частина
виконавчого документа не містить таких
даних, а виключно підтверджує факт
визнання судом "виділити ОСОБА_2
вищезазначене майно", що не відповідає
вимогам законодавства. При цьому
державний виконавець не зазначив
конкретної норми законодавства, на
підставі якої він зробив такий
висновок.

Таким чином, державний виконавець
фактично відмовив у відкритті на тій
підставі, що резолютивна частина
виконавчого документа не відповідає
законодавству, при цьому не навівши
жодної норми законодавства, якою це
передбачено. Такі дії державного
виконавця є неправомірними з огляду на
те, що згідно ст.18 Закону у виконавчому
документі зазначається резолютивна
частина, однак у даній статті не
міститься жодних вимог до її змісту.
Проте, якщо резолютивна частина
виконавчого документу містить
неточності, є незрозумілою, не дає
можливості виконати рішення тощо, то
державний виконавець, залежно від
конкретних обставин, має право
звернутися до суду за роз'ясненням
рішення, встановленням або зміною
порядку і способу виконання рішення
відповідно до ст.ст.34, 36 Закону, але, в
жодному разі, не відмовляти у відкритті
виконавчого провадження за таким
виконавчим документом.

Виходячи із змісту статей ст.18, 26, 34, 36
Закону України «Про виконавче
провадження», тільки відсутність
резолютивної частини у виконавчому
документі є підставою для відмови у
прийнятті до провадження такого
виконавчого документа. За наявності ж
резолютивної частини у виконавчому
документі, яка є незрозумілою,
неточною, або ж не дає можливості
виконати виконавчий документ, є
підстави для звернення до суду за
роз'ясненням рішення, встановленням
або зміною порядку і способу виконання
рішення.

Отже, Законом України "Про виконавче
провадження" передбачено порядок дій
державного виконавця у наведеній вище
ситуації.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, державний виконавець цього
порядку не дотримався та незаконно
відмовив у відкритті виконавчого
провадження, чим порушив вимоги ст.ст.1,
11 Закону України "Про виконавче
провадження" та принцип, передбачений
ч.2 ст.19 Конституції України, який
полягає в тому, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК України у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

З огляду на викладене, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення скарги, та правомірно
скасував постанову державного
виконавця про відмову у відкритті
виконавчого провадження, зобов'язавши
останнього відкрити виконавче
провадження по виконавчому листу з
повідомленням стягувача.

Доводи апелянта про те, що у
виконавчому листі не зазначено, де
знаходиться перелічене в ньому майно,
не заслуговують на увагу, так як це не є
підставою для відмови у відкритті
виконавчого провадження згідно ст.26
Закону України "Про виконавче
провадження".

Інші доводи апелянта підлягають
відхиленню, оскільки були предметом
розгляду в суді, їм дана належна оцінка
та вони повністю спростовуються
матеріалами справи.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що ухвалу постановлено з
додержанням вимог закону, а тому її
слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307, 312-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відділу державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського
суду від 24 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.Ю. Беркій

Я.Д. Горблянський