Номер провадження № 22-ц/785/1348/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Куриленко Г.П.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» в особі філії Одеського
обласного управління Публічного
акціонерного товариства «Ощадбанк» на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 жовтня 2013 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» в особі філії Одеського
обласного управління Публічного
акціонерного товариства «Ощадбанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеського обласного управління
Публічного акціонерного товариства
«Ощадбанк» про зобов'язання до
належного виконання кредитного
договору,

в с т а н о в и л а:

08.06.2010 року ПАТ «Державний ощадний
банк України», яке є правонаступником
ВАТ «Державний ощадний банк України», в
особі філії Одеського обласного
управління ПАТ «Ощадбанк» звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
дострокове стягнення заборгованості
за кредитним договором в розмірі 138563,59
грн., укладеним 11.05.2006 року між Банком та
відповідачем про видачу 20 712,00 доларів
США із зобов'язанням повернення до
11.05.2013 року та сплатою 11,5 % річних за
користування кредитом. У позовній
заяві позивач посилався на неналежне
невиконання умов договору, несплату
коштів у встановлений строк.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м.Одеси від 17 листопада
2010 року позов ВАТ «Державний ощадний
банк» було задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного
суду м.Одеси від 26 вересня 2010 року
заочне рішення за заявою ОСОБА_2 було
скасовано, а справу призначено до
розгляду в загальному порядку.

При новому розгляді 18.10.2013 року позивач
збільшив розмір позовних вимог,
посилався на те, що відповідач свої
зобов'язання за договором не виконав,
тому просив стягнути загальну суму
заборгованості відповідача перед
Банком у розмірі 23554,34 доларів США та 5
259,04 гривень станом на 18.10.2013 року.

19.10.2012 року відповідач ОСОБА_2 звернувся
до суду із зустрічним позовом, вказував
на те, що банк виконує умови кредитного
договору, він з часу його укладення
повертав кошти на погашення
заборгованості, жодних повідомлень
(вимог) про дострокове повернення
кредиту у письмовій формі листом на
замовлення не отримував. Однак, банком
невірно розраховано заборгованість за
Кредитним договором, оскільки
перераховані ним, ОСОБА_2, кошти Банк
спрямовував на погашення
заборгованості, не дотримуючись п. 1.6
Кредитного договору. Тому він просив
суд зобов'язати Банк до належного
виконання умов Кредитного договору,
нарахування заборгованості відповідно
до п. 1.6 Кредитного договору.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 21.10.2013 року відмовлено
в задоволенні позову ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеського обласного управління ПАТ
«Ощадбанк» та відмовлено в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2

У апеляційній скарзі ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеського обласного управління ПАТ
«Ощадбанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
в частині відмови в задоволенні їх
позову скасувати, ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 11.05.2006 року між
ВАТ «Державний ощадний банк України» в
особі філії та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 703-н, за яким Банк
зобов'язувався надати відповідачу на
умовах договору кредит в сумі 20 712,00
доларів США, а позичальник
зобов'язувався прийняти, належним
чином використати та повернути кредит
зі сплатою відсотків в розмірі 11,5 %
відсотків річних та комісійних
винагород в порядку, на умовах та в
строк до 11.05.2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між сторонами
був укладений договір застави
транспортного засобу марки «OPEL»,
модель «ASTRA», рік випуску 2006,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

З наданого банком суду розрахунку
заборгованості за кредитним договором
станом на 08.10.2013 року заборгованість
ОСОБА_2 становить 23 554,34 доларів США та 5
259,04 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову
банку, суд першої інстанції виходив з
того, що кредитором не надано
контррозрахунку врахованої ОСОБА_2
заборгованості за кредитним договором,
не спростовано доводи про
спрямовування банком коштів на
погашення заборгованості з
недотриманням 1.6 кредитного договору,
що є можливою причиною неправильного
розрахунку заборгованості за кредитом,
та банк не направив досудову вимогу про
погашення кредиту.

Проте погодитися із таким висновком
суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Факт укладання договору, надання
коштів підтверджений матеріалами
справи, не заперечується сторонами,
відтак є встановленим.

Кредитний договір визначає загальну
суму до погашення, розмір належних до
сплати платежів щомісячно протягом
обумовленого строку в розмірі 361 долар
США (п.3.3.4 договору), а також сплату
щомісячно комісійної винагороди за
супроводження кредиту в розмірі 60 грн.
(п.1.7 договору).

На підтвердження доводів про
несвоєчасне погашення боргу за
кредитом банком наданий розрахунок
боргу (а.с.8-11,59-60), а також роздруківки
заборгованості за договором по кожному
із платежів (а.с.153-163), з яких видно, що
кошти ОСОБА_2 протягом дії договору за
період з 2006 року до 2008 року
сплачувалися не завжди регулярно, а з
вересня 2008 року він взагалі припинив
виконувати зобов'язання.

Таким чином, ПАТ «Ощадбанк» надав
належні та допустимі докази на
підтвердження власних вимог, а тому
обов'язок їх спростування покладається
на відповідача.

В свою чергу, ОСОБА_2, посилаючись на
здійснення платежів регулярно, надав
квитанції про часткову сплату боргу до
вересня 2008 року, про сплату коштів
після вересня 2008 року не надав жодної
квитанції, а також розрахунок боргу,
долучений до зустрічного позову
(а.с.87-107), який обставин справи не
стосується, оскільки є розрахунком за
кредитним договором №52/06 від 07 жовтня
2008 року, який не є предметом спору, і
жодним чином відомості якого не
збігаються із умовами укладеного із
ОСОБА_2 кредитного договору.

Виходячи з таких матеріалів справи,
оскільки інші в ній на час розгляду
справи в суді першої інстанції
відсутні, суд прийшов до висновку про
те, що банком при погашенні
заборгованості не дотримані правила
п.1.6 договору, і розрахунок боргу є
неправильним.

Таким чином, за відсутності належних
доказів на підтвердження
неправильності розрахунку банком
боргу, суд першої інстанції
безпідставно переклав тягар
доказування на іншу сторону, чим
порушив норми процесуального та
матеріального права.

Крім того, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що можливою причиною
неправильного розрахунку є ненадання
контррозрахунку, тобто обґрунтував
рішення, виходячи з припущень, що
суперечить вимогам ст.60 ЦПК України.

Факт наявності простроченої
заборгованості, хоча і в іншому розмірі
визнавався і самим ОСОБА_2 в
зустрічному позові (а.с.77), однак оцінка
цим обставинам судом першої інстанції
не надана.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_2
було зобов'язання банку здійснювати
розрахунок боргу у відповідності до
умов договору, тобто оцінці підлягав
факт відповідності розрахунку умовам
договору та вимогам закону.

Судом першої інстанції таких обставин
встановлено не було, у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено, що, в свою
чергу, також вказує на суперечливість
висновків суду в частині відмови у
задоволенні позову ПАТ «Державний
ощадний банк».

Відмовляючи в достроковому стягненні
кредиту, суд першої інстанції виходив з
того, що банком не дотримана процедура
повідомлення ОСОБА_2 про дострокове
стягнення, однак судом не була надана
оцінка тій обставині, що предметом
розгляду після уточнення вимог, які
були прийняті судом 18.10.2013 року, були
вимоги про фактичне стягнення боргу за
час дії договору, строк виконання якого
вже настав 11.05.2013 року.

З огляду на викладене, рішення суду не
може вважатися таким, що відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України, висновки суду
не відповідають обставинам справи,
судом допущене порушення норм
матеріального та процесуального права,
тому воно підлягає скасуванню із
ухваленням нового по суті справи.

Розрахунок банку суми боргу та
відсутність квитанцій у ОСОБА_2 про
сплату платежів в липні, серпні, жовтні
2006 року, в лютому, березні, квітні,
червні, серпні, грудні 2007 року, в лютому,
травні, липні 2008 року свідчать про те,
що зобов'язання ним виконувалися із
порушенням п.п.3.3.4 та 3.3.5 договору про
сплату кредиту точно в строки
передбачені ним, починаючи з травня 2006
року і в подальшому не пізніше 30 числа
місяця, наступного за звітним.

Факт порушення зобов'язання через
несвоєчасне погашення боргу
визнавався і самим ОСОБА_2, що
підтверджується його зустрічним
позовом, в якому він підтверджує
наявність прострочених платежів за
основним боргом в сумі 2836,21 доларів США,
прострочених процентів в сумі 1753,42
доларів США, пені в розмір 507,97 доларів
США (а.с.77).

При цьому надані ОСОБА_2 квитанції щодо
сплати тіла та відсотків за кредитом не
суперечать відомостям банку про те, що
вони враховувалися, а загальна сума
погашеного боргу за його квитанціями
навіть є меншою, ніж визнає банк у
власних розрахунках.

Доказів про сплату боргу за період з
вересня 2008 року ОСОБА_2 не надано.

З п.1.6 договору вбачається, що погашення
зобов'язання відбувається таким чином,
що за наявності прострочення сплати
процентів за користування кредитом або
основної суми боргу в першу чергу
погашаються прострочені проценти за
користування кредитом, прострочена
основна сума боргу за кредитом,
строкові проценти за користування
кредитом, комісійні винагороди,
строкова сума основного боргу, штрафні
санкції, передбачені договором.

Таким чином, навіть у разі сплати
передбачених платежів в певному місяці
в обумовленій договором сумі, за
наявності простроченої
заборгованості, банку надається право
спрямовувати кошти на погашення
простроченого боргу, чим і пояснюється
розбіжності в зарахуванні коштів в
деяких місяцях, що існують між
квитанціями ОСОБА_2 та розрахунком
банку.

Доказів на спростування таких обставин
ОСОБА_2 не надано, в той час як обов'язок
довести неправильність розрахунку
боргу покладається на нього як сторону,
яка саме неправильністю розрахунку
боргу обґрунтовує свої заперечення
проти позову.

В судовому засіданні апеляційного суду
ані ОСОБА_2, ані його представник ОСОБА_4
не навели жодного конкретного прикладу
неправильності розрахунку боргу
протягом хоча б одного місяця,
пропонуючи лише ознайомитися із
наявними квитанціями про сплату
коштів.

Проте самі по собі квитанції про сплату
коштів в певному місяці за наявності
простроченої заборгованості не
піддають сумніву правильність
обчислення боргу в силу правил п.1.6
договору про право банку спрямовувати
їх на погашення простроченого боргу, не
враховуючи їх як платіж за місяць, в
якому фактично відбувається сплата.

За пропозицією колегії суддів сторонам
неодноразово надавався час для
проведення із банком звірки сум
нарахованих та сплачених процентів за
користування кредитом, тіла кредиту та
інших платежів, банк надав суду акт
звірки платежів, та докази направлення
ОСОБА_2 пропозиції з'явитися для звірки,
однак останній таким правом не
скористався, посилаючись на надумані
причини. Більш того, він був не
позбавлений можливості здійснити такі
дії протягом всього часу перебування
справи в суді з 2010 року.

При з'ясуванні доводів про справжність
викладеного в акті звірки платежів,
наданого банком, ані ОСОБА_2, ані його
представник надати змістовних доводів
чи заперечень не змогли, посилаючись на
те, що апеляційний суд не вправі
досліджувати такі обставини, оскільки
предметом спору є право дострокового
стягнення кредиту, процедура якого
порушена, а відтак колегія суддів таким
з'ясуванням виходить за межі позовних
вимог.

Сторонам було роз'яснено право на
звернення із клопотанням про
призначення у справі судової
бухгалтерської економічної
експертизи, оскільки для обчислення
правильності нарахування необхідні
спеціальні пізнання, однак ОСОБА_2 від
її проведення відмовився, а
представник банку, звернувшись із
клопотанням про надання часу для
узгодження правової позиції з цього
питання із юридичною особою, в наступне
засідання не з'явився.

Таким чином, колегія суддів при
розгляді справи виходить із наявних у
справі доказів, з врахуванням доводів
апеляційної скарги та фактичних
обставин справи, на які посилаються
сторони у своїх вимогах та
запереченнях.

З наданих розрахунків боргу (а.с.8-11,59-60),
а також роздруківки заборгованості за
договором по кожному із платежів
(а.с.153-163), що були представлені в суді
першої інстанції видно, що кошти ОСОБА_2
протягом дії договору за період з 2006
року до 2008 року сплачувалися не
регулярно, а з вересня 2008 року він
взагалі припинив сплачувати платежі.

Станом на 08.10.2013 року заборгованість
ОСОБА_2 становить 23 554,34 доларів США та 5
259,04 грн., з яких:

- прострочений основний борг по
кредиту - 14 882,06 доларів США;

- прострочені проценти за
користування кредитом - 6466,42 доларів
США;

- прострочена комісійна
винагорода за супроводження кредиту -
4620 гривень за період з 01.06.2006 по 01.01.2013

- пеня за прострочений основний
борг - 1369,50 доларів США за період з 01.01.2012
по 01.01.2013;

- пеня за прострочені проценти за
користування кредитом - 836,36 доларів США
за період з 01.01.2012 по 01.01.2013;

- пеня за прострочену комісійну
винагороду за супроводження кредиту з
01.01.2012 по 01.01.2013 - 639,04 гривень.

Враховуючи ненадання ОСОБА_2 доказів
про погашення боргу за цей період,
доказів на підтвердження
неправильності розрахунку обчислення
боргу, і права на стягнення боргу у разі
невиконання зобов'язання, вимоги
позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3.2.3 Кредитного
договору банк має право у разі
порушення позичальником умов цього
договору або договору застави
достроково стягнути кредит та суму
нарахованих відсотків та інших
платежів, що підлягають сплаті.

Згідно до п. 3.3.6 Кредитного договору
позичальник зобов'язаний у разі
порушення умов цього договору та
договору застави на вимогу Банку
достроково повернути Кредит з
одночасною сплатою відсотків за
фактичний час користування кредитними
ресурсами, комісійних винагород та/або
пені.

Доводи про те, що банк не має право на
дострокове стягнення коштів до уваги
не приймається, оскільки як
встановлено, станом на час звернення до
суду в 2010 році факт неналежного
виконання зобов'язання ОСОБА_2
підтверджений матеріалами справи, що
надавало право на дострокове стягнення
коштів відповідно до п.3.3.6 Договору.

На час вирішення справи судом першої
інстанції настав час виконання
зобов'язання і предметом розгляду були
уточнені вимоги станом на 08.10.2013 року,
які за змістом не є вимогами про
дострокове стягнення, оскільки сплинув
час виконання зобов'язання.

При цьому колегія суддів виходить з
того, що відповідно до п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року №5 «Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду» визначальним при вирішенні
судом питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору не є
зазначена позивачем конкретна правова
норма на обґрунтування позову, а
фактичні обставини, що наведені у
заяві.

Крім того, з огляду на викладені
обставини доводи про порушення ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів» могли бути актуальними на
час вирішення справи судом первісно в
2010 році, оскільки направлені на захист
прав споживача при стягненні внесків,
строк сплати яких ще настав, станом на
час розгляду справи строк сплати
внесків настав, і тому такі норми до
виниклих відносин застосовані бути не
можуть.

Виходячи з того, що за умовами договору
кредит надавався у доларах США, то
стягненню підлягає борг в сумі,
еквівалентній сумі боргу в гривні, з
врахуванням його курсу на час
повернення коштів, тому стягненню з
ОСОБА_2 підлягають 240254,27 грн. (23554,34
доларів СШАх10,20 грн.(офіційний курс
гривні до долара США станом на 21.03.2014
року), а також 5259,04 грн., разом 245513,31 грн.,
а також судові витрати в розмірі 2259 грн.
(1386+120+753=2259).

За таких обставин апеляційна скарга
підлягає задоволенню, рішення в
оскарженій частині - скасуванню із
ухваленням нового про задоволення
вимог позивача.

Керуючись
ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеського обласного управління
Публічного акціонерного товариства
«Ощадбанк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 жовтня 2013 року в частині
відмови в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеського обласного
управління Публічного акціонерного
товариства «Ощадбанк» скасувати,
ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеського обласного
управління Публічного акціонерного
товариства «Ощадбанк» заборгованість
за кредитним договором в розмірі 245513,31
грн., судові витрати в розмірі 2259 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: