Провадження №2/761/1185/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Вітріщаку Р.
В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариство комерційний банк «Надра»,
ОСОБА_2 про визнання недійсним
кредитного договору та договору
поруки,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до Відкритого
акціонерного товариство комерційний
банк «Надра», ОСОБА_2 про визнання
недійсним кредитного договору та
договору поруки, в якому просив визнати
недійсним договір кредитної лінії
№216/МК/06/2007/840, укладений 27.06.2007 року між
ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним
товариством комерційний банк «Надра»,
та визнати недійсним договір поруки,
укладений 27.06.2007 року між ОСОБА_2 та
Відкритим акціонерним товариством
комерційний банк «Надра». Позивач
вважає, що зазначені договори укладені
з використанням нечесної
підприємницької практики, тобто з
порушенням вимог Закону України «Про
захист прав споживачів», а тому мають
бути визнані недійсними.

У судове засідання позивач не з`явився,
про час та місце слухання справи судом
повідомлявся.

Представник відповідача-1 проти
задоволення позову заперечував в
повному обсязі та просив у позові
відмовити.

Відповідач-2 про час та місце слухання
справи повідомлений належним чином
(а.с. 44), однак, у судове засідання не
з`явився, про причини неявки суду не
повідомив, жодних заяв про відкладення
слухання справи чи заперечень по суті
позовних вимог на адресу суду не
направив.

Суд, вислухавши пояснення представника
відповідача-1, повно та всебічно
дослідивши письмові докази по справі
та обставини справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено і це вбачається із
матеріалів справи, що 27 червня 2007 року
між ОСОБА_1 (далі - позивач) та Відкритим
акціонерним товариством комерційний
банк «Надра» (надалі - відповідач-1) було
укладено договір кредитної лінії
№216/МК/06/2007/840, відповідно до якого Банк
відкрив позивачу кредитну лінію в сумі
143 000 дол. США, а Позивач зобов'язався
повернути кредит не пізніше 20.06.2014 року
та сплатити проценти за користування
кредитом у розмірі 14,4 % річних,
відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Кредитного
договору.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором між ОСОБА_2 (далі -
відповідач-2) та Відкритим акціонерним
товариством комерційний банк «Надра»
укладено договір поруки від 27 червня 2007
року, за яким поручитель поручився
перед Банком за належне виконання
ОСОБА_1 взятих на неї зобов'язань, що
витікають з Договору кредитної лінії
№216/МК/06/2007/840 від 27.06.2007 року.

У позовній заяві позивач посилається
на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно якого перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про кредитні умови, та
зазначає, що Банк його не повідомив про
такі умови.

Умови, що передують укладенню
кредитного договору, визначені ч. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», є загальновідомою
інформацією, яка доносилась до
споживачів кредитних коштів за
допомогою реклами, засобів масової
інформації, Інтернет-ресурсів
відповідача-1, а також роз'яснювались
менеджером відділення перед
укладенням договору. Крім того,
підписуючи договір кредиту, позивач
мав можливість ознайомитись з усіма
умовами Кредитного договору та
реалізував своє право, підписавши
вказаний договір.

Також, як на підставу своїх позовних
вимог, позивач посилається на ч. 9 ст. 15
ЗУ «Про захист прав споживачів»,
відповідно до якої під час розгляду
вимог споживача про відшкодування
збитків, завданих недостовірною або
неповною інформацією про продукцію чи
недобросовісною рекламою, необхідно
виходити з припущення, що у споживача
немає спеціальних знань про
властивості та характеристики
продукції, яку він придбаває. Позивач
зазначає, що не врахував настання
фінансово-економічної кризи та
знецінення валютної одиниці України.

Суд не може приймати до уваги таке
посилання позивача, як на підставу
своїх позовних вимог, враховуючи, що
позивач звертається до суду з позовом
про визнання договорів кредиту та
поруки недійсними, а не про
відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 16 Постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», саме по собі
зростання/коливання курсу іноземної
валюти не є достатньою підставою для
розірвання кредитного договору на
підставі статті 652 ЦК, оскільки
зазначене стосується обох сторін
договору, й позичальник при належній
завбачливості міг виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Відповідно до ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня.

Вищезазначеною статтею визначено
правовий статус грошової одиниці
України, але не встановлено сферу її
обігу та будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України є грошова
одиниця України - гривня; іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання
має бути виражене у грошовій одиниці
України - гривні; сторони можуть
визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Тобто, законодавець визначив, що у
випадках, прямо передбачених законом,
резиденти мають право здійснювати
валютні операції та використовувати
іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій, що
видаються Національним Банком України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст. 5 Декрету.

Таким чином, законодавством України
чітко визначено правомірність банків
на підставі відповідних ліцензій
надавати кредити в іноземній валюті та
бути суб'єктом кредитних зобов'язань
(правовідносин) в іноземній валюті.

Ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик, як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Такі
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року №275, в п. 5.3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом КМ
України.

Таким чином, отримання та повернення
кредиту, а також сплата процентів за
користування кредитом в іноземній
валюті дозволено за умови, що стороною
кредитної операції буде уповноважений
банк, який має належним чином оформлену
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій
кредитування в іноземній валюті.

Таким чином, суд не вбачає у діях
відповідача-1 при укладенні Кредитного
договору використання нечесної
підприємницької практики, а тому не
може керуватися положеннями ч. 6 ст. 19 ЗУ
«Про захист прав споживачів», як
підставою визнання кредитного
договору недійсним.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2,
12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними" роз'яснив, що угода може
бути визнана недійсною лише на
підставі та з наслідками,
передбаченими законом. В кожній справі
про визнання угоди недійсною суд має
встановити ті обставини, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною, та
настання визначених юридичних
наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою-
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину є: 1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. 4.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. 5. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахування вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Тобто саме укладення
Кредитного договору №216/МК/06/2007/840 від 27
червня 2007 року означає, що ВАТ КБ
«Надра» та ОСОБА_1 досягли згоди з усіх
істотних умов Кредитного договору, в
тому числі і щодо термінів погашення
заборгованості, сплати процентів, а
також щодо відповідальності сторін за
невиконання або неналежне виконання
своїх зобов'язань.

В статті 629 ЦК України зазначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Аналізуючи викладене, суд приходить до
висновку, що у діях Банку відсутні
ознаки нечесної підприємницької
практики, кредитний договір укладений
сторонами з досягненням згоди з усіх
істотних умов, про що свідчать підписи
сторін, а також відсутні підстави
визнання договору недійсним, що
визначені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, суд
приходить до висновку про
незаконність, необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариство
комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 про
визнання недійсним кредитного
договору та договору поруки -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: