Єдиний унікальний номер 219/8925/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2765/2014
Єдиний унікальний номер
Головуючий у 1 інстанції Шевченко Л.В.
Доповідач Гусєв В.В.
І М Е Н Е М У
27 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
головуючого судді
суддів
Гусєва В.В., Іванової А.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
«Бахмут-Вода» про забов*язання укласти
договір про надання послуг з
водопостачання та водовідведення,
взяти на баланс прилад обліку
споживання води, заборону вчиняти
певні дії, стягнення моральної шкоди, -
У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з зазначеним позовом до
Комунального підприємства
«Бахмут-Вода» про забов*язання укласти
договір про надання послуг з
водопостачання та водовідведення,
взяти на баланс прилад обліку
споживання води, заборону вчиняти
певні дії, стягнення моральної шкоди.
Рішенням Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року в задоволені
позову ОСОБА_1 до Комунального
підприємства «Бахмут-Вода» відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
позивач ОСОБА_1 звернувся до
апеляційного суду з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги. Апелянт
наполягає на тому, що договір про
надання послуг з водопостачання та
водовідведення повинен укладатися
саме з відповідачем. Крім того,
наполягає на доводах відносно своїх
позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні апеляційного суду підтримав
доводи апеляційної скарги, просив її
задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного
суду представник позивача КП
«Бахмут-Вода» Канаєв І.В. заперечував
проти доводів апеляційної скарги,
просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
присутніх сторін, дослідивши матеріали
справи та перевіривши доводи скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з*ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60
ЦПК України кожна сторона забов*язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності на житло
від 10 березня 1998 року позивачу ОСОБА_1
на праві приватної, спільної сумісної
власності належить квартира АДРЕСА_1
(а.с.8).

Згідно Статуту КП «Бахмут - Вода»,
затвердженого рішенням Артемівської
міської ради від 28 листопада 2007 року №
5/24-480, до діяльності підприємства
відноситься забезпечення потреби в
послугах централізованого
водопостачання та водовідведення для
населення громади міста Артемівська
(а.с.97-102).

Згідно договору про
централізоване постачання води та
водовідведення у житловому фонді
комунальної власності міста
Артемівськ від 02 січня 2008 року,
укладеному між Комунальним
підприємством «Артемівська керуюча
компанія житлово-комунальних послуг»
та Комінальним підприємством «Бахмут -
Вода», останнє є виробником послуг та
зобов'язане здійснювати подачу питної
води і приймати стоки від питного та
гарячого водопостачання для населення,
яке мешкає на території Артемівської
міської ради.

При цьому, КП «Артемівська керуюча
компанія житлово-комунальних послуг» є
управителем та забов*язане
забезпечувати укладання договорів з
житлово-експлуатаційними
організаціями на розподіл, регулювання
подачі питної води всередині будинку,
утримання та технічне обслуговування
внутрішньо будинкових мереж, в тому
числі в вузлі вводу, регулювання та
обліку питної води, котрі не
знаходяться на балансі Виробника
(а.с.103-104).

Згідно рішення виконкому
Артемівської міської ради від 09
листопада 2011 року №464 «Про
встановлення для населення міста
Артемівська, яке мешкає у
комунально-житловому фонді, тарифів на
послуги з утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій», яке набрало
чинності з 01 січня 2012 року, затверджено
перелік обов*язкових послуг з
утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій, які будуть
виконувати підприємства, що
обслуговують комунальний житловий
фонд.

Відповідно до п.7 цього рішення,
затверджено розмір плати за проведення
періодичної повірки, обслуговування і
ремонту квартирних засобів обліку
води.

На КП «Артемівська керуюча
компанія житлово-комунальних послуг»
зазначеним рішенням покладено
обов*язок оприлюднити зазначене
рішення у засобах масової інформації
та на офіційному Веб-сайті
Артемівської міської ради (а.с.82-84).

Згідно додатку 7 про розмір плати
за проведення періодичної повірки,
обслуговування і ремонту квартирних
засобів обліку води від 09 листопада 2011
року №464, послуга з періодичної
повірки, обслуговування та ремонту
квартирних заходів обліку води
визначена як додаткова послуга і
надається мешканцям згідно з укладених
з ними договорів (а.с.87).

Відмовляючи у задоволенні позову
в частині забов*язання укладення
договору, суд першої інстанції виходив
з того, що відповідач не є
балансоутримувачем і в його
оперативному управлінні не
знаходиться багатоквартирний будинок
позивача, відповідач є вирабником
послуг, а тому договір на надання
комунальних послуг, у тому числі на
водопостачання та водовідведення,
позивач має укласти з виконавцем
послуг (балансоутримувачем майна), який
не був залучений до участі у справі.

Висновок суду першої інстанції
відповідає вимогам діючого
законодавства та встановленим
обставинам.

Закон України "Про
житлово-комунальні послуги" (далі -
Закон N 1875-IV від 24 червня 2004 року)
визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Статтею 1 Закону визначені терміни
«житлово-комунальні послуги»,
«виконавець послуг», «виробник», а
саме: «житлово-комунальні послуги» -
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил;
«виконавець» - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору;
«виробник» - суб'єкт господарювання,
який виробляє або створює
житлово-комунальні послуги; «власник
приміщення, будинку, споруди, житлового
комплексу або комплексу будинків і
споруд» - фізична або юридична особа,
якій належить право володіння,
користування та розпоряджання
приміщенням, будинком, спорудою,
житловим комплексом або комплексом
будинків і споруд, зареєстроване у
встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 4 статті 7
Закону до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг відповідно
до цього Закону в порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Відповідно до п. 1.3 Порядку,
затвердженого наказом Державного
комітету з питань житлово-комунального
господарства «Про затвердження
Порядку визначення виконавця
житлово-комунальних послуг у житловому
фонді» від 25.04.2005 року N60, виконавцем
житлово-комунальних послуг може бути
суб'єкт господарювання, предметом
діяльності якого є надання
житлово-комунальних послуг та який
може забезпечити виконання обов'язків,
визначених у ч. 2 ст. 21 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 21 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
виконавець зобов'язаний здійснювати
контроль за технічним станом
інженерного обладнання будинків,
квартир, приміщень; укласти із
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором; здійснювати
технічне обслуговування та ремонт
внутрішньобудинкових мереж, вживати
заходів щодо ліквідації аварійних
ситуацій, усунення порушень якості
послуг у терміни, встановлені
договором та/або законодавством.

Відповідно до ст.19 Закону України
«Про питну воду та водопостачання»
послуги з питного водопостачання
надаються споживачам підприємством
питного водопостачання на підставі
договору з: підприємствами, установами,
організаціями, що безпосередньо
користуються централізованим питним
водопостачанням; підприємствами,
установами або організаціями, у
повному господарському віданні або
оперативному управлінні яких
перебуває житловий фонд і до обов*язків
яких належить надання споживачам
послуг з питного водопостачання та
водовідведення; об*єднаннями
співвласників багатоквартирних
будинків; житлово-будівельними
кооперативами та іншими об*єднаннями
власників житла, яким передано право
управління багатоквартирними
будинками та забезпечення надання
послуг з водопостачання та
водовідведення на підставі укладених
ними договорів; власниками будинків, що
перебувають у приватній власності.
Договір про надання послуг з питного
водопостачання укладається
безпосередньо між підприємством
питного водопостачання або
уповноваженою ним юридичною чи
фізичною особою і споживачем,
визначеним у частині першій цієї
статті.

Згідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону
передбачений обов'язок споживача
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору. Цей обов'язок
відповідає зустрічному обов'язку
виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21
цього Закону, підготувати та укласти зі
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Згідно до ст.29 Закону договір про
надання житлово-комунальних послуг у
багатоквартирному будинку укладається
між власником квартири, орендарем чи
квартиронаймачем та
балансоутримувачем або уповноваженою
ним особою; у разі якщо
балансоутримувач не є виконавцем, він
укладає договори на надання
житлово-комунальних послуг з іншим
виконавцем.

Як вбачається з матеріалів справи,
виконавцем житлово-комунальних послуг
багатоквартирного будинку АДРЕСА_1
було визначено КП «Артемівська
керуюча компанія житлово-комунальних
послуг», яке є управителем та 02 січня 2008
року уклало з КП «Бахмут - Вода» договір
про централізоване постачання води та
водовідведення.

Відповідно до п.2.2.2. зазначеного
Договору саме на управителя покладені
обов*язки укладення договорів зі
Споживачами на надання послуг
(а.с.103-104).

Таким чином, КП «Бахмут - Вода» є
виробником послуг, і як виробник не
наділений функціями щодо виконання
обов'язків, які покладаються частиною
другою ст.21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" на
виконавця житлово-комунальних послуг,
в тому числі на укладання договорів зі
споживачами багатоквартирних будинків
на надання послуг.

Доводи позивача про те, що строк
дії договору між КП «Бахмут - Вода» та
КП «Артемівська керуюча компанія
житлово-комунальних послуг» від 02
січня 2008 року закінчився 31 грудня 2008
року, є безпідставними.

Згідно до п.8.2 зазначеного
договору, він вважається продовженим
на наступний рік, якщо жодна із сторін
не заявить про розірвання договору,
проте, таких заяв від сторін не
надходило.

Крім того, відмовляючи у
задоволенні позову в частині
забов*язання укладення договору, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що обраний позивачем спосіб
захисту вимогам закону.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
особа має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
права або майнового права та інтересу у
визначені цією статтею способи. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Проте, серед способів захисту,
передбачених ст. 16 ЦК України, не
зазначено такого способу захисту, як
установлення правовідносин, в тому
числі шляхом зобов'язання особи до
укладення відповідних договорів.

Слід також зазначити, що суд при
розгляді справи має виходити із складу
осіб, які долучені до участі у справі
позивачем. Якщо позивач помилився
відносно обов*язку відповідача щодо
поновлення порушеного права, суд
відповідно до ст.33 ЦПК України залучає
іншого відповідача, або відповідно до
ст.35 цього Кодексу іншу особу в якості
третьої особи, або відмовляє в позові.

Зазначені вимоги закону були
враховані судом першої інстанції при
ухвалені рішення, оскільки позивач
наполягав на своїх позовних вимогах
лише стосовно КП «Бахмут - Вода».

Відмовляючи у задоволенні позову
в частині вимог щодо відмови у сплаті
претензії про стягнення
заборгованості за надані послуги, суд
першої інстанції виходив з положень
ст.16 ЦК України, зазначивши, що особа,
права якої порушено, може скористатися
не будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права, проте обраний
позивачем спосіб захисту свого права
діючим законодавством не передбачено.

Зазначений висновок суду є
обґрунтованим з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що станом на 20 березня 2013 року за
позивачем значиться заборгованість за
надані послуги з водопостачання та
водовідведення в розмірі 3177, 48 гривень,
у зв'язку з чим КП «Бахмут - Вода» на
адресу позивача була направлена
претензія про погашення зазначеної
заборгованості (а.с.44). Зазначена
заборгованість також підтверджується
випискою з особового рахунку позивача (
а.с.37).

Згідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод та інтересів.

Захист цивільних прав це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Отже, судом першої інстанції
правильно зазначено, що вимоги щодо
відмови відповідачу у сплаті претензії
за надані послуги, сплаті судового
збору діючим законодавством, у тому
числі спеціальним, не передбачено.

Крім того, в судовому засіданні було
встановлено, що рішенням Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 18 грудня 2013 року задоволені позовні
вимоги «КП «Бахмут - Вода» та стягнуто з
ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь КП
«Бахмут - Вода» заборгованість за
послуги з водопостачання та
водовідведення в розмірі 1469,44 гривні.

Ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 03 березня 2014 року
зазначене рішення міськрайонного суду
в частині стягнення заборгованності
залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні
позову стосовно вимог в частині
забов*язання прийняти на баланс
квартирний прилад обліку води та
проводити його повірку, суд першої
інстанції виходив з того, що саме
власник забов*язаний утримувати майно,
що йому належить.

Апеляційний суд погоджується з
зазначеним висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст.322 ЦК України
власник забов*язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно до ст.41 Закону України
«Про питну воду та питне
водопостачання» облік у сфері питного
водопостачання здійснюється
підприємствами питного водопостачання
і споживачами за допомогою технічних
засобів, що внесені до державного
реєстру засобів вимірювальної техніки.
У разі відсутності таких технічних
засобів облік питної води тимчасово
здійснюється розрахунковим шляхом
згідно з установленими нормами.

Відповідно до ст. 28 Закону
України «Про метрологію та
метрологічну діяльність» порядок
подання фізичними особами, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності
- власниками засобів вимірювальної
техніки (результати вимірювань якими
використовуються для здійснення
розрахунків за спожиті для побутових
потреб електричну і теплову енергію,
газ і воду) на періодичну повірку цих
засобів та оплати за роботи, пов'язані
з повіркою, встановлюється Кабінетом
Міністрів України. Періодична повірка,
обслуговування та ремонт (у тому числі
демонтаж, транспортування та монтаж)
зазначених засобів вимірювальної
техніки здійснюються за рахунок
підприємств і організацій, які надають
послуги з електро-, тепло-, газо- і
водопостачання. Місцеві органи
виконавчої влади повинні сприяти
проведенню повірки засобів
вимірювальної техніки на місці їх
експлуатації, у тому числі повідомляти
власників і користувачів засобів
вимірювальної техніки про час і місце
проведення повірки.

Згідно абз. 1 п. 24 Порядку
формування тарифів на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, затверджених
Постановою КМ України від 01.06.2011 № 869
"Про забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги", який
залишений чинним постановою Вищого
адміністративного суду України від
07.02.2013 року у справі № К/9991/29412/12, витрати
з проведення періодичної повірки,
обслуговування і ремонту квартирних
засобів обліку води та теплової
енергії, у тому числі їх демонтажу,
транспортування та монтажу після
повірки, визначаються відповідно до
укладених договорів між виконавцем та
субпідрядником, який виконує зазначені
послуги, з розрахунку на один
квартирний засіб обліку води та
теплової енергії і нараховуються
щомісяця споживачеві у складі послуги
залежно від кількості таких засобів
обліку шляхом додавання плати за
проведення періодичної повірки,
обслуговування і ремонту квартирних
засобів обліку води та теплової
енергії, у тому числі їх демонтажу,
транспортування та монтажу після
повірки, до загальної вартості послуг.

Отже, проведення періодичної
повірки, обслуговування і ремонту
квартирних засобів обліку води та
теплової енергії, у тому числі їх
демонтажу, транспортування та монтажу
після повірки здійснюється за рахунок
виконавця зазначених послуг, а витрати
понесені виконавцем можуть включатися
у тариф на послуги з утримання будинків
і споруд та прибудинкових територій та
сплачуватися споживачем щомісячно.

Також, постановою Кабінету
Міністрів України від 29 серпня 2012 р. №
805 затверджено Порядок оплати
метрологічних робіт і послуг, який
визначає механізм оплати
підприємствами, установами,
організаціями, фізичними особами,
фізичними особами - підприємцями (далі -
замовники) метрологічних робіт,
пов'язаних із здійсненням на
госпрозрахункових засадах усіх видів
державного метрологічного контролю,
визначених статтею 21 «Закону України
«Про метрологію та метрологічну
діяльність», а також послуг,
передбачених частиною четвертою
статті 15 Закону. Цим Порядком
визначено, що Замовники оплачують,
зокрема, метрологічні роботи з повірки
засобів вимірювальної техніки. Оплата
метрологічних робіт і послуг
здійснюється на підставі договору та
рахунка на оплату шляхом перерахування
замовником коштів через банки та/або
відділення поштового зв'язку та/або
внесення готівки в касу підприємства.
Підтвердженням оплати є платіжний
документ (платіжне доручення,
квитанція) з відміткою банку або
відділення поштового зв'язку.
Підтвердження готівкової оплати, яка
здійснювалася через касу підприємства,
є квитанція з відміткою про сплату.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що КП «Бахмут - Вода» 13
лютого 2012 року був складений акт
прийняття до експлуатації лічильника
холодної води позивача, строк повірки
був здійснений 10 лютого 2012 року,
наступний строк повірки лічильника
встановлений 10 лютого 2015 року (а.с.81).

Відмовляючи у задоволенні
позову щодо заборони передачі третім
особам персональних даних, суд першої
інстанції виходив з того, що обраний
позивачем спосіб захисту не відповідає
передбаченим цивільним
законодавством, не встановлює яке ж
саме право позивача порушено, а тому не
встановлює правових підстав для його
відновлення.

Зазначені висновки суду також є
обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що обраний позивачем спосіб захисту не
відповідає передбаченим цивільним
законодавством способам захисту, не
встановлює яке ж саме право позивача
порушено, а тому не встановлює правових
підстав для його відновлення.

Відмовляючи у задоволенні
позову про стягнення моральної шкоди,
суд першої інстанції виходив з
положень Закону України «Про захист
прав споживачів», зазначивши, що
позивачем не надано доказів, які б
вказували про те, що діями відповідача
була створена ситуація, яка могла стати
небезпечною для життя та здоров*я
позивача.

Такий висновок суду першої
інстанції повністю відповідає
встановленим по справі обставинам.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачено право споживача на
відшкодування моральної шкоди лише у
випадках, коли така шкода заподіяна
небезпечною для життя, здоров'я
продукцією.

Відповідно до п.2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в спорах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» спори
про відшкодування заподіяної фізичній
особі моральної (немайнової) шкоди
розглядаються, зокрема: коли право на
її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції або
випливає з її положень; у випадках, коли
встановлена відповідальність за
заподіяння моральної шкоди; при
порушенні зобов*язань, які підпадають
під дію Закону України «Про захист прав
споживачів» чи інших законів, що
регулюють такі зобов*язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Проте, будь-яких належних та
допустимих доказів того, що дії
відповідача створили ситуацію, яка
могла стати небезпечною для життя і
здоров'я позивача, суду не надано.

Таким чином, доводи скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції і не спростовують правових
висновків суду та не дають підстав для
висновку про неповне з*ясування судом
обставин, що мають значення для справи
та неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, що привело або
могло привести до неправильного
вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
права або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х
В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: