Головуючий суду 1 інстанції - Нагорна
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 425/2647/13-ц
Провадження № 22ц/782/932/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Заіки В.В., Пащенко Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Рубіжанського міського суду
Луганської області від 28 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики та поруки, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 про визнання недійсними
договору позики та договору поруки,
треті особи, що не заявляють вимог щодо
предмету спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_2, яким просив стягнути на його
користь з відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 солідарно 3 996,50 грн. боргу за
договором позики, з ОСОБА_2 стягнути 795
303,50 грн. боргу за договором позики та 3%
річних в сумі 14 787,61 грн., а також судові
витрати.

В листопаді 2013 р. відповідач ОСОБА_2
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яким
просив визнати недійсними договори
позики від 24.08.2012 р. та від 18.10.2012 р., а
також договір поруки від 18.10.2012 р. (а. с. 83
- 85).

Ухвалою Рубіжанського міського суду
Луганської області від 14.11.2013 р. вказані
позови були об'єднані у одне
провадження.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 борг за договором
позики в розмірі 795 303,50 грн., три
відсотки річних в сумі 14 787,61 грн., а
всього - 810 091,11 грн.; стягнуто в
солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 3 996,50
грн.; стягнуто на користь ОСОБА_3 судові
витрати: з ОСОБА_2 - в розмірі 3 215,60 грн.,
з ОСОБА_4 - у розмірі 229,40 грн.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2, не погодившись з вказаним
рішенням, подав через свого
представника ОСОБА_7 апеляційну скаргу,
якою просить скасувати це рішення як
незаконне, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та новим рішенням відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні позовних вимог, а його
позовні вимоги задовольнити.

У запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8
вважає оскаржуване рішення ухваленим
без порушення норм матеріального та
процесуального права, з висновками, що
відповідають дійсним обставинам
справи, що підтверджується доказами,
дослідженими у встановленому законом
порядку.

У судове засідання з'явилась
представник ОСОБА_3 ОСОБА_8 Апелянт,
його представник, відповідачі та їх
представники, треті особи у судове
засідання не з'явились. Однак вони
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи: представник
апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_7 та третя особа
ОСОБА_5 повідомлені телеграмами, що
були вручені відповідно дружині та
матері вказаних осіб. Третя особа
ОСОБА_6 повідомлена телефонограмою,
зареєстрованою в журналі вихідних
телефонограм апеляційного суду, у
відповідності до положень ст. 74
(зокрема, ч. 6 цієї статті) та ст. 76 ЦПК
України. Представник відповідача
ОСОБА_4 ОСОБА_9 повідомлений особисто,
про що свідчить розписка про явку до
суду. Оскільки про час та місце
розгляду справи повідомлені
представники апелянта та відповідачів,
у відповідності до приписів ч. 5 ст. 76
ЦПК України вважається, що
повідомленими є і самі апелянт та
відповідачі.

Як вбачається з матеріалів справи,
належним чином повідомлені про розгляд
справи представник апелянта та сам
апелянт не з'явились у судове засідання
19.03.2014 р. та 26.03.2014 р. Апелянт причин
неявки не повідомив. Представником
апелянта ОСОБА_7 щодо неявки 19.03.2014 р.
надіслано до суду телеграму з
клопотанням про відкладенням розгляду
справи у зв'язку із хворобою, а щодо
неявки 26.03.2014 р. - телеграму з
клопотанням про відкладення розгляду
справи у зв'язку з його виїздом 26.03.2014 р.
до республіки Крим. Натомість жодних
доказів представником апелянта суду на
підтвердження зазначених у телеграмах
обставин не надано. Колегія суддів
вбачає з боку апелянта та його
представника затягування розгляду
справи, тому, враховуючи всі вказані
обставини, визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
що не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення, на думку колегії
суддів, вказаним вимогам відповідає.

Судом у справі встановлено наступні
фактичні обставини щодо написання
відповідачем ОСОБА_2 двох розписок:

- від 24.08.2012 р. - про отримання ним від
ОСОБА_3 у позику 70 000 доларів США із
зобов'язанням повернення до 31.12.2012 р. (а.
с. 12).

- від 18.10.2012 р. - про отримання ним
(ОСОБА_2) у позику від ОСОБА_3 30 000 доларів
США із зобов'язанням повернення до
18.11.2012 р. (а. с. 11).

Виконання зобов'язань за вказаними
розписками було забезпечено договором
поруки від 18.10.2012 р., укладеним між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно з яким
останній поручився частково нести
відповідальність у разі невиконання
зобов'язань, взятих на себе ОСОБА_2 за
розписками від 24.08.2012 р. та від 18.10.2012 р.,
а саме: у разі неповернення грошових
коштів ОСОБА_2 у строк до 10.01.2013 р.
зобов'язався передати ОСОБА_3 грошові
суми, еквіваленті 250 доларам США, за
кожним з договорів позики (а. с. 17).

Задовольняючи позовні вимоги позивача
ОСОБА_3 та стягуючи отримані у позику
грошові кошти в еквіваленті за курсом
на час звернення до суду 7,993 грн. за 1
долар США, суд керувався положеннями
ст. ст. 526, 553, 554, 625, 1046 - 1051 ЦК України,
правовою позицією Верховного Суду
України в постанові від 18.09.2013 р. у
справі №6-63цс13 та виходив з того, що
написані ОСОБА_2 зазначені вище
розписки є договорами позики, факт їх
написання власноруч відповідачем не
оспорюється. Розрахунок 5% річних, за
висновками суду, є правильним. За
договором поруки поручитель
відповідає перед кредитором у тому ж
обсязі, що і боржник.

Відмовляючи задоволенні зустрічних
позовних вимог відповідача ОСОБА_2, суд
керувався приписами ст. 1051 ЦК України,
ст. ст. 57 - 60 ЦПК України та виходив з
того, що ОСОБА_2 не доведено
безгрошовості договорів позики та
того, що вони є удаваними правочинами,
наче б то укладеними для приховування
договорів купівлі-продажу
поліпропілену. Крім того, відмовляючи у
задоволенні вимог відповідача ОСОБА_2
щодо визнання недійсним договору
поруки, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, суд виходив з того, що наведені
ОСОБА_2 підстави не є тими, встановивши
які, суд може визнати зазначений
договір недійсним.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду у оскаржуваному
рішенні, оскільки вони відповідають
встановленим фактичним обставинам та
нормам матеріального права.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу
встановлено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на те, що розписки від
24.08.2012 р. та 18.10.2012 р., що містяться в
матеріалах справи не відповідають
формі боргової розписки, оскільки в них
відсутнє повне ім'я та по-батькові
позичальника та позикодавця із
зазначенням року народження, домашньої
адреси, номеру паспорта позичальника;
написані вони на клаптиках паперу
розміром ? стандартного аркуша.

Виходячи з визначення, розписка - це
письмовий документ з підписом, який
засвідчує, що особа, котра його
написала, отримала товари, гроші,
матеріальні цінності тощо і бере на
себе певні зобов'язання щодо них.

Позивачем на підтвердження укладення
договорів позики від 24.08.2012 р. та 18.10.2012
р. надано оригінали розписок, з яких
вбачається домовленість сторін
правочину з усіх суттєвих його умов
(предмет правочину, сума позики, строк
повернення), письмова форма є
дотриманою.

Закон не передбачає у обов'язковому
порядку зазначення в розписці про
отримання у позику грошової суми даних,
на яких зауважує у своїх доводах
апелянт, а також розміру аркушу, на
якому розписка має бути написана. Те, що
в одній із спірних розписок (а. с. 11)
зазначено прізвища та ініціали
позичальника та позикодавця без
зазначення повних імені та по-батькові,
не є підставою для визнання договору
позики недійсним. Ані позивачем ОСОБА_3,
ані відповідачем ОСОБА_2 не
заперечується, що цей договір було
укладено саме між ними, апелянт також
не заперечує, що розписка написана та
підписана ним особисто.

Доводи щодо нотаріального посвідчення
договорів позики у зв'язку з великою
сумою позичених грошових коштів суд не
приймає до уваги, оскільки нормами
закону не передбачено обов'язкового
нотаріального посвідчення договору
позики.

Згідно з ч. ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Отже, договір позики може бути
укладений у простій письмовій формі
навіть на значні суми, а видача
розписки підтверджує укладення
договору позики та отримання грошових
коштів.

Апелянт також зазначає, що позивач не
надав доказів щодо дружби з ним
(апелянтом) та довіри між ними. Крім
того, зауважує, що ОСОБА_3 не є
підприємцем, що підтверджено
листом-відповіддю Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області. На цих підставах апелянт
висловлює думку про те, що неможливо
повірити в те, що позивач, будучи
простою людиною, що не займається
бізнесом та живе на заробітну плату,
може позичити 100 000 доларів майже
незнайомій людині, проте суд першої
інстанції не звернув на це уваги.

Колегія суддів вважає, що вказані
доводи апелянта на увагу не
заслуговують, оскільки вони не містять
посилань на докази, а є лише
припущеннями. Судове ж рішення
ґрунтуватися на припущеннях не може.

Доводи апелянта щодо того, що договір
позики взагалі між ним та позивачем не
укладався, а написанням розписок було
приховано договір купівлі-продажу
поліпропілену, жодним доказом у справі
не підтверджується, що обґрунтовано
судом у оскаржуваному рішенні. Надані
ОСОБА_2 до суду першої інстанції в
якості доказів Статут ТОВ «Лутара»,
довідка про закупівлю вказаним
підприємством, генеральним директором
є ОСОБА_2, поліпропілену та
виготовлення поліпропіленових мішків,
звіт про виробництво промислової
продукції за 2012 рік (а. с. 87 - 91) не
містять жодних даних про відносини між
позивачем та апелянтом, зокрема, про
купівлю-продаж чи поставку
поліпропілену. У кримінальному
провадженні за зверненням ОСОБА_2
наявність щодо нього шахрайських дій з
боку ОСОБА_3 не знайшло свого
підтвердження, що підтверджується
постановою про закриття кримінального
провадження Рубіжанським МВ ГУМВС
України в Луганській області (а .с . 130).

Не є обгрунтованими доводи апелянта
щодо неодержання ним від позивача
грошових коштів за спірними розписками
з посиланням на положення ст. 1051 ЦК
України про те, що позичальник має
право оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором.

Однак апелянт не звернув уваги на те, що
у вказаній нормі також зазначено
наступне: якщо договір позики має
бути укладений у письмовій формі,
рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором.

Щоправда, це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини, однак
апелянтом не надано доказів укладання
договорів під впливом обману,
насильства та інших зазначених вище
обставин.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу за наявності підстав
звільнення від доказування. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Апелянтом не було доведено обставини,
на які він посилається як на підставу
своїх заперечень, отже, його доводами
не спростовано правильність висновків
суду першої інстанції у оскаржуваному
рішенні, що ґрунтується на об'єктивній
та належній оцінці наданих у справі
доказів.

Натомість, належні докази на
підтвердження свої позовних вимог
надано позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Наданими позивачем розписками
підтверджено отримання апелянтом у
позику від позивача грошових коштів у
вказаних вище розмірах та зобов'язання
повернути ці грошові кошти.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції
правильно встановлено правовідносини,
що склались між сторонами, правові
норми, якими вони регулюються, наданим
доказам дано об'єктивну належну оцінку,
оскаржуване рішення суду відповідає
вимогам закону, порушень
процесуального законодавства при
розгляді справи та прийнятті рішення
не встановлено, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду
Луганської області від 28 січня 2014 року
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір в розмірі 1 607,80 грн.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: