АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц/796/3526/2014
Головуючий у 1 інстанції - Фролова І.В.
Доповідач - Ратнікова В.М.
І м е н е м У к р а
27 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
міста Києва в складі:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Борисової О.В.
при секретарі - Мурга М.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 11 грудня
2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення зі спадкоємця
боргу спадкодавця перед кредитором,-
в с т а н о в и л а:
Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 11 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення зі спадкоємця боргу
спадкодавця перед кредитором
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить скасувати рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 11 грудня 2013 року та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позову в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим,
що висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, суд
неповно з»ясував обставини, що мають
значення для справи, обставини, які суд
вважав встановленими, Так висновок
суду першої інстанції про те, що
укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2
договір купівлі-продажу будинку від 08
липня 2003 року не був нотаріально
посвідчений, а тому є неукладеним і
створює правових наслідків для сторін
договору та для їх правонаступників не
ґрунтується на вимогах чинного на день
укладення договору ЦК України в
редакції 1963 року, оскільки відповідно
до вимог ст.. 47 ЦК України в редакції 1963
року, недодержання нотаріальної форми
правочину в тих випадках, коли закон
вимагає обов»язкового нотаріального
посвідчення угоди, тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті
48 цього Кодексу, яка передбачає, що по
недійсній угоді кожна з сторін
зобов»язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі- відшкодувати його вартість у
грошах. Помилковим є висновок суду
першої інстанції про недоведеність
доводів позивача щодо передачі
грошових коштів в сумі 7 200,00 гривень
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вказана
обставина підтверджується умовами п.3
підписаного сторонами договору
купівлі-продажу будинку пр. те, що
грошові кошти були передані продавцям
ОСОБА_7 від імені ОСОБА_2 та розпискою
ОСОБА_7 про отримання від ОСОБА_2
грошових коштів в сумі 7 200, 00 гривень
для передачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за
купівлю будинку АДРЕСА_1. Зазначає
також, що оскільки будинок йому у
власність не був, так як продавці
оспорювали укладений договір
купівлі-продажу, сплачені ним
продавцям за придбаний будинок грошові
кошти повернуті також не були, а ОСОБА_3
прийняла у спадщину по заповіту
після смерті ОСОБА_5 вказаний будинок,
то саме вона повинна повернути йому
сплачені за будинок грошові кошти в
сумі 7 200,00 гривень з урахуванням
індексу інфляції та трьох відсотків
річних.

В судове засідання позивач ОСОБА_2
не з»явився, про день та час слухання
справи судом повідомлений у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомив, а тому,
колегія суддів вважає можливим слухати
справу в його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3
ОСОБА_12 проти доводів апеляційної
скарги заперечували посилаючись на те,
що рішення суду постановлено з
дотримання норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді
Ратнікової В.М., пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
будинок АДРЕСА_1 належав на праві
спільної сумісної власності подружжю
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 08.07.2003 року.

08 липня 2003 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 було укладено договір купівлі -
продажу будинку АДРЕСА_1, за умовами
якого продавці продають вказане майно
покупцю за 7200 грн. Договір укладений в
простій письмовій формі, нотаріально
посвідчений не був.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5
не передали йому в фактичне
користування жилий будинок та
ухиляються від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
будинку, ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом про визнання договору
купівлі-продажу дійсним.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 10 вересня 2004 року правочин
був визнаний дійсним, а ухвалою
Апеляційного суду м. Одеси від 31 серпня
2004 року вказане рішення було скасоване
та справу направлено на новий судовий
розгляд.

В ході нового розгляду справи позивач
ОСОБА_2 не з»являвся в судове засідання,
у зв»язку з чим 8 жовтня 2008 року справу
про визнання договору купівлі - продажу
дійсним було залишено без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

В жовтні 2008 року ОСОБА_5 звернулась
до Роздільнянського районного суду
Одеської області з позовом до ОСОБА_2,
КП «Бюро технічної інвентаризації» про
визнання недійсною державної
реєстрації права власності на будинок
за ОСОБА_2 та визнання за нею права
власності.

Справа судами розглядалась
неодноразово. В процесі слухання
справи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Ухвалою суду від 26 вересня 2012 року до
участі в слуханні справи в якості
правонаступника померлої ОСОБА_5 було
допущено ОСОБА_3, яка є спадкоємицею
ОСОБА_5 за заповітом від 23.12.2004 року, так
як у встановлені законом строки
прийняла спадщину. У видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом їй
було відмовлено через наявність спору
у суді, так як спадковим майном є
будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Роздільнянського
районного суду Одеської області від 04
грудня 2012 року за ОСОБА_3 було визнано
право власності по праву спадкування
за заповітом на будинок АДРЕСА_1.04.06.2006
року.

В позові до Комунального підприємства
спільної власності територіальних
Роздільнянського району « Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання права власності на спадщину
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, заінтересована
особа: Комунальне підприємство
спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району « Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання права власності на будинок
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

В березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення з неї, як з спадкоємця,
отриманих спадкодавцями по договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1
грошових коштів в сумі 7200,00 гривень,
інфляційні втрати в сумі 7 531,20 гривень
та три відсотки річних від просроченої
суми в розмірі 2087,21 грн.

11.12.2013 року представник ОСОБА_2
ОСОБА_10 подав до суду заяву про
збільшення позовних вимог з посиланням
також на вимоги ст..ст. 1212, 1214, 536, 625 ЦК
України просив стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 борг у розмірі 7 200,00
гривень, інфляційні в сумі 8 211,41 грн.,
три відсотки річних в розмірі 2 253,50 грн.
та судові витрати.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову до ОСОБА_3 про стягнення з неї,
як з спадкоємця, боргу спадкодавця
перед кредитором, інфляційних втрат та
трьох відсотків річних, суд першої
інстанції посилався на те, що оскільки
майно фактично не було передано
позивачеві, а дійсність або
недійсність правочину не була
підтверджена судовим рішенням, то
договір купівлі-продажу будинку не
було укладено і наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено. Крім того,
в судовому засіданні не надано
належних доказів на підтвердження
отримання грошових коштів за будинок
продавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від
позивача ОСОБА_2, так як за умовами
договору грошві кошти були передані
продавцям ОСОБА_7

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись
не може, оскільки вони не відповідають
фактичним обставинам справи,
дослідженим судом доказам та вимогам
матеріального та процесуального права.

Так як договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 був укладений між
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 08 липня 2003
року, то до правовідносин, що складись
між сторонами договору необхідно
застосувати норми Цивільного Кодексу
України в редакції 1963 року, а не ст.ст.
210, 640 1212 ЦК України в редакції 2004 року,
як зазначив в рішенні суд першої
інстанції.

Згідно вимог ст. 227 ЦК України в
редакції 1963 року, договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору.

Відповідно до статті 47 ЦК України в
редакції 1963 року, нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди за наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу. Якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення
угоди не вимагається.

З досліджених судом доказів
вбачається, що договір купівлі-продажу
будинку №83 по вул. Кірова в селі
Виноградар Роздільнянського району
Одеської області був укладений між
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 08 липня 2003 року
в простій письмовій формі, нотаріальне
оформлення угоди сторонами здійснено
не було.

З пункту 1 договору купівлі-продажу
будинку від 08 липня 2003 року вбачається,
що продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_5І.)
продали, а покупець ( ОСОБА_2) купив
жилий будинок з надвірними будівлями
АДРЕСА_1.

Згідно умов п.3 договору
купівлі-продажу, в якості повної
оплати за проданий будинок продавця до
підписання вказаного договору
отримали від ОСОБА_7, діючого від імені
покупця, грошову суму в розмірі 7 200,00
гривень.

З наданої ОСОБА_7 розписки від 08
липня 2003 року вбачається, що він
отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в
сумі 7 200,00 гривень для передачі їх
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за купляємий у них
житловий будинок АДРЕСА_1.
Зобов»язується від імені ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 нотаріально оформити з ОСОБА_2,
на його ім»я чи, по письмовій його
вказівці, на іншу особу договір
купівлі-продажу вказаного будинку.

Укладений в письмовій формі
договір купівлі-продажу, який
підписаний сторонами та розписка
ОСОБА_7 підтверджують факт отримання
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошових коштів в
сумі 7200,00 гривень від ОСОБА_2 за
придбаний у них будинок, а тому доводи
апеляційної скарги про
неправильність висновків суду щодо
недоведеності факту отримання ОСОБА_4
та ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 7200,00
гривень від ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Оскільки в подальшому договір
купівлі-продажу будинку сторонами
нотаріально оформлений не був, в
судовому порядку визнаний дійсним
також не був, то є неукладеним і
рішенням Роздільнянського районного
суду Одеської області від 04 грудня 2012
року було визнано право власності на
будинок АДРЕСА_1 по праву спадкування
за заповітом від .04.06.2006 року за ОСОБА_3.
В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, заінтересована
особа: Комунальне підприємство
спільної власності територіальних
громад Роздільнянського району « Бюро
технічної інвентаризації» про
визнання права власності на будинок
АДРЕСА_1 було відмовлено.

Так як при укладенні договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1
позивач сплатив власникам будинку
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 його вартість в сумі 7
200,00 гривень, проте у власність йому
будинок передано не було, то він має
право на повернення отриманих ОСОБА_4
та ОСОБА_5 за недійсною угодою грошових
коштів. Так як ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, то невиконані ним при
житті зобов»язання переходять до їх
спадкоємців.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обовязків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та обовязки,
що належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

З досліджених судом доказів
вбачається, що з заявою про прийняття
спадщини за заповітом ОСОБА_5 від 23
грудня 2004 року 25.11.2011 року звернулась
до Роздільнянської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3, було
заведено спадкову справу № 203/2011. Інших
спадкоємців у ОСОБА_5 немає. У видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом листом від 16.10.2012 року
ОСОБА_11 було відмовлено, так як право
власності на будинок оспорювалось в
суді позивачем.

Рішенням Роздільнянського
районного суду Одеської області від 04
грудня 2012 року право власності на
будинок АДРЕСА_1 по праву спадкування
за заповітом від .04.06.2006 року було
визнано за ОСОБА_3, а тому, відповідно до
статей 1216, 1218 ЦК України, до неї
перейшли всі права та обов»язки
спадкодавця, в тому числі і щодо
повернення грошових коштів в сумі 7 200,00
гривень, отриманих спадкодавцем від
позивача, як оплата вартості будинку
АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу
від 08 липня 2003 року.

Умови та порядок пред»явлення
кредитором спадкодавця вимог до його
спадкоємців встановлені ст. 1281 ЦК
України.

Відповідно до вимог ст.1281 ЦК України,
спадкоємці зобов»язані повідомити
кредитора спадкодавця про відкриття
спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред»явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і
не міг знати про відкриття спадщини,
він має право пред»явити свої вимоги
до спадкоємців, які прийняли спадщину,
протягом одного року від настання
строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не
пред»явив вимоги до спадкоємців, що
прийняли спадщину, у строки,
встановлені частинами другою і третьою
цієї статті, позбавляються права
вимоги.

Згідно вимог ст. 1282 ЦК України,
спадкоємці зобов»язані задовольнити
вимоги кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов»заний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці
зобов»язані задовольнити шляхом
одноразового платежу, якщо
домовленістю між спадкоємцями та
кредиторами інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового
платежу суд за позовом кредитора
накладає стягнення на майно, яке було
передано спадкоємцям в натурі.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1220 ЦК
України, часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого
вона оголошується померлою.

З досліджених доказів вбачається,
що спадкодавець ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому днем відкриття
спадщини після її смерті є
ІНФОРМАЦІЯ_2. З заявою про прийняття
спадщини ОСОБА_3 звернулась до
Роздільнянської державної
нотаріальної контори Одеської області
25 листопада 2011 року. Позивач ОСОБА_2
про відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_5 дізнався в процесі розгляду
цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до
нього, так як після смерті позивача
суду було надано для залучення до
матеріалів справи копію свідоцтво про
смерть, але протягом шести місяців не
пред»явив вимоги до спадкоємця ОСОБА_3
про стягнення з неї отриманих по
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1 грошових коштів в сумі 7 200,00
гривень, вказаний строк поновленню чи
продовженню не підлягає, а тому в
задоволенні позову ОСОБА_2 про
стягнення з спадкоємиці ОСОБА_3
сплачених в порядку оплати вартості
будинку 7 200,00 гривень необхідно
відмовити.

Оскільки відсутні підстави для
стягнення основної суми боргу, то
відсутні також підстави для стягнення
з відповідача на користь позивача
інфляційних втрат в сумі 8 211,41 грн. та
трьох відсотків річних в сумі 2 253,50 грн.

Відсутні також правові підстави
для стягнення з відповідача на
користь позивача вище зазначених сум
на підставі вимог ст..ст. 1212, 1214, 536, 625 ЦК
України в редакції 2004 року, оскільки
відповідач ОСОБА_3 не перебувала з
позивачем ОСОБА_2 в будь-яких цивільних
правовідносинах, що регулюються
вказаними нормами закону.

Враховуючи зазначене, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 11 грудня 2012 року
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення зі
спадкоємця боргу спадкодавця перед
кредитором.

Керуючись ст..ст. 47, 48, 227 ЦК України в
редакції 1963 року, ст..ст. 1216, 1218, 1220, 1281, 1282
ЦК України в редакції 2004 року, ст.ст. 303,
307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 11 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення зі спадкоємця
боргу спадкодавця перед кредитором
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: