22-ц/795/758/2014 Головуючий у I інстанції:
Лямзіна Н.Ю.Категорія: цивільна
Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

27 березня 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Апеляційний суд Чернігівської
області у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Кузюри Л.В., Зінченко С.П.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
прокурора Кравченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу
Деснянського районного суду міста
Чернігова від 24 лютого 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Центрального відділу
Державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції, третя особа прокуратура
м.Чернігова про звільнення майна з-під
арешту,

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до
відповідача про зняття арешту з
нерухомого майна, посилаючись на те, що
вони є власниками будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1. Позивачі
стверджують, що даний будинок був
придбаний ними 12.12.2001 року відповідно
до Акту проведення прилюдних торгів у
ОСОБА_3, однак, 04.11.2013 року, під час
отримання свідоцтв на право приватної
власності, вони дізналися, що 14.05.1998
року на їх майно було накладено арешт, а
відомості про обтяження зазначеного
майна були зареєстровані державним
реєстратором 14.09.2006 року.

Ухвалою Деснянського районного суду
міста Чернігова від 24 лютого 2014 року
провадження у справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Центрального відділу
Державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції, третя особа прокуратура м.
Чернігова про звільнення майна з-під
арешту - закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
просять зазначену ухвалу скасувати,
посилаючись на порушення
матеріального та процесуального
закону.

Незаконність судового рішення
апелянти обґрунтовують
невідповідністю висновку суду щодо
неможливості розгляду справи в порядку
цивільного судочинства фактичним
обставинам справи. Апелянти
зазначають, що будинок, на який
накладено арешт, є їх приватною
власністю і відповідач при внесенні
відомостей про обтяження 14.09.2006 року в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, тобто
накладенні арешту на будинок позивачів
порушив їхні права як власників, що
гарантовані статтями 41, 47 Конституції
України, статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК
України.

Апелянти вказують, що не є сторонами по
кримінальній справі, яка розглядалася
Деснянським районним судом м.
Чернігова 18.07.1998 року, в рамках якої
виносилася постанова про накладення
арешту на нерухоме майно, а тому саме з
метою захисту своїх порушених прав,
керуючись ст.3 ЦПК України, в порядку
цивільного судочинства вони і
звернулись до Деснянського районного
суду м.Чернігова з позовом про
звільнення майна з-під арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а ухвала суду скасуванню з
наступних підстав.

Закриваючи провадження по справі, суд
першої інстанції вважав, що вказана
справа не підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства, оскільки з
позовної заяви вбачається, що арешт на
будинок було накладено в межах
кримінальної справи, а тому питання про
зняття арешту на будинок необхідно
вирішувати в порядку кримінального
судочинства.

Однак, апеляційний суд з таким
висновком суду першої інстанції не
може погодитись виходячи з наступного.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно від
04.11.2013 року, на нерухоме майно, яке
належало ОСОБА_3 постановою від 14.05.1998
року по кримінальній справі накладено
арешт. Вказані відомості про обтяження
були зареєстровані державним
реєстратором Корнієнко С.Г. в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна 14.09.2006 року,
реєстраційний № 3733825.

Відповідно до Акту проведення
прилюдних торгів, затвердженого
відділом Державної виконавчої служби
Деснянського рай управління юстиції м.
Чернігова 12.12.2001 року, було проведено
аукціон з продажу 1/4 частини житлового
будинку, що згідно довідки Державного
комунального підприємства
Чернігівського міжміського бюро
технічної інвентаризації від 29.01.2001
року належав ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу від 29.01.1996
року № 2-662 загальною площею 26,6 кв.м, що
знаходиться по АДРЕСА_1 Покупцем
вказаного майна є ОСОБА_1.

17 грудня 2001 року приватним нотаріусом
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, на підставі акту про
проведення прилюдних торгів,
посвідчено, що ОСОБА_1 належить право
власності на майно, що складається з 1/4
частини житлового будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1

Відповідно до Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
кожна фізична та юридична особа має
право володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений майна інакше як в
інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

На підтвердження своїх вимог
позивачами надано копію свідоцтва про
право власності від 04.11.2013 року, згідно
якого право власності на житловий
будинок що знаходиться по АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_2 1/4 частка, а ОСОБА_1 7/12
частин вказаного будинку.

Проте, згідно ж відомостей з витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 04.11.2013 року, спірна 1/4
частка АДРЕСА_1 на момент накладення
арешту на нерухоме майно належала
ОСОБА_3. В рядку „відомості про суб'єкт
обтяження" вказаного витягу зазначено,
що особа, майно/права якої обтяжуються
(власник) є ОСОБА_3.

Відповідно до правової позиції,
викладеної Верховним Судом України в
постанові від 15 травня 2013 року №6-26цс13,
вимоги особи, що ґрунтуються на її
праві власності на арештоване майно,
розглядаються за правилами,
установленими для розгляду позовів про
звільнення майна з-під арешту. В
порядку, передбаченому кримінальним
процесуальним законодавством, коли
арешт на майно накладено при
провадженні в кримінальній справі,
розглядаються заяви боржників на
правильність арешту майна.

З огляду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є
підозрюваними, обвинувачуваними, або
постраждалими особами по кримінальній
справі, в рамках якої виносилася
постанова про накладення арешту на
нерухоме майно, апеляційний суд вважає,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали право
звернутись до суду за захистом
порушеного, на їх думку, права
власності на спірний будинок шляхом
пред'явлення позову про звільнення
з-під арешту майна в порядку цивільного
судочинства. Тобто, в даному випадку
позивачі фактично ставили питання про
усунення перешкод у здійсненні ними
права користування та розпорядження
своїм майном.

Безпідставно закриваючи провадження у
справі, суд першої інстанції
припустився помилки у застосуванні
матеріального та процесуального
закону, не звернув уваги на
вищевикладене, у зв'язку з чим
помилково дійшов висновку про те, що
дана справа підлягає розгляду в
порядку кримінального судочинства.

Беручи до уваги, що доводи апеляційної
скарги є обґрунтованими, апеляційний
суд приходить до висновку про її
задоволення та скасування ухвали суду
першої інстанції на підставі ст. 311 ЦПК
України з направленням справи для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду
міста Чернігова від 24 лютого 2014 року
скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції для продовження
розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: