АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Нежури В.А.

при секретарі:
Алейнікову М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою Рудь Анни
Володимирівни в інтересах Приватного
акціонерного товариства «Авіакомпанія
«Ейр Онікс» на рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 25 липня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Приватного акціонерного
товариства «Авіакомпанія «Ейр Онікс»
про стягнення заборгованості з виплати
заробітної плати, компенсації за
невикористану відпустку, компенсації
заробітку за весь час затримки в
виплаті, вихідної допомоги,
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 25.07.2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного
акціонерного товариства «Ейр Онік» на
користь ОСОБА_2 заборгованість по
виплаті заробітної плати в розмірі 8 846,
68 грн, середній заробіток за період
затримки виплати заробітної плати в
розмірі 212 021, 20 грн, вихідну допомогу в
розмірі 107 091, 66 грн, моральну шкоду в
розмірі 5 000 грн.

Не погодившись із рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 25 липня 2013 року, Рудь А.В. в
інтересах ПрАТ «Авіакомпанія «Ейр
Онікс» подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права, просила скасувати рішення суду
першої інстанціїта ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.Зазначає, що судом
першої інстанції не було взято до уваги
тієї обставини, що позивачка навмисно
не з'являлась до бухгалтерії для
отримання нарахованих їй при
звільненні сум, що одразу ж після
повідомлення нею розрахункового
рахунку, належні їй кошти були
перераховані, а тому положення ст. 117
КЗпП України застосовані судом
безпідставно. Крім того, суд не звернув
увагу на те, що позивачка звільнена з
роботи за власним бажанням згідно
поданої нею заяви, а тому правові
підстави для стягнення вихідної
допомоги відсутні. Усі належні при
звільненні кошти виплачені позивачу у
повному обсязі і стягнення на користь
позивачки ще 8 846, 68 грн. заробітної
плати є необґрунтованим, а моральна
шкода є недоведеною.

№ апеляційного
провадження:№22-ц/796/3560/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Антонова
Н.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Невідома Т.О. В судове
засідання представник відповідача не
з'явився, про час та місце розгляду
справи апелянт повідомлений належним
чином, про що свідчить зворотнє
повідомлення про вручення поштового
відправлення, зв'язку з чим колегія
суддів вважала за можливе розглядати
справу у відсутності представника ПрАТ
«Авіакомпанія «Ейр Онікс» відповідно
до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. При цьому
колегією суддів як безпідставне було
відхилено клопотання представника
відповідача Рудь А.В про відкладення
розгляду справи у зв'язку з хворобою,
оскільки будь-яких доказів на
підтвердження зазначених обставин
суду надано не було.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_6 проти
апеляційної скарги заперечував,
вважав, що спір судом вирішений
правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, в період з 29
листопада 2011 року до 01 березня 2013 року
ОСОБА_2 перебувала у трудових
відносинах з ПрАТ «Авіакомпанія «ЕЙР
ОНІКС» та займала посаду начальника
відділу планування та управління
парком повітряних суден з посадовим
окладом 43 800 грн.

14 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
відповідача із заявою про звільнення
за власним бажанням.

Наказом від 01 березня 2014 №53-к ОСОБА_2
звільнена з роботи за власним бажанням
на підставі ст. 38 КЗпП України з 01
березня 2013 року. Цим же наказом
бухгалтерія зобов'язана провести з
ОСОБА_2 повний розрахунок та сплатити
компенсацію за 10 днів невикористаної
відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що в
день звільнення ОСОБА_2 особисто
отримала трудову книжку в офісі ПрАТ
«Авіакомпанія «ЕЙР ОНІКС» у м.
Сімферополі, однак розрахунку з нею
проведено не було.

Листами від 19 квітня 2013 року, від 28
квітня 2013 року та від 04 червня 2013 року
ОСОБА_2 зверталась до відповідача з
вимогою перерахувати належні їй
грошові кошти на картковий рахунок, на
який їй перераховувалась заробітна
плата.

Проте листом від 13 травня 2013 року
відповідач повторно запропонував
ОСОБА_2 з'явитись в офіс ПрАТ
«Авіакомпанія «ЕЙР ОНІКС».

17 липня 2013 року позивач з'явилась в офіс
ПрАТ «Авіакомпанія «ЕЙР ОНІКС» у м.
Сімферополь, попередньо повідомивши
про свій приїзд телеграмою, але ніяких
виплат не отримала.

Відповідно до платіжного доручення
№149 від 23.07.2013 року ПрАТ «Авіакомпанія
«Ейр Онікс» здійснено на користь
позивача виплату в якості розрахунку
при звільненні в розмірі 112 789, 18 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
звільнення ОСОБА_2 з роботи відбулось з
порушенням трудового законодавства, з
вини відповідача з нею несвоєчасно
проведено остаточний розрахунок, а
тому з відповідача на її користь
підлягає стягненню заборгованість по
заробітній платі, вихідна допомога,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні та моральна
шкода.

Однак в повній мірі з такими висновками
суду першої інстанції погодитися не
можна виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення заборгованості по
заробітній платі та компенсації за
невикористану відпустку, суд першої
інстанції виходив з вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП
України та встановлених обставин, що
нараховані кошти (заробітна плата за
вказаний період та компенсація за
невикористану відпустку) позивачу при
звільненні виплачені не були, різниця
між, коштами, що підлягають виплаті та
фактично виплаченими коштами
становить 8 846, 68 грн.

В той же час в матеріалах справи
міститься довідка про розмір сум,
належних ОСОБА_2 при її звільнені (а.с.63).
Так, до виплати позивачу при її
звільнені належали такі суми:
заборгованість із заробітної плати за
період з 01.12.2012 по 01.03.20134 у загальному
розмірі 98 244,98 грн, компенсація за
невикористану відпустку у розмірі 14
544,20 грн, а всього 112 789,18 грн. Зазначена
довідка є належним доказом спірних
обставин, яка позивачем не спростована.

23.07.2013 відповідач перерахував ОСОБА_2
належний їй розрахунок при звільнені у
загальному розмірі 112 789,18 грн, що
підтверджується відповідним платіжним
дорученням №149 (а.с.94), тобто відповідач
в повному обсязі погасив існуючу
заборгованість по заробітній платі та
компенсацію за невикористану
відпустку.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача не заперечував
вищевикладені обставини.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги з урахуванням факту сплати
відповідачем на користь позивача
коштів у розмірі 112 789, 18 грн. є
обґрунтованими та такими, що
заслуговують на увагу, рішення суду
першої інстанції в частині вирішення
позовних вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку у розмірі 8 846, 68 грн. підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цієї частини
позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, суд першої інстанції
виходив з вимог ст. 117 КЗпП України та
встановлених обставин про невиплату у
день звільнення 01.03.2013 року всіх
належних звільненому працівникові сум.
При розрахунку суми середнього
заробітку, що підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
фактичний період затримки розрахунку
складає з 01.03.2013 року по 23.07.2013 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції керувався
положеннями ст. 237-1 КЗпП України та
вважав, що діями відповідача позивачу
спричинені моральні страждання,
оскільки порушені його трудові права, а
тому з врахуванням принципу
розумності та справедливості суд
дійшов висновку, що розмір
відшкодування моральної шкоди повинен
становити 5 000 грн.

Крім того, суд першої інстанції
встановивши наявність порушень ПрАТ
«Авіакомпанія «Ейр Онікс»
законодавства про працю та Трудового
договору №11-2011/111 від 29.01.2011 року, які
полягають у невиплаті заробітної плати
позивачу за період з 01.12.2012 року, по
01.03.2013 року, дійшов висновку про
наявність підстав для стягнення з
відповідача вихідної допомоги в
розмірі визначеному ст. 44 КЗпП України,
яка з урахуванням середнього розміру
заробітної плати позивача складає 212 021,
20 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими і
такими, що відповідають обставинам
справи та положенням матеріального
закону.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів дійшла
висновку, що обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими при вирішенні справи,
доведені. Норми матеріального права -
ст. 44, 47, 49, 115-117, 231, 232, 237-1, 238 КЗпП України
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги відповідача
є аналогічними його запереченням на
позовну заяву, вони були предметом
розгляду суду першої інстанції та
отримали належну правову оцінку. Всі
висновки суду першої інстанції щодо
часткового задоволення позовних вимог
повно та послідовно викладені у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Заперечуючи наявність вини
відповідача у невиплаті позивачу в
день звільнення заробітної плати,
представник відповідач посилався на п.
2.5 колективного договору, яким
передбачено, що працівник зобов'язаний
при звільненні підписати у відповідних
відділах обхідний лист та з'явитись в
бухгалтерію ПрАТ «Авіакомпанія «Ейр
Онікс» за адресою : м. Сімферополь, вул.
Треньова, 9-А для отримання повного
розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116
КЗпП України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

Виходячи зі змісту статті 117 КЗпП
України, яка передбачає
відповідальність власника за затримку
розрахунку при звільненні, підставою
такої відповідальності є факт
порушення власником строків
розрахунку при звільненні та вина
власника.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права надав
і Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
Кодексу.

Судом установлено, що у день звільнення
- 01 березня 2013 року ОСОБА_2 була
ознайомлена з наказом № 53-к від 01.03.2013
про звільнення під підпис, що
спростовує твердження відповідача про
неявку позивача за розрахунком у день
звільнення.

Крім того, згідно довідки № 693 від
05.05.2013 відповідач визнав факт невиплати
ОСОБА_2 заробітної плати за період з
грудня 2012 року до березня 2013 року в
розмірі 121 635,86 грн, яка була виплачена
лише 23.07.2013 (а.с.63,94).

Оскільки обов'язок виплатити всі
належні звільненому працівнику суми у
день звільнення працівника покладено
на роботодавця, саме відповідач
повинен довести суду відсутність своєї
вини в не проведенні остаточного
розрахунку з робітником, який
звільнився. Однак належних доказів на
підтвердження того, що позивач
відмовилась в день звільнення
отримувати грошові кошти відповідач
суду не надав. Не надано таких доказів і
суду апеляційної інстанції.

Доводи апелянта також ґрунтуються на
положеннях п.2.5 колективного договору
та твердженні про те, що позивач не
з'явився у день звільнення до
бухгалтерії підприємства у м.
Сімферополі. Однак зазначені доводи
колегія суддів вважає безпідставними з
урахуванням встановлених вище
обставин.

Таким чином, відповідачем в ході
розгляду справи не доведено
відсутності своєї вини у невиплаті
заробітної плати позивачу у день
звільнення, а тому суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апелянта про відсутність
доказів заподіяння позивачу моральної
шкоди колегія суддів також вважає
безпідставними, оскільки судом
достовірно встановлено, що відповідач
не виплатив позивачу при звільненні
належну йому заробітну плату, чим
порушив його законні права.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв`язків або
виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв`язку між попередніми
умовами.

Суд першої інстанції, встановивши, що
заробітна плата не була виплачена
відповідачем за період роботи позивача
з грудня 2012 року та на день звільнення
01.03.2013 року, чим відповідач порушив
законні права позивача на оплату
праці, що призвело до втрати позивачем
нормальних життєвих зв'язків,
неможливості забезпечити достатній
життєвий рівень собі та своїй сім'ї, а
також вимушених змін у життєвих
стосунках у зв'язку з наявністю
кредитних зобов'язань, дійшов вірного
висновку про заподіяння відповідачем
позивачу моральної шкоди.

Також суд першої інстанції належним
чином врахував характер та обсяг
заподіяних позивачу моральних
страждань, ступінь вини відповідача,
характер і тривалість страждань
позивача, істотність вимушених змін у
його життєвих стосунках, а тому
правильно, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, визначив розмір
моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
вказаних висновків суду, апеляційна
скарга відповідача не містить, в ході
апеляційного розгляду також не
встановлено таких обставин.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга ПрАТ «Авіакомпанія «Ейр Онікс»
підлягає задоволенню частково, рішення
суду першої інстанції в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористану
відпустку підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог, в решті рішення суду
першої інстанції відповідає вимогам
закону і підстави для його зміни або
скасування та задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Рудь Анни
Володимирівни в інтересах Приватного
акціонерного товариства «Авіакомпанія
«Ейр Онікс» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 25 липня 2013 року в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку скасувати та ухвалити в цій
частині позовних вимог нове рішення
про відмову в позові.

В решті залишити рішення без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.А. Нежура