Номер провадження № 22-ц/785/3451/14
Головуючий у першій інстанції Зудіхін
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кварталової А.М., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м.Одеси
від 23 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна та
стягнення частки доходу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду до ОСОБА_2 з позовом про поділ
майна та стягнення частки доходу, який
в подальшому уточнила (а. с. 42-45) та
просила стягнути з відповідача на її
користь грошову суму в розмірі 553 769,14
грн. та визнати право власності на
частину майна, що об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
мотивуючи це тим, що під час
перебування у шлюбі з відповідачем,
ОСОБА_2 як суб'єкт підприємницької
діяльності, купив за договором
купівлі-продажу №21 від 01.02.2002 року 30/100
частин нежитлового приміщення першого
поверху, загальною площею 579,9 кв.м.,
АДРЕСА_1. Також під час шлюбу
відповідачем за договором
купівлі-продажу від 09.11.2004 року №5-8570
був придбаний транспортний засіб TOYOTA
AVENSIS, 2000 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов
№ НОМЕР_2, який був зареєстрований на
ім'я ОСОБА_2

За договором оренди б/н від 16.07.2002 року
суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_2
передав спільному товариству у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю «Цифровий сотовий
зв'язок України» в строкове платне
користування 30/100 частин нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1.
Відповідно до додаткової угоди № 1 від
17.07.2002 року до договору оренди б/н від
16.07.2002 року розмір орендної плати
складає 6 715,17 грн. в місяць в
еквіваленті 1 260 дол. США за курсом НБУ, з
яких 5 329,50 грн., що еквівалентно 1 000,00
дол. США перераховуються на рахунок
орендодавця в гривні за курсом НБУ, а на
1 391,28 грн. проводиться взаємозалік в
рахунок вартості виконаного орендарем
ремонту. Додатковою угодою №3 від 10.11.2003
року передбачено, що договір оренди
№б/н від 16.07.2002 року діє з 16.09.2002 року по
01.03.2008 року.

Про існування договору оренди б/н від
16.07.2002 року з додатками, чекової книжки,
виданої Комінтернівським відділенням
ПАТ «Ощадбанк» по поточному рахунку
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 №
НОМЕР_4, та отримання ОСОБА_2 доходу в
розмірі 166 120,00 грн. позивачу стало
відомо тільки в квітні 2013 року.

01.03.2008 року між суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_2 та товариством з
обмеженою відповідальністю «Астеліт»
був укладений договір оренди б/н за
яким орендарю передано в оренду 30/100
частин нежитлового приміщення першого
поверху АДРЕСА_1 строком на 35 місяців.
Розмір орендної плати відповідно до п.
5.1. договору оренди б/н від 01.03.2008 року
складає 22' 000,00 грн. за місяць.

Розмір доходу, який отримав відповідач
до розірвання шлюбу за договором
оренди б/н від 01.03.2008 року складає 726
000,00 грн.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 07.12.2010 року по справі №2-5543/10
шлюб, зареєстрований 29.07.1979 року у с.
Озаринці Могилів-Подільського району
Вінницької області, актовий запис № 17,
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний.

Позивач вважає, що відповідач
приховував розмір доходу, який він
отримував від здачі в оренду
нежитлового приміщення в період шлюбу
та, оскільки його загальний розмір
складає 1 107 538,27 грн. (381 538,27 грн. за
договором оренди № б/н від 16.07.2002 року +
726 000,00 грн. за договором оренди № б/н від
01.03.2008 року) просить стягнути з
відповідача його 1/2 частину, що складає:
1 107 538,27 / 2 = 553' 769,14 грн.

Також позивач просить визнати
транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, 2000 року
випуску, д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 та визнати за позивачем право
власності на його 1/2 частину.

Рішенням Суворовського районного суду
м.Одеси від 23 січня 2014 року позовну
заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
податковий номер НОМЕР_3) на користь
ОСОБА_3 271 769 грн. 14 коп., як частку
одержаних ним доходів від здачі в
оренду 30/100 частин нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1 за
договорами оренди № б/н від 16.07.2002 року
та № б/н від 01.03.2008 року.

Здійснено поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
частках, по 1/2 частині, право власності
на автомобіль марки "TOYOTA AVENSIS", 2000 року
випуску, д/н НОМЕР_1, кузов №НОМЕР_2,
припинивши право спільної сумісної
власності подружжя на зазначений
транспортний засіб.

Вирішено питання стосовно судових
витрат.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
Суворовського районного суду м.Одеси
від 23 січня 2014 року та ухвалити нове,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам у
повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 07.12.2010 року по справі
№2-5543/10 шлюб, зареєстрований 29.07.1979 року
у с. Озаринці Могилів-Подільського
району Вінницької області, актовий
запис № 17, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
розірваний. При цьому зазначеним
рішенням встановлено, що фактично
шлюбні відносини між сторонами
припинені у листопаді 2008 року;

- на підставі договору купівлі-продажу
№ 21 від 01.02.2002 року, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу та зареєстрований у реєстрі за
№ 127, ОСОБА_2, як суб'єкт підприємницької
діяльності, купив 30/100 частин
нежитлового приміщення першого
поверху, загальною площею 579,9 кв. м.,
АДРЕСА_1;

- 09.11.2004 року за договором
купівлі-продажу № 5-8570 ОСОБА_2 купив
транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, 2000 року
випуску, д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2 та
зареєстрував його на своє ім'я, про що
було видане свідоцтво про реєстрацію
серія НОМЕР_5 від 14.02.2005 року;

- 16.07.2002 року суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_2 уклав
зі спільним товариством у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю «Цифровий сотовий
зв'язок України» договір оренди б/н,
предметом якого були 30/100 частин
нежитлового приміщення першого
поверху АДРЕСА_1. Розмір орендної плати
відповідно додаткової угоди № 1 від
17.07.2002 року до договору оренди б/н від
16.07.2002 року складає 6 715,17 грн. в місяць в
еквіваленті 1 260 дол. США за курсом НБУ, з
яких 5 329,50 грн., що еквівалентно 1 000,00
дол. США перераховуються на рахунок
орендодавця в гривні за курсом НБУ, а на
1 391,28 грн. проводиться взаємозалік в
рахунок вартості виконаного орендарем
ремонту. Договір оренди б/н від 16.07.2002
року діяв з 16.09.2002 року по 01.03.2008 року;

- відповідно до виписки із історії руху
по поточному рахунку № НОМЕР_4 суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_2 розмір доходу, який
відповідач отримав від здачі в оренду
приміщення за договором оренди б/н від
16.07.2002 року за період з 24.09.2002 року до
01.03.2008 року складає 381 538,27 грн., а
вартість комунальних платежів в
виписці зазначена окремими іншими
грошовими сумами;

- 01.03.2008 року суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_2 уклав
з товариством з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» договір
оренди б/н відносно згаданого вище
нежитлового приміщення строком на 35
місяців, розмір орендної плати складав
22 000,00 грн. за один місяць;

- з виписки по поточному рахунку №
НОМЕР_4 та реєстру платежів за
договором оренди б/н від 01.03.2008 року,
наданого суду товариством з обмеженою
відповідальністю «Астеліт» разом з
листом № 7413 від 27.09.2013 року вбачається,
що загальний розмір орендної плати за
період з 03.03.2008 року по 06.12.2010 року
складає 748 000,00 грн., а з урахуванням
відшкодування орендарем витрат за
комунальні послуги орендодавцю
складає 798 430,64 грн.;

- згідно виписки із історії руху по
поточному рахунку № НОМЕР_4 суб'єкт
підприємницької діяльності-фізична
особа ОСОБА_2 за період з 2002 року по 2010
рік отримав валовий дохід в розмірі 1 296
404,31 грн.;

- разом з тим згідно відомостей
представлених на запит суду Державною
податковою інспекцією у
Комінтернівському районі Одеської
області від 18 липня 2013 року по справі №
523/8571/13-ц вбачається, що валовий дохід
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 за
період з 2002 року по 2010 рік склав 458 300,00
грн.;

- 24.01.2011 року ОСОБА_2 добровільно сплатив
позивачу 2 000,00 грн., а 28.01.2011 року ще 5 000,00
грн. в рахунок частки від отримання
орендних коштів, що свідчить про
визнання відповідачем свого обов'язку
по сплаті ОСОБА_3 частини доходів від
здачі в оренду 30/100 частин нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1,
які були ним придбані у шлюбі з
позивачем;

- рішенням апеляційного суду Одеської
області по справі № 22-ц/785/5606/13 від 05.12.2013
року, яке набрало законної сили,
встановлено, що 24.01.2011 року ОСОБА_2 надав
добровільно ОСОБА_3 2 000,00 грн., а 28.01.2011
року 5000,00 грн. в рахунок орендних
платежів від задачі в оренду
нерухомого майна придбаного у шлюбі.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ майна та стягнення
частки доходу, районний суд виходив з
того, що:

- ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_3 отримував
доход від здачі в оренду 30/100 частин
нежитлового приміщення першого
поверху АДРЕСА_1, придбаного ним під час
шлюбу з позивачем, ОСОБА_3 має право на
частку одержаного доходу від такої
діяльності;

- розмір доходу, який відповідач
отримав за договором оренди № б/н від
16.07.2002 року в період з 24.09.2002 року до
01.03.2008 року складає 381538,27 грн. (до якого
не входить вартість за комунальні
послуги, що відшкодовувались орендарем
додатково), а належна позивачу частка
доходу складає: 381538,27 / 2 = 190769,14 грн.;

- дохід, який відповідач отримав за
договором оренди б/н від 01.03.2008 року в
період з 01.03.2008 року до листопаду 2008
року (до моменту припинення позивачем
та відповідачем шлюбних відносин)
складає 176000,00 грн. (до якого не входить
вартість за комунальні послуги, що
відшкодовувались орендарем окремо і
додатково), а належна позивачу частка
доходу складає: 176 000,00 / 2 = 88 000,00 грн.;

- загальний розмір належної позивачу
частки доходу складає: 190769,14 + 88000,00 =
278769,14 грн.;

- ОСОБА_2 добровільно сплатив ОСОБА_3
7000,00 грн. як частку свого доходу і тому з
відповідача підлягає стягненню на
користь позивача частка доходу в
розмірі: 278769,14 грн. - 7000,00 = 271769,14 грн.

- транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, 2000 року
випуску, д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2
зареєстрований на ім'я відповідача є
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, так як придбаний ними у шлюбі, і
оскільки автомобіль є неподільною
річчю, то за позивачем повинно бути
визнано право власності на його 1/2
частину;

- позивачем не був пропущений строк
позовної давності, оскільки він
перервався в січні 2011 року визнанням
ОСОБА_2 свого обов'язку по сплаті ОСОБА_3
частки доходів від здачі в оренду
нерухомого майна, що встановлено
рішенням апеляційного суду Одеської
області по справі № 22-ц/785/5606/13 від 05.12.2013
року, яке набрало законної сили і така
обставина не підлягає доказуванню
відповідно до ст. 61 ЦПК України, а
відповідно до ст. 264 ЦК України після
переривання перебіг позовної давності
починається заново, а час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна.

Рішенням Конституційного Суду України
від 19 вересня 2012 року офіційно
розтлумачено положення ч. 1 ст. 61 СК
України. Зокрема, положення ч. 1 ст. 61 СК
України треба розуміти так, що
статутний капітал та майно приватного
підприємства є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

З 01 січня 2004 року втратив чинність ЦК
Української РСР 1963 року та набрав
чинності ЦК України 2003 року. Відповідно
до п.1 Прикінцевих положень СК України
цей кодекс набирає чинності одночасно
з набранням чинності Цивільним
кодексом України.

Тобто обидва кодекси набрали чинності
з 01.01.2004 року.

Встановлено, що спірне майно було
набуте у шлюбі як до, так і після
набрання чинності ЦК України та СК
України.

Суд першої інстанції послався на
положення ст.ст. 57, 58,61, 70, 71 СК України,
ст. ст. 365, 372 ЦК України і з урахуванням
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України, які викладені у п. 29 постанови
від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» дійшов висновку про те, що
майно фізичної особи-підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Разом з тим, застосовувати положення ЦК
України та СК України можна лише до
правовідносин, які склалися після
набрання ними чинності. До поділу
майна, що було придбано у період 2002-2003
років, ці положення застосуванню не
підлягають.

Положення ЦК Української РСР 1963 року та
КпШС Української РСР, які при розгляді
даної справи, підлягали застосуванню
поряд із ЦК України 2003 року та СК
України, встановлювали принцип
презумпції спільності майна подружжя
незалежно від наявності або
відсутності статусу підприємця,
наявності самостійного заробітку, а
також факту оформлення
правовстановлюючих документів на
майно, придбане особами з метою
створення спільної власності на одного
з подружжя.

Як встановлено судом першої інстанції
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 29.07.1979 року до 17.12.2010 року, при
цьому судом встановлено, що фактичні
шлюбні відносини між сторонами
припинені у листопаді 2008 року. В
період шлюбу сторонами було придбано
нерухоме майно, зокрема автомобіль TOYOTA
AVENSIS, 2000 року випуску, д/н НОМЕР_1,
оформлений на ім`я ОСОБА_2 та нежитлове
приміщення першого поверху АДРЕСА_1,
яке оформлено на ОСОБА_2, як суб`єкта
підприємницької діяльності. Рішенням
суду, яке набрало законної сили, за
ОСОБА_3, як за одним із подружжя, в
порядку поділу визнано право власності
на 30/200 частин (1/2 від 30/100) нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції при вирішенні первинного
позову дійшов правильного висновку, що
автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2000 року випуску,
д/н НОМЕР_1, про поділ якого заявила
позивач, є спільною сумісною власністю
подружжя та обгрунтовано виходив з
того, що автомобіль є неподільною
річчю, яка не може бути реально
поділеною між подружжям і тому за ними
слід визнати право власності на
ідеальні частки - по ? частині за кожним.

Такий висновок суду відповідає
матеріалам справи, заснований на
законодавстві і є правильним.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду
України у п. 25 Постанови № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
питання про поділ майна, що є об`єктом
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов`язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової компенсації на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав ст. 365 ЦК України за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Тому рішення суду в цій частині
відповідає закону і підлягає залишенню
без змін.

Суд також обґрунтовано виходив з того,
що позивачем не був пропущений строк
позовної давності, оскільки він
перервався в січні 2011 року визнанням
ОСОБА_2 свого обов'язку по сплаті ОСОБА_3
частки доходів від здачі в оренду
нерухомого майна, що встановлено
рішенням апеляційного суду Одеської
області по справі № 22-ц/785/5606/13 від 05.12.2013
року, яке набрало законної сили і така
обставина не підлягає доказуванню
відповідно до ст. 61 ЦПК України.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_3 в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 271 769 грн. 14 коп., як частку
одержаних ним доходів від здачі в
оренду 30/100 частин нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1 за
договорами оренди № б/н від 16.07.2002 року
та № б/н від 01.03.2008 року, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку,
що позивачем надані достатні докази на
підтвердження фактичних даних, на які
вона посилається, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги на вказану суму.

Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя (ч. 2 ст. 61 СК).

Положеннями ст. 177 ЦК України
передбачено, що об'єктами цивільних
прав є речі, у тому числі гроші та цінні
папери.

За змістом п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»№ 11 від 21 грудня 2007 року до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1,4 ст. 60
ЦПК України на ОСОБА_3 за її позовом
покладено обов'язок довести в суді ті
обставини, що ОСОБА_2 є власником коштів
про поділ яких вона ставить питання у
своєму позові, розмір цих коштів, їх
наявність на рахунках банку чи у третіх
осіб.

На підтвердження своїх позовних вимог
ОСОБА_3 та суд першої інстанції
послався на довідку про доходи, яку
складено податковою інспекцією на
підставі наданих ОСОБА_2 в податкову
інспекцію декларацій про доходи
фізичної особи - підприємця.

Факт отримання доходів відповідачем в
судовому засіданні не заперечувався,
однак при цьому він стверджував, що їх
отримував в минулі роки та витратив на
потреби сім'ї - будівництво будинку,
купівля автомобіля тощо.

Як вже зазначалося, судом встановлено,
що сторони припинили шлюбні відносини
і ведення спільного господарства з
листопада 2008 року.

Згідно виписки із історії руху по
рахунку № НОМЕР_4 (українська гривня) за
термін з 01.02.2002 року до 31.12.2010 року,
відкритого фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 у
Комінтернівському відділенні
Ощадбанку № 3163 Одеської області
вбачається, що станом на 01.11.2008 року
залишок грошових коштів становив 455,51
грн. (а. с. 72).

Проте, в судовому засіданні не
встановлено та матеріали справи не
містять жодного доказу, що ОСОБА_2
розпорядився під час подружнього життя
всупереч інтересах сім'ї та без згоди
своєї дружини ОСОБА_3

Факт заниження відповідачем, як СПД,
об`єкту оподаткування - валового доходу
може свідчити про ухилення від
оподаткування та заниження зобов`язань
щодо сплати податків перед державою.
Втім дана обставина не є беззаперечним
доказом, що ОСОБА_2 приховував отримані
доходи від позивача і витрачав не в
інтересах сім`ї.

Доводи, що діти позивача оплачували за
навчання також не можуть свідчити, що
відповідач не виконував перед ними
обов`язок батька щодо утримання та
матеріальної допомоги, оскільки
переконливо не доведено, що діти
відповідача це робили саме за власний
кошт. Доказів про заробітну плату дітей
відповідача та про їх витрати до
матеріалів справи не долучено. Між тим
дані обставини мають суттєве значення
на підтвердження доводів позивача про
приховання відповідачем доходів від
оренди від членів сім`ї і їх витрату
всупереч інтресів сім`ї. Аліментів на
утримання дітей в тому числі і за
період навчання у зв`язку з ухиленням
відповідача від їх утримання,
позивачем з 2002 року та в подальшому не
подавалося.

З матеріалів справи вбачається, що у
письмових запереченнях від 20.10.2010 року
на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 14 липня 2010 року, згідно якого за
ОСОБА_3 визнано право власності на 30/200
частин нежитлового приміщення першого
поверху АДРЕСА_1, ОСОБА_3 зазначила, що:
«.. ОСОБА_2 ніколи не використовував
спірне приміщення у своїй професійній
діяльності, ми здавали його в оренду, а
кошти отримані від оренди
використовували на потреби сім`ї» (а. с.
147 зворотний бік).

Таким чином, районний суд вирішив
питання про розподіл між сторонами
одержаних в минулому доходів ОСОБА_2
від підприємницької діяльності у
розмірі 557538,27 (381538,27+176000) грн. без
врахування встановлених обставин
справи, а саме, що станом на 01.11.2008 року
- час припинення сумісного проживання
подружжям, фактичний залишок грошових
коштів на рахунку ФОП ОСОБА_2 становив
455,51 грн. і що позивачем не надано
документів, за рахунок яких коштів
існувала сім`я з 2002 року, які витрати
несла, яке майно і за рахунок чого
придбано, збудовано тощо.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає встановленим, що на час
припинення сумісного проживання
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - листопад 2008 року,
залишок коштів на рахунку фізичної
особи - приватного підприємця ОСОБА_2,
які утворилися від отримання ним
доходів від підприємницької
діяльності в тому числі із договорів
оренди, становив 455 грн. 51 коп.

Твердження відповідача про
розпорядження доходами (витраченими
коштами) в інтересах сім'ї за час
спільного проживання з дружиною не
спростовані відповідними доказами, а
тому вимоги позивача за позовом про
стягнення на її користь грошових
коштів у вигляді частки від доходу
приватного підприємця ОСОБА_2 від
підприємницької діяльності,
підлягають задоволенню виходячи зі
суми залишку на рахунку на час
фактичного припинення подружжям
сумісного проживання та шлюбних
відносин.

При таких обставинах рішення суду в
частині підлягає зміні в частині вимог
про стягнення частки одержаних
відповідачем доходів від здачі в
оренду 30/100 частин нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1 за
договорами оренди № б/н від 16.07.2002 року
та № б/н від 01.03.2008 року. Оскільки
станом на 01.11.2008 року - часу припинення
сумісного проживання подружжям, що
встановлено судом і не оспорювалося
сторонами, залишок грошових коштів на
рахунку ФОП ОСОБА_2 становив 455,51 грн., то
частка, яка підлягає стягненню на
користь ОСОБА_3, як дружини приватного
підприємця ОСОБА_2 становить 12 частину,
тобто 227 грн. 76 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що
взагалі відсутні підстави для
стягнення частки від доходу від
підприємницької діяльності іншого з
подружжя не відповідають встановленим
обставинам і не засновані на законі.

Таким чином, судова колегія доходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
рішення суду першої інстанції зміні в
частині стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 розміру грошової суми, як
частки одержаних ним доходів від здачі
в оренду 30/100 частин нежитлового
приміщення першого поверху АДРЕСА_1 за
договорами оренди № б/н від 16.07.2002 року
та № б/н від 01.03.2008 року В іншій частині
рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова
колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 23 січня 2014 року в частині
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
розміру грошової суми, як частки
одержаних доходів від підприємницької
діяльності - змінити та зменшити з 271769
грн. 14 коп. до 227 грн. 76 коп.

В задоволенні решти вимог про
стягнення грошової суми, як частки
одержаних доходів від підприємницької
діяльності - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили рішенням
суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.М. Кварталова

В.П. Фальчук