Справа № 199/488/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 березня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду
м.Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Альфа Банк»
про захист прав споживача шляхом
визнання частково недійсним
кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про захист прав споживачів
фінансових послуг шляхом визнання
частково недійсним кредитного
договору. У підтвердження своїх
позовних вимог посилається на те, що 7
грудня 2006 року між ЗАТ «Альфа Банк»,
правонаступником якого є відповідач по
справі, та ним був укладений кредитний
договір №490016888 про надання кредиту у
сумі 27347,72 доларів США зі сплатою 12,00%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом на купівлю транспортного
засобу з кінцевим строком повернення 7
грудня 2012 року. Пунктом п.3.4. кредитного
договору передбачена відповідальність
позичальника за порушення зобов'язань -
пеня, яка сплачується у грошовій
одиниці України в розмірі 1% від
простроченої суми за кожен день
прострочення. Укладений сторонами по
справі кредитний договір є споживчим
договором, а, отже, при укладенні цього
договору сторони, в тому числі і банк,
зобов'язані були дотримуватись вимог
Закону України «Про захист прав
споживачів». Вважає, що умови
кредитного договору, викладені в
пункті 3.4. кредитного договору, є
несправедливими умовами договору в
розумінні Закону України «Про захист
прав споживачів», а отже цей
вищевказаний пункт підлягає визнанню
недійсним, оскільки ним встановлено
право вимоги банку щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад 15% вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором. Так, при
вартості послуги в розмірі 12,00 % річних
від суми кредиту, розмір пені не мав би
перевищувати 6,00 % річних від суми
прострочення, тоді як в пункті 3.4.
кредитного договору передбачено
сплату пені в розмірі 1% від
простроченої суми за кожен день
прострочення, що, враховуючи з
кількості днів у році, 366 днів,
становить 366 % річних, а отже договірний
розмір ставки пені значно перевищує
допустимий законодавством розмір.
Отже, позивач просить суд визнати п.3.4.
кредитного договору №490016888 від 7 грудня
2006 року недійсним.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримала, просила
його задовольнити та надала суду
пояснення, аналогічні викладеним у
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
вважав вказаний договір таким, який
укладений відповідно до діючого
законодавства. Просив також у позові
відмовити, оскільки позивачем
пропущено строк позовної давності.

Вислухавши пояснення представника
сторін, дослідивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що заявлені
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 7 грудня 2006 року
між позивачем та ЗАТ «Альфа Банк»,
правонаступником якого є відповідач по
справі, було укладено кредитний
договір №490016888 про надання кредиту у
сумі 27347,72 доларів США зі сплатою 12,00%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом на купівлю транспортного
засобу з кінцевим строком повернення 7
грудня 2012 року. Відповідно до п. 3.4.
кредитного договору передбачена
відповідальність позичальника за
порушення зобов'язань - пеня, яка
сплачується у грошовій одиниці України
в розмірі 1% від простроченої суми за
кожен день прострочення.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання відносин
сторін визначаються Законом України
«Про захист прав споживачів». Отже,
оскільки банк надав позивачу споживчий
кредит, то при укладанні цього договору
банк зобов'язаний був дотримуватись
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів». Крім того, на необхідність
застосування цього Закону до
споживчого кредитування звернуто
увагу у Рішенні Конституційного Суду
України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011
року.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до п. 5 ч. З ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

З урахування наведеного, суд приходить
до висновку про те, що пункт 3.4.
кредитного договору щодо встановлення
сторонами договору пені у розмірі 1% за
кожен день прострочення виконання
зобов'язання за споживчим кредитом, що
становить понад 50% від суми
неповерненого кредиту та/або
несплачених процентів за рік, є
несправедливим та суперечить
принципам розумності та
добросовісності та є наслідком
дисбалансу договірних прав та обов
язків на шкоду позичальника - позивача
по справі, як споживача послуг банку,
оскільки дана умова договору
встановлює вимогу щодо сплати
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
нею зобов'язань за спірним договором.

Одночасно, відповідно до ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Спірний кредитний договір було
укладено 7 грудня 2006 року. Позивач
звернувся до суду лише 21 січня 2014 року,
тобто із пропуском строку позовної
давності, оскільки про порушення своїх
прав від дізнався у момент укладання
договору, який ним було підписано.
Відповідачем заявлено про
застосування строків позовної
давності. Поважних причин пропуску
даного строку представником позивача
не наведено.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі».
установивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Отже, позовні вимоги позивача
задоволенню не підлягають через
пропуск останнім строків позовної
давності.

Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України, питання щодо розподілу
судових витрат, суд приходить до
висновку про те, що судові витрати
розподілу між сторонами не підлягають,
а підлягають компенсації за рахунок
держави, оскільки суд дійшов до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову позивача,
звільненого від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.10,60, 81,88, 130, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Альфа Банк» про захист прав споживача
шляхом визнання частково недійсним
кредитного договору,- відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок
держави.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Амур-Нижньодніпровський
районний суд м. Дніпропетровська
шляхом подачі у десятиденний строк з
дня його проголошення апеляційної
скарги, а особами, що не були присутніми
при його проголошенні,- у той же строк з
дня отримання копії рішення.

Головуючий