Справа № 372/1386/13-ц
Головуючий у І інстанції Кулініченко
Г.В.Провадження № 22-ц/780/1044/14
Доповідач у 2 інстанції
Мережко М.В.Категорія 44
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області який діє
в інтересах держави в особі
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області,
Київської обласної державної
адміністрації, Державної інспекції
сільського господарства у Київській
області на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 25
листопада 2013 року в справі за позовом
заступника прокурора Київської
області який діє в інтересах держави в
особі Обухівської районної державної
адміністрації Київської області,
Київської обласної державної
адміністрації, Державної інспекції
сільського господарства у Київській
області до Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним
і скасування рішення виконкому ,
визнання недійсними договору
купівлі-продажу земельної ділянки ,
державних актів про право власності на
земельну ділянку .

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року заступник прокурора
Київської області який діє в інтересах
держави в особі Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, Київської обласної державної
адміністрації, Державної інспекції
сільського господарства у Київській
області звернувся до суду із
зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в
ході проведення перевірки законності
відведення у власність громадян
земельних ділянок на території
Козинської селищної ради Обухівського
району Київської області було
встановлено, що рішенням № 2512 від 06
лютого 2003 року виконавчого комітету
Козинської селищної ради Обухівського
району Київської області була передана
у власність ОСОБА_2 земельна ділянка
площею 0,101 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку на
території смт. Козин Обухівського
району Київської області.

На підставі даного рішення 20 травня 2003
року ОСОБА_2 отримав державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку серії РІ № 200281, земельній
ділянці присвоєний кадастровий номер
:03:006:0053. Державний акт
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 9632.

Відповідно договору купівлі-продажу
від 11 вересня 2009 року ОСОБА_2 земельну
ділянку відчужив ОСОБА_3 На підставі
договору ОСОБА_3 отримав державний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку серії ЯЛ № 020952,
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі №
83 з кадастровим номером
:03:006:0053.

Позивач вважав, що дана земельна
ділянка знаходиться в прибережній
смузі правого берега Канівського
водосховища,у зв'язку з чим відноситься
до земель водного фонду, а тому не могла
бути передана у власність, та з часом
відчужена, що є порушенням вимог
Водного кодексу України, Земельного
кодексу України, цивільного
законодавства, а рішення про передачу
земельної ділянки у власність прийнято
неуповноваженим на те органом. Позивач
просив, визнати незаконним і скасувати
рішення виконавчого комітету
Козинської селищної ради, визнати
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки укладений між
відповідачами - фізичними особами,
визнати недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки,
витребувати на користь держави і
визнати за державою право власності на
земельну ділянку та стягнути з
відповідачів судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 25 листопада
2013 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
заступник прокурора Київської області
який діє в інтересах держави в особі
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області,
Київської обласної державної
адміністрації, Державної інспекції
сільського господарства у Київській
області подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог. В
апеляційній скарзі посилався на те, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушення норм матеріального та
процесуального права, суд не з'ясував
обставини, що мають значення для
вирішення справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області № 2512 від 06 лютого 2003
року ОСОБА_2 була передана у власність
земельна ділянка площею 0,101 га. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку в смт. Козин
Обухівського району Київської області.

На підставі рішення виконавчого
комітету Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області
від 06 лютого 2003 року ОСОБА_2 20
травня 2003 року отримав державний акт на
право приватної власності на землю
серії РІ №200281, земельній ділянці
присвоєний кадастровий номер
:03:006:0053. Державний акт
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 9632. ( а.с.18-19).

Відповідач ОСОБА_2, згідно нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 11 листопада 2009 року, відчужив, а
ОСОБА_3, придбав земельну ділянку
площею 0,101 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку в
смт. Козин Обухівського району
Київської області ( а.с.21,22).

Відповідач ОСОБА_3, на підставі
договору купівлі-продажу від 11
листопада 2009 року, отримав 10 вересня 2010
року державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку з
кадастровим номером :03:006:0053 серії
ЯЛ №020952, зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі № 83 (а.с.23).

Як видно із листа прокуратури
Обухівського району Київської області
від 13 квітня 2012 року № 1636 вих 12,
адресованого відповідачу ОСОБА_3,
земельні ділянки, в тому числі придбана
ним згідно договору купівлі-продажу у
ОСОБА_2 з кадастровим номером
:03:006:0053, при винесенні земельних
ділянок у натурі, факти їх накладання
на водне плесо Канівського водосховища
р.Дніпро та порушення при їх відведенні
прибережно захисних смуг, не знайшли
свого об'єктивного підтвердження,
порушень Земельного та Водного
кодексів України не встановлено.
(а.с.184).

Актом перевірки дотримання вимог
земельного законодавства №А292/78 від
07 листопада 2012 року державної
інспекції сільського господарства в
Київській області встановлено, що
земельна ділянка відповідача, ОСОБА_3,
знаходиться в прибережний смузі
правого берега Канівського
водосховища. (а.с.11-15).

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 жовтня 2013 року визнано
протиправними дії Державної інспекції
сільського господарства в Київській
області щодо проведення позапланової
перевірки 07 листопада 2012 року та дії
Державної інспекції сільського
господарства в Київській області щодо
складання акту перевірки № А 29278 від 07
листопада 2012 року дотримання вимог
земельного законодавства, визнано
нечинним акт перевірки дотримання
вимог земельного законодавства №А292/78
від 07 листопада 2012 року (а.с.185-188).

Встановивши обставини справи суд вірно
встановив, що між сторонами виникли
спірні земельні правовідносини, щодо
правомірності надання відповідачу
ОСОБА_2 земельної ділянки, її
відчуження та отримання відповідачами
ОСОБА_2, ОСОБА_3 державних актів на право
приватної власності на земельну
ділянку.

Відповідно до ст.14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави, право власності на
землю гарантується, це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Сторонами спірних правовідносини є
фізичні особи, орган місцевого
самоврядування та орган виконавчої
влади на місці - відповідна державна
адміністрація, та їх повноваження щодо
земельних відносин встановлених
Земельним Кодексом України.

Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить: розпорядження
землями територіальних громад;
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу, вилучення земельних
ділянок із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
викуп земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; організація
землеустрою; координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів;
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; обмеження,
тимчасова заборона (зупинення)
використання земель громадянами і
юридичними особами у разі порушення
ними вимог земельного законодавства;
підготовка висновків щодо вилучення
(викупу) та надання земельних ділянок
відповідно до цього Кодексу;
встановлення та зміна меж районів у
містах з районним поділом;
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок;
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; вирішення земельних
спорів; вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відповідно до
закону.

Відповідно до ст. 17 Земельного Кодексу
України до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин належить:
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом; участь у розробленні та
забезпеченні виконання
загальнодержавних і регіональних
(республіканських) програм з питань
використання та охорони земель;
координація здійснення землеустрою та
державного контролю за використанням
та охороною земель; підготовка
висновків щодо надання або вилучення
(викупу) земельних ділянок; викуп
земельних ділянок для суспільних
потреб у межах, визначених законом;
підготовка висновків щодо
встановлення та зміни меж сіл,селищ,
районів, районів у містах та міст;
здійснення контролю за використанням
коштів, що надходять у порядку
відшкодування втрат
сільськогосподарського і
лісогосподарського виробництва,
пов'язаних із вилученням (викупом)
земельних ділянок; координація
діяльності державних органів
земельних ресурсів; вирішення інших
питань у галузі земельних відносин
відповідно до закону.

Виходячи з вищезазначеного, орган
місцевого самоврядування - Козинська
селищна рада Обухівського району
Київської області та місцевий орган
виконавчої влади - Обухівська районна
державна адміністрація, мають
відповідні повноваження, серед яких -
розпорядження землями, при цьому орган
місцевого самоврядування має право
розпоряджатися землями територіальної
громади, а місцевий орган виконавчої
влади землями державної власності в
межах, визначених Земельним Кодексом
України.

Як видно з матеріалів справи, спірна
земельна ділянка знаходиться на
території Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області.

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що органи місцевого
самоврядування, вирішуючи питання
місцевого значення, представляючи
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст, приймають
нормативні та ненормативні акти; до
нормативних належать акти, які
встановлюють, змінюють чи припиняють
норми права, мають локальний характер,
розраховані на широке коло осіб та
застосовуються неодноразово, а
ненормативні акти передбачають
конкретні приписи, звернені до
окремого суб'єкта чи юридичної особи,
застосовуються одноразово і після
реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного
Кодексу України право власності на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником документу, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку, право власності на земельну
ділянку посвідчується державними
актами.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3
отримали державні акти на право
власності на земельну ділянку у
встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу
України громадяни набувають право
власності на права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених
Земельним кодексом України; набуття
права на землю громадянами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність;
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі: приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян; одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій;
одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених Земельним Кодексом України.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу
України громадянин, зацікавлений у
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву до відповідної державної
адміністрації або ради за місцем
знаходження земельної ділянки; у заяві
зазначаються бажані розміри та мета її
використання; відповідна
адміністрація або рада розглядає заяву
і в разі згоди на передачу земельної
ділянки надає дозвіл на розробку
проекту її відведення.

Відповідач, ОСОБА_2, отримав земельну
ділянку у власність, згідно рішення
органу місцевого самоврядування -
виконавчого комітету Козинської
селищної ради Обухівського району
Київської області, з урахуванням
делегованих Козинською селищною радою,
відповідно до ст.12 Земельного Кодексу
України та ст.26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
повноважень, тим самим рішення про
надання відповідачу земельної ділянки
приймалося повноважним органом.

Згідно із ч.1 ст.155 Земельного кодексу
України у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Враховуючи, що позивачем відповідно до
ст. 60 ЦПК України не надано суду першої
інстанції доказів, що рішення, прийняте
відповідачем - виконавчим комітетом
Козинської селищної ради, порушує
права позивачів, не надано таких
доказів і до апеляційної скарги, що
вказує на необгрунтованість вимог щодо
визнання недійсним рішення органу
місцевого самоврядування, тому
висновок суду про відмову в позові в
цій частині є цілком обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги в цій
частині не знайшли свого
підтвердження, і не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 14 Конституції України
право власності на землю гарантується,
це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону, а згідно ст.19 Конституції
України - органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України. Таким чином
основним документом, який підтверджує
право власності особи на земельну
ділянку є відповідний державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку.

Згідно із ч.2 ст.373 ЦК України право
власності на землю (земельну ділянку)
набувається і здійснюється відповідно
до закону. Відповідно до п.п. „а","б" ч.1
ст.81 Земельного Кодексу України
громадяни України набувають право
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами,
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.
Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

В матеріалах справи достатньо доказів
про здійснення всієї передбаченої
законом процедури видачі відповідачу
ОСОБА_2, оспорюваного державного акту,
набуття ним права на землю, її
відчуження відповідачу ОСОБА_3,
(нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу ), із послідуючим
оформленням і отриманням державного
акту на право власності на земельну
ділянку.

Згідно із ст. 131 Земельного Кодексу
України громадяни та юридичні особи
України, а також територіальні громади
та держава мають право набувати у
власність земельні ділянки на підставі
міни, ренти, дарування, успадкування та
інших цивільно-правових угод.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідач, ОСОБА_3 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі цивільно-правової угоди,
зміст якої відповідає вимогам ст.ст. 82,
132 Земельного Кодексу України та ст.203
ЦК України.

Прокурор обґрунтовує позов
неправомірністю вибуття спірної
земельної ділянки із державної
власності з огляду на перебування
ділянки в межах прибережної захисної
смуги Канівського водосховища.

Відповідач ОСОБА_3 не був учасником
правовідносин з приводу вибуття
спірної земельної ділянки із державної
власності, придбав нерухоме майно
шляхом укладення нотаріально
посвідченої угоди, тому за даних умов
не повинен нести цивільно-правову
відповідальність за наявності
обставин, зазначених прокурором в
якості обґрунтування позову, підстави
для позбавлення цього права власності
на нерухоме майно не підпадають під дію
ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не
відносяться до виключного кола
обставин, які можуть слугувати
підставою для витребування майна від
добросовісного набувача, повернення
земельної ділянки державі, що вказує на
необгрунтованість позовних вимог про
зобов'язання повернути земельну
ділянку на користь держави, без
визначення відповідного суб'єкта
власності. Разом з тим, прокурор, в цій
частині позовних вимог не послався на
норми права, які б передбачали подібний
обов'язок землевласника. Чинним
законодавством не врегульовано
порядок виконання такого зобов'язання.

Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу земельної ділянки був
зареєстрований без будь-яких
зауважень, при цьому у самому договорі
купівлі-продажу відсутнє будь-яке
підтвердження обмежень щодо даної
земельної ділянки, яке прокурором, і
особами, в інтересах яких він виступає,
належними і допустимими доказами не
спростовано.

Рішення виконкому Козинської селищної
ради Обухівського району Київської
області від 06 лютого 2003 року протягом
тривалого часу ( десяти з половиною
років), і до цього часу не скасовано
сесією ради, незважаючи на наявність
достатніх для цього повноважень, що
також свідчить про відсутність
порушень прав цього органу місцевого
самоврядування.

Згідно із ч.1ч.,2 ст.20 Земельного Кодексу
України віднесення земель до тієї чи
іншої категорії здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

В матеріалах справи відсутнє рішення
уповноваженого органу про віднесення
спірних земельних ділянок до земель
водного фонду.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України "Про
планування і забудову територій"
будівництво об'єктів містобудування
здійснюється згідно з законодавством,
державними стандартами, нормами та
правилами, регіональними і місцевими
правилами забудови, містобудівною та
проектною документацією.

Згідно із ч.2 ст.60 Земельного Кодексу
України та ч.2 ст.88 Водного Кодексу
України прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів.

Суд першої інстанції, вірно дійшов
висновку про недоведеність віднесення
спірних земельних ділянок повністю або
частково до земель водного фонду,
оскільки вони не підтверджені
належними і допустимими доказами.
Письмові докази, подані прокурором на
підтвердження своїх вимог, не містять
даних про те, що саме спірна земельна
ділянка перебуває у межах прибережної
захисної смуги, оскільки вона жодним
чином не відображена на відповідних
схемах, планах, відсутні інші достатні
для ідентифікації дані про
співвіднесення спірних земельних
ділянок із землями водного фонду.

Крім того, в наданих позивачем доказах,
відсутні будь-які дані про відстань від
берегової лінії, не визначені площа або
інші технічні характеристики для
надання можливості суду зробити
достатньо обґрунтовані висновки про
перебування спірної ділянки в межах
прибережної захисної смуги.

Відповідно до ст. 58 Земельного Кодексу
України до земель водного фонду
належать землі, зокрема зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм, крім
земель, зайнятих лісами, для створення
сприятливого режиму водних об'єктів
уздовж морів, навколо озер, водосховищ
та інших водойм встановлюються
водоохоронні зони, розміри яких
визначаються за проектами землеустрою.

Відповідно до ст. 60 Земельного Кодексу
України вздовж річок, морів і навколо
озер, водосховищ та інших водойм з
метою охорони поверхневих водних
об'єктів від забруднення і засмічення
та збереження їх водності виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу
України, прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486 затверджено
„Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них", яким
встановлюється єдиний правовий
механізм визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них. У межах
водоохоронних зон виділяються землі
прибережних захисних смуг та смуги
відведення з особливим режимом їх
використання відповідно до статей 88-91
Водного кодексу України. Розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації. У
межах існуючих населених пунктів
прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
містобудівної документації.

Враховуючи принцип допустимості
засобів доказування, допустимим
засобом доказування наявності
водоохоронної зони та/або прибережної
захисної смуги, в якості складової
водоохоронної зони, має бути проект
встановлення водоохоронної зони
(прибережної захисної смуги), або
кадастровий план земельної ділянки, на
якій відображено таку зону (смугу), або
містобудівна документація, яка
передбачає зазначене вище. Висновки
суду не можуть ґрунтуватись на
припущеннях наявності такої
водоохоронної зони, прибережної
захисної смуги та земель водного фонду,
а підлягають дослідженню та
встановленню.

Доводи позову про те, що рішення
виконкому та державні акти на право
власності на землю на ім'я відповідачів
не відповідають вимогам земельного
законодавства, не знайшли свого
підтвердження та спростовуються
доказами, наявними в матеріалах справи.

Позивач не надав ні суду першої
інстанції, нї до апеляційної скарги
доказів того, що спірні земельні
ділянки відносяться до земель водного
фонду, знаходяться в межах прибережної
захисної смуги, тому достатніх підстав
вважати, що оспорювані державні акти
видані з грубими порушеннями чинного
законодавства в межах розгляду цієї
цивільної справи не встановлено.

Оскільки, всі позовні вимоги базуються
на безпідставному твердженні
прокурора про віднесення спірних
земель до водного фонду, є способом
захисту недоведених порушень
інтересів держави, кожна послідуюча
вимога є похідною від попередньої, їх
задоволення суд першої інстанції вірно
вважав неможливим в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні,
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Стаття 153 Земельного Кодексу України
визначає, що власник не може бути
позбавлений права власності на
земельну ділянку, крім випадків,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України.

Сукупність зібраних по справі доказів
вказує на недоведеність посилань
позову про неправомірність набуття
відповідачами права на землю та
відсутність достатніх підстав для
позбавлення їх права власності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Спірні земельні ділянки виділені
уповноваженим органом у власність
відповідачам, тобто станом на час
подання позову не перебувають в сфері
виконання функцій позивачів щодо
охорони земель державної власності.
Посилання позову на положення ст.14
Конституції України та ст.188 Земельного
Кодексу України суд першої інстанції
вірно визнав необґрунтованими,
безпідставними.

Посилання прокурора на акт перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства №А292/78 державної
інспекції сільського господарства в
Київській області, як на підставу своїх
вимог, є безпідставними, так як
постановою суду акт визнаний нечинним

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 року. Першого
протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до
Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня
1997 року ратифіковано Конвенцію про
захист прав і основних свобод людини 1950
року. Перший протокол та протоколи №
2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами,
міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з
прав людини у справі «Федоренко проти
України» від 30 червня 2006 року
визначено, що відповідно до
прецедентного права органів, що діють
на підставі Конвенції, право власності
може бути «існуючим майном» або
коштами, включаючи позови, для
задоволення яких позивач може
обґрунтовувати їх принаймні
«виправданими очікуваннями» щодо
отримання можливості ефективного
використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення
Європейського суду з прав людини
«Стретч проти Сполученого
Королівства» від 24 червня 2003 року
майном у значенні статті 1 Протоколу 1
до Конвенції вважається законне та
обґрунтоване очікування набути майно
або майнове право за договором,
укладеним з органом публічної влади. У
рішенні Європейський суд з прав людини
зазначив: «наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов
висновку, що оскільки особу позбавили
права на його майно лише з тих підстав,
що порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, в
такому випадку мало місце
«непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції».

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди, залежно
від предмета і підстав позову, повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Згідно із статей 4, 10, 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 Цивільного кодексу
України, саме на момент вчинення
правочину, не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 81 Земельного
Кодексу України громадяни України
набувають право власності на земельні
ділянки на підставі придбання за
договором купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами, безоплатної передачі із
земель державної і комунальної
власності. Суд з урахуванням
вищезазначеного, вірно дійшов
висновку, що позивачами належним чином
не доведено, що оспорюваний договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки суперечить Цивільному кодексу
України та іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, що волевиявлення осіб не було
вільним та не відповідало їх
внутрішній волі, а також не було
спрямовано на настання реальних
наслідків, обумовлених договором.

Суд першої інстанції вірно дійшов
висновку, що допущені органами
публічної влади порушення не можуть
бути безумовною підставою для визнання
недійсними рішень органу місцевого
самоврядування про передачу земельних
ділянок та повернення спірного майна
державі в порушення права власності
набувачів, якщо вони не допущені
внаслідок винної, протиправної
поведінки осіб, яким земельні ділянки
були передані у власність.

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, а тому відповідачі
розпорядилися належними їм земельними
ділянками шляхом їх відчуження згідно
з нормами цивільного законодавства,
внаслідок чого дійсним власником
спірної земельної ділянки на цей час є
ОСОБА_3.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, оскільки
позивачем не надано доказів щодо
віднесення спірних земельних ділянок
до земель водного фонду, порушення прав
позивачів або держави у спірних
правовідносинах, які б підлягали
судовому захисту.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, в якій ставиться
питання про ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог,
колегія суддів вважає, що рішення суду
є законним та обгрунтованим, підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області який діє в
інтересах держави в особі Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області, Київської обласної
державної адміністрації, Державної
інспекції сільського господарства у
Київській області на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 25 листопада 2013 року -
відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 25 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: