Справа №490/5804/13-ц 31.03.2014 31.03.2014 31.03.2014
Провадження №22-ц/784/1013/14
Суддя по 1 інстанції -
апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31 березня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Руднік Є.І.,

за участі:

представника публічного
акціонерного товариства "Акцент - Банк"
- Ремешевського Є.А., переглянувши у
відкритому судовому засіданні за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства "Акцент - Банк"
заочне рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 29 січня
2014 року, ухваленого в цивільній справі
за позовом публічного акціонерного
товариства "Акцент - Банк" до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за тілом
кредиту, процентів та комісії за
користування ним, пені та штрафу за
прострочку виконання грошового
зобов'язання, -

у с т а н о в и л а :

03 червня 2013 року публічне акціонерне
товариство "Акцент - Банк" (надалі Банк)
пред'явило зазначений позов, який
обґрунтувало наступним.

08 квітня 2008 року Банк в простій
письмовій формі уклав з ОСОБА_3
кредитний договір № АС08RC17490003, за
умовами якого зобов'язався надати їй
кредит у розмірі 5 500 гривень,
перерахувавши їх, відповідно до
рахунку-фактури № 004 від 08.04.2008 року, на
названий нею поточний рахунок НОМЕР_1.

У свою чергу, позичальник
зобов'язувалася повернути взяті
грошові кошти протягом 36 місяців,
вносити щомісячно плату за
користування ними у розмірі 1,0% від суми
залишку за тілом кредиту та 137 гривень 50
копійок винагороди за надання
фінансового інструменту, а також - 500
гривень одноразово, як винагороду за
надання фінансового інструменту.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі
прострочки виконання грошового
зобов'язання позичальник сплачує
штраф, складовими якого є тверда
грошова сума у розмірі 500 гривень та
плаваюча у розмірі 5% від суми
заборгованості, а також при порушенні
будь-якого із зобов'язань, передбачених
заявою, Банк має право також
нарахувати, а позичальник зобов'язаний
сплатити, пеню у розмірі 0,5 % від суми
простроченого платежу.

Взяті на себе зобов'язання Банк виконав
у повному обсязі, надавши обумовлену
суму кредиту, і чекав відповідної
добросовісної договірної поведінки
від позичальника, про те та, проводила
виплати нерегулярно, систематично
порушувала свої договірні
зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 15
квітня 2013 рік виникла заборгованість в
розмірі 60 223 гривня 03 копійки, з яких:

· 4 300 гривень 94 копійки
заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 668 гривень 05 копійок
заборгованість за відсотками за
користування позиченими грошима;

· 3 575 гривень 00 копійок
заборгованість по комісії за
користування кредитом;

· 48 335 гривень 09 копійок пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

· 500 гривень штрафу (фіксована
частина);

· 2 843 гривні 95 копійок штрафу
(процентна складова).

Не змінили її позадоговірної поведінки
неодноразові нагадування Банку про
необхідність виконання зобов'язання у
повному обсязі, ні заходи
цивільно-правового впливу.

У зв'язку із цим, Банк просив стягнути з
ОСОБА_3 на його користь заборговану
грошову суму.

Заочним рішенням Центрального
районного суду Миколаївської області
від 29 січня 2014 року позов Банку
задоволено частково і вирішено питання
про розподіл судових витрат.

З відповідача на користь Банку
стягнуто 8 543 гривні 99 копійок, з яких:

· 4 300 гривні 94 копійка -
заборгованості за кредитом;

· 668 гривні 05 копійки -
заборгованості по процентам;

· 3 575 гривень 00 копійки -
заборгованості по комісії за
користування кредитом.

У задоволені вимоги про стягнення
штрафу та пені за прострочку виконання
грошового зобов'язання відмовлено за
її безпідставністю.

Банк подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати в
частині відмови у стягнені пені та
штрафів, і ухвалити у цій частині нове
рішення, яким названі вимоги
задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилалась на
порушення судом вимог матеріального та
процесуального права при вирішенні
зазначеної вимоги.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, рішення суду І інстанції
скасувати, оскільки воно ухвалено без
дотримання вимог чинного цивільного та
цивільно-процесуального законодавств,
і в цій частині ухвалити нове рішення,
про часткове задоволення позову.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскарженому судовому
рішенні, районний суд вважав, що для
цього є законні підстави і таке
повністю відповідає засадам
цивільного законодавства про свободу
договору і належного його виконання.
Відповідач, за укладеним договором про
надання кредиту, взяла у Банку грошові
кошти, які використав на власні
потреби, проте взятого на себе
обов'язку по щомісячному поверненню їх
частинами, сплаті комісії та процентів
за користування позиченими грошовими
коштами не виконала, внаслідок чого
утворилась заборгованість, яку і слід з
неї стягнути у відшукуваному Банком
розмірі.

При цьому, як на думку суду підстав для
стягнення з відповідача пені та штрафу,
як у фіксованій так і у відсотковій
складових, немає.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області частково
погоджується з обставинами та
правовідносинами, встановленими судом
1 інстанції, проте його висновки щодо
дійсного розміру боргу, а, відповідно,
щодо сум, належних до стягнення, вважає
помилковими, необґрунтованими й
незаконними.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту,
є підставою виникнення цивільних прав
та обов'язків.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610, 611, 616,
622, 631 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не
виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не звільняється від
виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, які не виконані
належним чином.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що оскаржене рішення
районного суду не у повній мірі
відповідає виписаному вище.

Як вбачається з матеріалів справи, Банк
в простій письмовій формі уклав з
ОСОБА_3 договір № АС08RC17490003 на отримання
кредиту у розмірі 5 500 гривень, які за
дорученням позичальника, відповідно до
рахунку-фактури № 004 від 08.04.2008 року,
перерахував на поточний рахунок
НОМЕР_1.

Згідно його умов, Банк видав
позичальнику кредит строком на 36
місяців з умовами сплати тою за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,0% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 137 гривень 50
копійок та одноразової винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 500 гривень.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі
прострочки виконання грошового
зобов'язання позичальник сплачує
штраф, складовими якого є тверда
грошова сума у розмірі 250 гривень та
плаваюча у розмірі 5% від суми
заборгованості, а також при порушенні
будь-якого зобов'язання, передбаченого
заявою, Банк має право також
нарахувати, а позичальник зобов'язаний
сплатити, пеню у розмірі 0,5 % від суми
простроченого платежу.

ОСОБА_3 спочатку виконувала взяті на
себе за кредитним договором
зобов'язання, а потім виплати
припинила, у зв'язку з чим у неї виникла
заборгованість .

За такого і відповідно до статей 525, 589,
590, 625, 1048, 1049, 1054, глави 51 ЦК України та
розділу 5 Умов надання споживчого
кредиту, ОСОБА_3 повинна була б
відповідати за неналежне виконання
кредитного зобов`язання і нести
негативні наслідки таких своїх дій, а
саме, повернути Банку заборговані
грошові кошти, сплатити відсотки,
комісію та нарахований за неналежну
договірну поведінку штраф та пеню.

Проте, 29 травня 2009 року, в силу
виконання договору страхування №
08/12/30-02К від 30.12.2008 року, більшу частину
боргу за неї сплатила страхова
компанія, а саме:

· 4 300 гривень 94 копійки на
відшкодування заборгованості по тілу
кредиту;

· 607 гривень 99 копійок на
відшкодування заборгованості зі
сплати відсотків за користування
кредитом;

· 550 гривень 00 копійок на
відшкодування заборгованості зі
сплати відсотків за користування
кредитом (а.с. - 60-65).

Залишок боргу склав:

· 29 гривень 87 копійок
заборгованості зі сплати відсотків за
користування позиченими грошима;

· 464 гривні 94 копійки пеня за
прострочку виконання грошового
зобов'язання і 274 гривні 74 копійки
штраф, з яких 250 гривень фіксована
складова і 24 гривні 74 копійки плаваюча
складова, а всього - 769 гривень 55
копійок (а.с. - 58-59).

Названа сума і підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Оскільки вона у добровільному порядку
заборговані грошові кошти не сплачує,
то їх слід стягнути за судовим
рішенням, що частково вірно
констатував і районний суд.

Крім того, відповідно до положень ст. 88
ЦПК України та пропорційно до
задоволених вимог з відповідача на
користь позивача слід стягнути 9
гривень 03 копійки судових витрат
останнього, в обох судових інстанціях.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 29 січня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Акцент-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Акцент-Банк»: 29
гривень 87 копійок заборгованості зі
сплати відсотків за користування
позиченими грошима; 464 гривні 94 копійки
пені за прострочку виконання грошового
зобов'язання і 274 гривні 74 копійки
штрафу, а всього - 769 гривень 55 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Акцент-Банк» 09
гривень 03 копійки на відшкодування
витрат зі сплати судового збору в суді 1
та апеляційної інстанцій.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: