Справа № 442/7407/13
Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/941/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря:
Іванової О.О.,

з участю: представника
відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 18 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики, -

в с т а
н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_3, в якому зазначив,
що 01.06.2007 року він позичив відповідачу
22500 гривень строком до 01.06.2009 року на
умовах безпроцентної позики. На
підтвердження укладеного усного
договору відповідач видав йому
(позивачеві) розписку. Станом на дату
звернення з позовом відповідач не
погасив жодної частини заборгованості.
Він неодноразово звертався до
відповідача з проханням повернути
позичені гроші, але все безрезультатно.
Мирно врегулювати спір неможливо, тому
він звернувся з позовом. Просив
стягнути з відповідача 22500 грн. боргу за
договором позики, 5000 грн. моральної
шкоди, 10813, 49 грн. суми подвійної
облікової ставки НБУ, 2104, 52 грн. 3-х %
річних. У письмовій заяві від 18.11.2013
року (а.с. 26) позивач просив поновити
строк на звернення до суду, з огляду на
те, що він неодноразово звертався до
відповідача з питанням щодо
повернення суми боргу, при цьому
постійно отримував усну відповідь
відповідача, що той обов»язково
вирішить дане питання, але для цього
потрібно деякий час. Тепер він
зрозумів, чому відповідач просив
почекати - все це відповідач робив лише
для того, щоб пройшов час, і строк
звернення з позовом до суду. Вирішити
спір в досудовому порядку, яким він
скористався, виявилось неможливим.
Вважає, що обчислення строку звернення
до суду починається з дня отримання
ним остаточного рішення відповідача,
що той відмовляється повертати йому
(позивачеві) борг, однак у клопотанні
позивача від 18.11.2013 року ( а.с. 26) дату,
коли він (позивач) отримав остаточне
рішення відповідача про відмову
повертати борг, - не зазначено.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 18
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_4 22500 грн. боргу по розписці, 2028, 70
грн. 3-х% річних та 404, 18 грн. витрат по
сплаті судового збору, а всього 24932, 88
грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову повністю, з
підстав незаконності та
необґрунтованості рішення, його
невідповідності фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального права, неповного
з'ясування усіх обставин справи, не
дослідження і ненадання належної
оцінки доказам, наявним в матеріалах
справи. В апеляційній скарзі
відповідач звертає увагу на те, що ним
було заявлено про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності, який закінчився в червні 2012
р., і на його думку, висновок суду першої
інстанції про про те, що позивач
неодноразово звертався до відповідача
після строку виконання зобов»язання з
вимогою повернути гроші є абсолютно
безпідставним, так як цей висновок
зроблений лише зі слів позивача, і в
матеріалах справи відсутні докази, які
б підтверджували такі свідчення. Крім
того відповідач стверджує, що повернув
позивачу взяту суму позики у розмірі
22500 грн. шляхом часткового виконання
ремонтних робіт на користь останнього
та часткової виплати грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи, межі і доводи
апеляційної карги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.214 ЦПК України,
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження.

Проте, на думку колегії суддів, при
ухваленні оскаржуваного рішення,
вимоги вищезазначених норм цивільного
процесуального права не були
додержані.

Згідно ксерокопії розписки відповідач-
ОСОБА_3 позичив у позивача - ОСОБА_4 22500
гривень і зобов»язався повернути їх у
термін до 01 червня 2009 року( ас 7 ). Однак,
як стверджує позивач, у зазначений
строк відповідач борг не повернув.

Отже, про порушення свого права
позивач довідався 01 червня 2009 року і
саме з цієї дати, у відповідності до
положень ч.1 ст.261 ЦК України слід
обчислювати початок перебігу позовної
давності.

У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Зважаючи на вищенаведене строк
позовної давності сплив 31 травня 2012
року .

Відповідно до положень ч.ч.2-5 ст.267 ЦК
України, заява про захист цивільного
права або інтересу має бути прийнята
судом до розгляду незалежно від спливу
позовної давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Як слідує із письмового заперечення
відповідача на позов ( а.с.23-24), яке
згідно журналу судового засідання від
18.11.2013 року було оголошено у судовому
засіданні, відповідачем у письмовій
формі, до винесення судового рішення,
було заявлено про застосування
наслідків спливу позовної давності.

Поновивши позивачу строк позовної
давності і частково задовольнивши
позов, суд першої інстанції у
мотивувальній частині рішення, зокрема
зазначив: враховуючи те, що законом
встановлена можливість досудового
порядку вирішення спору і позивач
скористався цим порядком, яка полягає в
тому, що останній неодноразово усно
звертався до відповідача з вимогою про
повернення боргу, при цьому отримував
тільки обіцянки, які так і не були
виконані, а тому строк позовної
давності слід поновити.

Вищенаведена обставина свідчить про
те, що строк позовної давності позивачу
було поновлено, однак у мотивувальній
частині оскаржуваного рішення
відсутній висновок суду першої
інстанції про те, що строк позовної
давності пропущено позивачем з
поважних причин. В той час, як згідно з
приписом частини п»ятої статті 267 ЦК
України позивач, право якого, як він
стверджує порушено, вправі отримати
судовий захист у разі визнання причин
пропуску строку позовної давності -
поважними.

Питання щодо поважності причин
пропуску строку позовної давності,
тобто питання щодо наявності обставин,
які з об»єктивних, незалежних від
позивача підстав, унеможливлювали б
або істотно утруднювали б своєчасне
пред»явлення позивачем позову, суду
першої інстанції необхідно було
вирішувати з урахуванням наявних
фактичних даних про такі обставини, а
саме на підставі поданих позивачем
належних та допустимих доказів із
наведенням відповідних доводів.

Зважаючи на те, що в обґрунтування
підстав для поновлення пропущеного
строку позовної давності позивачем
наведено лише голослівні твердження
про те, о він неодноразово звертався до
відповідача з питанням щодо
повернення суми боргу, при цьому
постійно отримував усну відповідь
відповідача, що той обов»язково
вирішить дане питання, але для цього
потрібно деякий час, тепер він (позивач)
зрозумів, чому відповідач просив
почекати - все це відповідач робив лише
для того, щоб пройшов час, і строк
звернення з позовом до суду, тобто
позивачем не було подано суду першої
інстанції належних і допустимих
доказів, які б підтверджували, що строк
строк позовної давності пропущено
позивачем з об»єктивних, незалежних
від нього причин, а навпаки, навіть у
випадку доведеності факту ведення між
позивачем і відповідачем усних
перемовин щодо повернення боргу в
період після 01.06.2009 року, дана
обставина, на думку колегії суддів,
повинна була бути розцінена судом
першої інстанції як суб»єктивна
обставина, оскільки вона залежала від
волі позивача, і не надавала суду
першої інстанції підстав для
поновлення строку позовної давності.

Відтак, колегія суддів вважає, що
позивачем не було надано суду першої
інстанції доказів в підтвердження
поважності причин пропуску позивачем
строку позовної давності, і такі докази
не були здобуті в суді першої
інстанції. Зважаючи на вищенаведене, та
на те, що підстави для визнання
поважними причин пропуску позивачем
строку позовної давності були
відсутні, і у рішенні суду першої
інстанції фактично відсутній
висновок, про те, що строк позовної
давності пропущено позивачем з
поважних причин, тому колегія суддів
вважає, що строк позовної давності
судом першої інстанції було поновлено
позивачеві незаконно, а саме: за
обставин неподання позивачем належних
і допустимих доказів в обґрунтування
поважності причин пропуску ним строку
позовної давності та за відсутності
висновку суду першої інстанції про
поважність причин пропуску позивачем
строку позовної давності.

Відповідно до п. п.2,3 ч.1 ст.309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 2) недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи;

Оскільки позивачем не було
доведено і судом першої інстанції не
було встановлено, що строк позовної
давності пропущено позивачем з
поважних причин, то висновок суду
першої інстанції про наявність підстав
для поновлення строку позовної
давності не відповідає встановленим
обставинам справи.

Таким чином обставинами у справі
встановлено,що позивач звернувся до
суду після спливу позовної давності,
підстави для визнання причин пропуску
позивачем строку позовної давності
поважними , на думку колегії суддів,
були відсутні, то зважаючи на подання
відповідачем до ухвалення рішення
судом першої інстанції письмової заяви
про застосування спливу позовної
давності, у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК
у задоволенні позову належить
відмовити з підстав спливу позовної
давності.

Відтак, апеляційну скаргу
належить задовольнити, оскаржуване
рішення-скасувати, і ухвалити нове про
відмову у задоволенні позовних вимог .

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1, ч.2
ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 18
листопада 2013 року в частині часткового
задоволення позовних вимог та
стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 22500
(двадцять дві тисячі п»ятсот) гривень 00
копійок боргу по розписці, 2028,70
гривень-3 % річних в та 404,18 грн витрат по
сплаті судового збору, а всього 24932
гривні 88 копійок - скасувати і
ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення 22500 (двадцяти двох
тисяч п»ятсот) гривень 00 копійок боргу
по розписці, 2028,70 гривень-3 % річних -
відмовити за спливом позовної
давності.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 18
листопада 2013 року у частині відмови в
решті позовних вимог - залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий: _______________
Тропак О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.