У х в а л а

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Попович О.В.,Штелик С.П.,розглянувши
в попередньому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 12 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 16 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5,
мотивуючи його тим, що 12 серпня 2005 року
між нею та відповідачем було укладено
шлюб, який на підставі рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 23 квітня 2012 року було
розірвано. У зв'язку із припиненням
шлюбних стосунків позивачка
запропонувала ОСОБА_5 поділити майно,
набуте за час перебування у шлюбі,
шляхом укладення договору про
добровільний поділ майна. Оскільки
згоди на добровільний поділ майна
позивачка не отримала, просила суд
поділити майно, нажите за час
перебування у шлюбі, шляхом визнання за
нею права спільної часткової власності
на Ѕ частину земельної ділянки, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
визнати за нею право спільної
часткової власності на Ѕ частину
автомийки, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_5 право
спільної часткової власності на Ѕ
частину земельної ділянки, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а
також визнати за відповідачем право
спільної часткової власності на Ѕ
частину автомийки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 12 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 16 січня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено.

В порядку розподілу спільного майна
подружжя визнано за ОСОБА_4
право власності на Ѕ частину земельної
ділянки, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та право власності на Ѕ
частину автомийки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

В порядку розподілу спільного майна
подружжя визнано за ОСОБА_5
право власності на Ѕ частину земельної
ділянки, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та право власності на Ѕ
частину автомийки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що 12 серпня 2005 року
між позивачкою та ОСОБА_5 було
зареєстровано шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб (а.с. 12).

Із державного акта на право власності
на земельну ділянку від 12 липня 2010 року
вбачається, що ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 11 червня 2010 року № 596
належить земельна ділянка площею 0,1170
га, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Також ОСОБА_5 є власником автомийки
загальною площею 284, 80 кв. м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 11
лютого 2010 року (а.с. 15).

Статтею 60 СК України встановлено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (частина 1 статті 70 СК
України).

Відповідно до пункту 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року № 11, вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5
статті 71 СК України щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених статтею 365 ЦК
України, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суди правильно виходили із того, що
земельна ділянка та розміщена на ній
автомийка, в силу положень норм
сімейного закону є об'єктами спільної
сумісної власності подружжя. Крім того,
судами було правильно визначено
ідеальні частки у спільному майні без
його реального розподілу.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами вірно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 12
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 16 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: О.В.
Попович С.П. Штелик