Справа № 127/8775/13-ц
Провадження № 2/127/506/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участі позивача-відповідача ОСОБА_1,
його представника ОСОБА_2,
відповідача-позивача ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4, представника
Органу опіки та піклування Вінницької
міської ради Бойко М.П., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні
позивача-відповідача Служби у справах
дітей Вінницької міської ради про
визначення місця проживання дитини, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні позивача-відповідача Служби
у справах дітей Вінницької міської
ради про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, її вихованні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський
суд Вінницької області з позовом до
ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні позивача
органу опіки та піклування Вінницької
міської ради про визначення місця
проживання малолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Позовні вимоги мотивовані
наступним. 05.05.2009 року між сторонами у
справі був зареєстрований шлюб, від
якого народився син ОСОБА_6. З липня 2012
року сторони однією сім'єю не
проживають, на час звернення з даним
позовом у суді вирішується питання
щодо розірвання шлюбу між сторонами. В
силу об'єктивних обставин з моменту
свого народження син ОСОБА_6 постійно
проживає разом з батьком, саме останній
перебував у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку. Хлопчик забезпечений
матеріально, у квартирі батька,
належній останньому на праві
власності, йому створені нормальні
житлово-побутові умові. Посилаючись на
те, що він не має жодних заперечень щодо
спілкування матері з дитиною, та на те,
що за станом здоров'я відповідачка не
може належним чином дбати про дитину,
ОСОБА_1 просить суд визначити місце
проживання малолітньої дитини за
місцем проживання його батька,
позивача у справі ( т. 1, а. с. 2-4, 33, 43 ).

14 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулася у
Вінницький міський суд Вінницької
області із зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_6 (
т. 1, а. с. 63-65 ), зазначаючи, що, починаючи
з жовтня 2010 року (дата виписки її з
лікарні) до травня 2011 року вона
проживала окремо від сина, певний час
перебувала на лікуванні у
психоневрологічній лікарні. ОСОБА_1 не
дозволяв їй спілкуватися з сином, брати
участь у його вихованні. Згодом сторони
проживали однією сім'єю, спілкування
ОСОБА_3 з сином відбувалося під
постійним наглядом ОСОБА_1 Між
сторонами мали місце напружені
взаємовідносини, що негативно впливало
на дитину. Така ситуація спонукала
ОСОБА_3 в липні 2012 року вдатися до
окремого проживання, за якого ОСОБА_1
знову вчиняв дії з перешкоджання
ОСОБА_3 спілкуватися та виховувати
дитину. Власного житла ОСОБА_3 не має,
тому дитина весь час проживає з
батьком. Внаслідок вкрай ворожого,
агресивного ставлення
позивача-відповідача до ОСОБА_3 мало

місце її госпіталізації до Вінницької
обласної психоневрологічної лікарні
ім. акад. О.І. Ющенка.
Відповідачка-позивачка ніколи не
заперечувала і не заперечує проживання
дитини з батьком, тому вважає його
позов про визначення місця проживання
сина з ним безпідставним. В
обґрунтування своїх батьківських прав
щодо хлопчика відповідачка-позивачка
посилається на Конвенцію про права
дитини та статті 153, 157, 159 Сімейного
кодексу України, що регламентують такі
права в частині можливостей
спілкуватися з дитиною, брати участь у
її вихованні тим з батьків, хто
проживає окремо від неї. ОСОБА_3 просить
суд усунути їй перешкоди у спілкуванні
з сином та встановити порядок її участі
у його вихованні шляхом систематичних
побачень на одинці щовівторка та
щочетверга з 16.00 до 20.00 години, щосуботи
повний день, у святкові дні з 12.00 до 20.00
години за місцем її проживання,
спільного літнього відпочинку
протягом місяця на одинці без
присутності ОСОБА_1

Взаємні позовні вимоги обох сторін у
справі об'єднані в одне провадження
протокольною ухвалою від 25 червня 2013
року ( т. 1, а. с.71-72 ).

20 січня 2014 року ОСОБА_3 збільшила власні
позовні вимоги, просила суд ухвалити
рішення про дозвіл їй на щоденні
телефонні розмови з сином ОСОБА_6 та
надати їй можливість перебувати з
дитиною під час його хвороби без
обмеження у часі (т. 1, а. с. 234 ).

Позивач-відповідач ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2 в судовому
засіданні первісні позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, дали суду
пояснення відповідні викладеним у
заяві до суду, просили позов
задовольнити. Зустрічний позов вони
визнали частково, просять суд
встановити для ОСОБА_3 побачення з
дитиною кожні другу, четверту суботу та
неділю місяця з 10.00 год. до 16.00. год. за
місцем проживання дитини в присутності
її батька ОСОБА_1; додатково встановити
одноденні зустрічі з дитиною на
новорічні, різдвяні та пасхальні свята
у будь-який день з 10.00 год. до 16.00 год. за
місцем проживання дитини в присутності
її батька. Також, представником за
довіреністю позивача-відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 23 січня 2014 року подано
та підримано в судовому засіданні
заперечення на заяву про збільшення
позивачкою-відповідачкою ОСОБА_3
зустрічних позовних вимог, де
вважається за необхідне вимоги
відносно щоденних телефонних розмов
ОСОБА_3 із сином ОСОБА_6 та перебування з
ним під час його хвороби без обмеження
у часі залишити без задоволення як
безпідставно заявлені. ОСОБА_1, ОСОБА_2
посилаються на те, що впорядкуванням
спілкування і виховання малолітньої
дитини повинні враховуватися її вік,
стан здоров'я, фізичний, моральний,
духовний розвиток та інші обставини,
виходячи саме з інтересів дитини, а не
його батьків. З огляду на стан здоров'я
ОСОБА_3 її побачення з сином мають
відбуватися виключно у присутності
батька. Відносно щоденних телефонних
розмов та перебування з дитиною під час
його хвороби без обмеження у часі, то ці
вимоги категорично не підлягають
задоволенню, оскільки такий порядок
участі матері у спілкуванні з дитиною
лише шкодитиме її здоров'ю, може
слугувати основою для взловживання
ОСОБА_3 обставинами з метою перебування
за місцем проживання дитини без
обмеження у часі. Надалі погодилися з
висновком органу опіки та піклування,
крім зустрічей щовівторка.

Відповідачка-позивачка ОСОБА_3, її
представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні висловили бажання щодо
проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з
матір'ю, як любої матері, разом з тим не
заперечували його проживання з
батьком. Одночасно наполягали на
задоволенні у повному обсязі вимог
зустрічного позову, доводячи його
законність і обгрунтованість,
неможливість обмеження прав матері на
побачення та виховання малолітнього
сина.

Представник органу опіки та піклування
Вінницької міської ради Бойко М.П. в
судовому засіданні дала пояснення,
аналогічні викладеному у висновку та
додатку до нього від 29 серпня 2013 року №
01-00-011-50559, від 08 лютого 2014 року № 01-00-011-6250
( т. 1, а. с. 130-132, т. 2, а. с.3-4 ). Представник
Бойко М.П. підкреслила, що за фактичних
життєвих обставин, безумовно, місце
проживання малолітньої дитини повинно
бути визначене разом з батьком, тим
більше, що батьки дійшли такої взаємної
згоди на засіданні комісії з питань
захисту прав дитини при виконкомі
Вінницької міської ради. Спірні
питання участі ОСОБА_3 у спілкуванні та
вихованні сина розглянуті органом
опіки та піклування по суті, яким
зроблені відповідні висновки саме з
врахуванням найвищих інтересів дитини,
у відповідності з нормами Сімейного
кодексу України, положеннями Конвенції
ООН про права дитини. Ці висновки, на
думку представника органу опіки та
піклування Вінницької міської ради, є
обґрунтованими, зваженими,
прийнятними

для вирішення спірних питань,
порушених сторонами в судовому
порядку, тому представник просить суд
зважити на них, ухвалити рішення у
відповідності з ними, що буде
доцільним, правильним та відповідатиме
інтересам дитини.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9 пояснив, що є братом ОСОБА_3 У
жовтні та листопаді 2013 року він був
свідком більше трьох випадків, коли
ОСОБА_1 не впускав ОСОБА_3 до себе у
житло, коли вона мала намір побачити
дитину, провести з нею час,
поспілкуватись.
Відповідачка-позивачка у таких
випадках телефонувала свідку з
проханням допомогти в цих ситуаціях,
однак ОСОБА_1 дверей квартири не
відкривав, заперечував можливість
матері побачити дитину. Свідок
спостерігав випадки ворожого
ставлення батька дитини до її матері,
коли остання брала дитину на руки чи
виявляла інші прояви турботи. Дійсно, 27
лютого 2013 року він супроводжував
сестру у Вінницьку обласну
психоневрологічну лікарню ім. акад. О.І.
Ющенка, тоді вона була госпіталізована.
З липня 2012 року ОСОБА_3 проживає у своїх
рідних і бачить дитину приблизно три
рази на тиждень. Про домовленість між
сторонами щодо місця проживання дитини
свідку не відомо; він особисто бачив, що
ОСОБА_3 придбає речі для дитини. Свідок
стверджує, що ОСОБА_1 здійснює
постійний нагляд за спілкуванням,
вихованням дитини матір'ю.

ОСОБА_10 суду показав, що перебуває у
дружніх стосунках зі сторонами у
справі. З дня народження дитини ОСОБА_3
перебувала на стаціонарному лікуванні,
а позивач-відповідач - у відпустці по
догляду за новонародженим сином. Після
закінчення лікування ОСОБА_3 у
взаємовідносинах між подружжям зросла
напруга; пізніше ОСОБА_3 поїхала в
Польщу. Під час зустрічей свідок не
помічав вияву між сторонам у справі
агресивного чи ворожого
взаємоставлення, у тому числі щодо
виховання дитини. Водночас зауважив, що
йому відомо про конфліктні ситуації в
цій сім'ї саме після народження сина. У
зв'язку з цим ОСОБА_3 неодноразово
змінювала місце проживання.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
пояснила, що дружня з ОСОБА_3 десятки
років. Дійсно, у її присутності мав
випадок агресивного ставлення ОСОБА_1
до ОСОБА_3, коли та намагалася допомогти
дитині у догляді за собою. ОСОБА_3 з
приводу такого ставлення до себе дуже
переживала. Вона проходила лікування в
психіатричній лікарні протягом п'яти
місяців, після чого їздила в Польщу,
після повернення привезла дитині
багато речей (одяг, іграшки). ОСОБА_3
скаржилася свідку на напругу у
взаємовідносинах з чоловіком, що
зазнає принижень. Свідку не відомо, чи
були спори між батьками щодо місця
проживання хлопчика, але вона
неодноразово бачила, що ОСОБА_1 чинить
перешкоди матері у спілкуванні з
дитиною. Лікування в психіатричній
лікарні ОСОБА_3 проходила у відділенні
закритого типу з можливістю
відвідування хворих. Влітку 2012 року
ОСОБА_3 перейшла проживати до своїх
рідних, пізніше була знову
госпіталізована в те ж закрите
психіатричне відділення, причини та
обставини госпіталізації свідку не
відомі. Свідок стверджує що багато
разів при ній ОСОБА_3 придбавала
потрібні дитині речі, дзвонила ОСОБА_1 з
метою узгодження часу відвідання сина.
Проживаючи у Києві, свідок не знає, як
утримується та виховується дитина, чи
бажає ОСОБА_3 проживання дитини з нею.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13
повідомила, що після народження дитини
між сторонами у справі відносини
погіршилися. Після пологів ОСОБА_3
перебувала у психіатричній лікарні на
стаціонарному лікуванні в 2-му
відділенні, де знаходилася чотири
місяці. Свідок особисто клопотала в
лікарні про переведення ОСОБА_3 у 18-те
відділення. Після виписки з лікарні
батько забрав ОСОБА_3 в Польщу для
подальшої реабілітації. Після
повернення ОСОБА_3 з Польщі ОСОБА_1 не
дозволив їй проживати разом з ним та
дитиною в однокімнатній квартирі, тому
вона змушена була переїхати. З того
часу під час відвідин дитини ОСОБА_1
забороняє ОСОБА_3 бавити дитину,
проявляти ніжні почуття. Навіть після
поліпшення стосунків між сторонами у
справі ОСОБА_1 постійно робив
зауваження ОСОБА_3 щодо виховання
дитини, спонукав її до
працевлаштування, через що вона пішла
мешкати до своєї рідні. З того часу
зустрічі із сином залежать від волі
ОСОБА_1 Батьки не сперечалися з приводу
місця проживання дитини, але мали місце
спори з приводу порядку виховання
дитини, спілкування з нею матері.
ОСОБА_1 говорив свідку про свої
побоювання залишати дитину саму з
матір'ю у зв'язку з поставленим їй
діагнозом при госпіталізації до
психлікарні.

ОСОБА_14 - мати відповідачки-позивачки
ОСОБА_3, в судовому засіданні показала,
що після народження дитини
відносини між подружжям
погіршилися з вини

ОСОБА_1 Були випадки, коли при догляді
за сином ОСОБА_1 не дозволяв ОСОБА_3
вчиняти конкретні дії: брати дитину на
руки, дати їй води, читати на ніч,
пригорнути і т.ін. 6-10 годин на тиждень
побачень дитини з матір'ю, на думку
свідка, є недостатнім для належного
виховання нею дитини. ОСОБА_1 чинить
моральний тиск, контролюючи ОСОБА_3 під
час спілкування з сином шляхом
словесних зауважень, побутового
характеру дій, що відволікають увагу
дитини. Останнім часом
позивачем-відповідачем навмисно
обмежується можливість матері у
дистанційному спілкуванні з дитиною
(по телефону, інтернет-програмою
«Скайп»), вимикається дзвінок дверей
квартири, де проживає дитина для
створення видимості щодо відсутності
мешканців вдома. Мав місце вияв ОСОБА_1
незадоволення з приводу відвідування
свідком дитини у дитсадочку без
попередньої домовленості з ним про це,
а для матері ним встановлені конкретні
дні відвідування сина у дитсадочку,
яких, на думку свідка, теж не вистачає
для належного виховання дитини. ОСОБА_3
не заперечувала проживання дитини з
батьком. Захищаючи своє право щодо
виховання дитини, вона зверталася в
орган опіки та піклування міської ради.
Через погіршення психічного стану
ОСОБА_3 двічі перебувала на лікуванні в
лікарні ім. Ющенка: після народження
сина та приблизно в лютому 2013 року.
ОСОБА_3 придбавала речі для утримання
дитини, в т.ч. з молочної кухні для
немовлят.

В судовому засіданні судом були
заслухані роз'яснення спеціаліста в
області психології ОСОБА_11, що
узгоджуються з письмово викладеним ним
та доданим до матеріалів справи
висновком від 28 листопада 2013 року ( т. 2,
а. с.5-11 ). Згідно наданих роз'яснень
розлука дитини з матір'ю є
недопустимою, оскільки це матиме вкрай
негативні наслідки для психічного
розвитку хлопчика. Факторів, що дули б
підставами для недопущення ОСОБА_3 до
дитини, не виявлено. Шкоди психічному
розвитку дитини вона не завдасть,
перешкоди для її контактів з дитиною
без стороннього нагляду відсутні.
Дитина віку сторін у справі повинна
спілкуватися з матір'ю якнайбільше і
частіше. Ніхто не повинен втручатися в
емоційне тісне спілкування матері та
дитини.

Заслухавши пояснення, доводи сторін,
їхніх представників, думку
представника органу опіки та
піклування Вінницької міської ради,
показання свідків, роз'яснення
спеціаліста, дослідивши матеріали
справи, оцінивши та проаналізувавши в
сукупності докази, наявні в матеріалах
справи та добуті під час судового
розгляду справи, суд дійшов висновку,
що первісний позов підлягає
задоволенню, зустрічний позов підлягає
задоволенню частково.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Встановленим судом фактичним
обставинам справи, викладеним вище,
відповідають правовідносини, що
врегульовані окремими положеннями
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року, нормами Закону України «Про
охорону дитинства» щодо участі батьків
у вихованні та розвитку дітей,
Сімейного кодексу України в частині
прав, обов'язків матері, батька і
дитини, вирішення спорів щодо місця
проживання дитини, права батьків щодо
виховання дитини, спілкування з нею та
вирішення таких спорів.

Принципом 6 Декларації прав дитини
передбачено, що малолітня дитина не
може бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до статей 150 - 152, 154, 155
Сімейного кодексу України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток. Батьки мають право
обирати форми та методи виховання, крім
тих, які суперечать закону, моральним
засадам суспільства, звертатися до
суду за захистом прав та інтересів
дитини. Право дитини на належне
батьківське виховання гарантоване
законом. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини. Статтею 159 Сімейного кодексу
України передбачено, що під час
вирішення спору щодо участі одного з
батьків у вихованні дитини береться до
уваги ставлення батьків до виконання
своїх батьківських обов'язків,
особиста прихильність дитини до
кожного з них, вік дитини, стан її
здоров'я та інші обставини, що мають
істотне значення, в тому числі стан
психічного здоров'я одного з батьків,
зловживання алкоголем чи наркотичними
засобами. Аналогічні обставини
досліджуються та враховуються судом
під час розгляду ним спорів між
батьками щодо визначення місця
постійного проживання дитини (ст. 161
Сімейного кодексу України).

Нормами статті 12 Закону України «Про
охорону дитинства» встановлено, що
виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. На
кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють,
мають право і зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про її здоров'я,
фізичний, духовний і моральний
розвиток, навчання, створювати належні
умови для розвитку її природних
здібностей, поважати гідність дитини,
готувати її до самостійного життя та
праці. Батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
порушення прав і обмеження законних
інтересів дитини на охорону здоров'я,
фізичний і духовний розвиток, навчання,
невиконання та ухилення від виконання
батьківських обов'язків відповідно до
закону.

Суд приймає до уваги, що рішенням
Вінницького міського суду Вінницької
області від 04 червня 2013 року, яке
набрало законної сили 15 червня 2013 року
(т. 1 а. с. 97), зареєстрований 05 травня 2009
року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
розірваний. Однак, незалежно від
наявного чи припиненого шлюбу між
сторонами у справі, правовий зв'язок
особистих немайнових прав та
обов'язків між батьками і їхніми дітьми
зберігається, у тому числі щодо права
на безперешкодне спілкування, участь у
вихованні, визначення місця проживання
дитини.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень; суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших учасників, які беруть участь у
справі.

Органом опіки та піклування Вінницької
міської ради надано суду висновок від 29
серпня 2013 року № 01-00-011-50559 та додаток до
нього від 08 лютого 2014 року № 01-00-011-6250,
згідно яких орган, уповноважений
державою здійснювати захист інтересів
неповнолітніх дітей, вважає доцільним
визначити місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_6 разом з батьком
ОСОБА_1; визначити такий спосіб участі
матері ОСОБА_3 у вихованні сина:
вівторок та четвер з 17.30 год. до 20.00
години у присутності батька дитини;
субота з 10.00 год. до 12.00 год. та з 17.00 год.
до 20.00 год. у присутності батька;
дозволити розмови матері з сином до 10
хвилин на день; зобов'язати батька
ОСОБА_1 повідомляти матір про хворобу
дитини та за його згодою перебувати з
сином під час його хвороби;
рекомендувати батькам попереджати
один одного про свої дії щодо дитини,
узгоджувати їх з врахуванням режиму
харчування, стану здоров'я та інтересів
дитини (т.1, а. с. 130-132, т.2, а. с. 3, 4).

Суд визнає висновки органу опіки та
піклування з приводу способів участі
ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_6
слушними, доцільними, такими, що
узгоджуються з нормами права з цих
питань, не ущемлюють інтереси батьків,
відповідають інтересам дитини.

Суд вважає необхідним і правильним
встановити зобов'язання батька ОСОБА_1
повідомляти ОСОБА_3 про хворобу дитини
та, разом з тим, вбачає доцільним
визначити можливість перебування
матері з сином під час його хвороби, не
запитуючи на це згоди батька, з 16.30
години до 20.00 години. Суд переконаний,
що такі способи участі матері у
спілкуванні з сином, його вихованні, з
врахуванням визначеного порядку під
час хвороби хлопчика, відповідатимуть,
насамперед, інтересам останнього, без
будь-якої шкоди його психічному
здоров'ю, та, що важливо, вони
узгоджуються з висновком з цих питань
спеціаліста-психолога. При цьому суд
зауважує, що ні в якому разі не йдеться
про розлуку дитини і матері, перешкод
для її контактів з сином немає. Суд
враховує, що дитина віку ОСОБА_6 повинна
спілкуватися з матір'ю якнайбільше і
частіше, тому приходить до висновку про
необхідність визначення
вищевикладеного порядку спілкування,
який би забезпечив найбільш сприятливі
для цього умови, маючи на увазі, разом з
тим, стан здоров'я ОСОБА_3 та
безпосередньо дитини.

Судом враховано ту фактичну обставину,
встановлену в судовому засіданні, що
ОСОБА_3 неодноразово перебувала на
стаціонарному лікуванні у 2-му
відділенні Вінницької обласної
психоневрологічної лікарні ім. акад.
О.І. Ющенка. З даного приводу вона
проходила курс медичної реабілітації
за кордоном, у Польщі.

В обґрунтування задовільного стану
здоров'я відповідачки-позивачки ОСОБА_3
на момент розгляду даної справи суду
було надано висновок від 28.11.2013 року
сертифікованого психолога ОСОБА_11,
який містить консультативне
заключення по ряду поставлених
представником ОСОБА_4 на його вирішення
питань щодо: психологічного стану
ОСОБА_3, її можливості контактувати
з дитиною без стороннього нагляду;

теоретичних аспектів щодо можливих
наслідків розриву зв'язку між матір'ю
та дитиною; міри часу, що має бути
достатньою для нормального
спілкування матері з дитиною; можливі
наслідки негативного впливу на
розвиток дитини у разі її спілкування з
матір'ю в присутності осіб, з якими
матір у неприязних стосунках (т. 2, а. с.
5-20 ). Такий висновок психолога береться
судом до уваги у взаємозв'язку із
зустрічними позовними вимогами щодо
встановлення способів виховання
дитини матір'ю та у їх спілкуванні.

Разом з тим, суд, враховуючи особисті
пояснення в судовому засіданні ОСОБА_11,
не може визнати цей висновок
фахівця-психолога як єдино вірний і
безспірний доказ, що є підставою для
задоволення зустрічного позову у
повному обсязі. Суд звертає увагу, що
ОСОБА_11 є спеціалістом з питань
психології, що за суттю абсолютно інша
галузь відносно медичної психіатрії.
Відтак, він не приймав участі в
лікуванні ОСОБА_3 як на момент
первинної, так і повторних її
госпіталізацій до Вінницької обласної
психоневрологічної лікарні ім. акад.
О.І. Ющенка, не досліджував медичну
документацією щодо даної хворої,
висновки лікуючих лікарів стосовно
неї; його висновок не ґрунтується на
цих медичних документах, тому повинен
оцінюватися критично, з орієнтацією,
насамперед, на забезпечення найвищих
інтересів дитини.

Додатково будучи допитаним в судовому
засіданні як фахівець в конкретній
галузі медицини, ОСОБА_11 пояснив суду,
що надане ним консультативне
заключення на запити адвоката ОСОБА_4
не має юридичних наслідків відносно
освідуваної ОСОБА_3 та було надане ним,
як психологом, шляхом візуального
спостереження її психологічного стану,
виходячи із загальних критеріїв того,
що матір повинна перебувати у
постійному симбіотичному та тілесному
контакті з рідною дитиною. Розрив таких
зв'язків матері з дитиною, які фахівець
пов'язує з фактичним розлученням
дитини з матір'ю, лише призводить до
пошкодження психічного здоров'я та
нормального розвитку дитини. Водночас,
на уточнююче запитання спеціаліст
висловив припущення можливості ОСОБА_3
під час психічного стану, аналогічному
на момент її госпіталізації, нанести
шкоду дитині. Також пояснив, що в обсяг
досліджень за консультативним
заключенням по запитах адвоката ОСОБА_4
не входили конкретні обставини
взаємостосунків між сторонами у справі
та їх вплив на психічне здоров'я дитини.

У той же час малолітній ОСОБА_6 з
моменту свого народження постійно
проживає разом з батьком ОСОБА_1, який
відповідно здійснює безпосередній
догляд за дитиною, її утримання і
виховання. Хлопчик відвідує дошкільний
заклад. Мати дитини проживає окремо від
неї, власним житлом не забезпечена,
матеріальне її становище нестабільне.
Вона розуміє і пояснила суду, що дійсно
для дитини постійним місцем проживання
є житло батька, котре належить йому на
праві власності, та за висновками
відповідних служб відповідає
встановленим нормам для використання
його за призначенням. ОСОБА_3 бажає в
судовому порядку вирішити питання
своєї участі у вихованні дитини, що є,
безперечно, її законним, неоспорюваним,
непорушним правом.

Розглядаючи зустрічні позовні вимоги,
суд приймає до уваги небажання
відповідачки-позивачки надати
відповідні докази на спростування
вимог позивача-відповідача щодо його
присутності під час побачень матері і
дитини, на підтвердження власного
задовільного стану здоров'я ОСОБА_3 за
наслідками лікування у Вінницькій
обласній психоневрологічній лікарні
ім. акад. О.І. Ющенка та закордоном у
Польщі, який би виключив будь-які
сумніви у можливості виконання нею
материнських обов'язків у повному
обсязі.

Допитані в судовому засіданні по даній
цивільній справі свідки ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_12 дали
суду показання, що не спростовують
висновків суду про необхідність
задоволення первісного позову,
часткового задоволення зустрічного
позову.

Твердження відповідачки-позивачки та
її представника щодо відсутності спору
з визначення місця проживання дитини
не заслуговують на увагу. Суд приходить
до висновку про існування підстав для
задоволення первісного позову щодо
встановлення місця проживання дитини з
її батьком, оскільки ОСОБА_3 цю вимогу
фактично визнає і не заперечує щодо її
задоволення. Таке рішення слугуватиме
інтересам дитини. Крім цього, суд
звертає увагу на ту обставину, що мати
дитини зазначала у зустрічній позовній
заяві про своє намагання забрати сина,
в судовому засіданні висловлювала
бажання проживання дитини разом з нею,
що підтверджує існування спору з цього
питання, який підлягає розглядові по
суті з ухваленням судом відповідного
рішення.

У відповідності з нормами статті 88 ЦПК
України суду належить розподілити
судові витрати у справі, які необхідно
стягнути на користь кожної сторони з
іншої з врахуванням результатів
вирішення спору по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст.
51 Конституції України, Декларацією
прав дитини від 20 листопада 1959 року, ст.
ст. 150 - 152, 154, 155, 159, 161 Сімейного кодексу
України, ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання дитини
задовольнити.

Визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом з батьком ОСОБА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною, її вихованні задовольнити
частково.

Визначити наступний порядок участі
матері ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною
та вихованні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- кожного вівторка, четверга з 17.30 год.
до 20.00 год. у присутності батька дитини;

- кожної суботи з 10.00 год. до 12.00 год. та з
17.00 год. до 20.00 год. у присутності батька
дитини.

Дозволити щоденні телефонні розмови
матері ОСОБА_3 з сином ОСОБА_6 до 10
хвилин на день.

Зобов'язати ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_3
про хворобу дитини та дозволити ОСОБА_3
перебувати з сином під час хвороби з 16.30
год. до 20.00 год.

Зобов'язати батьків завчасно
попереджати один одного про свої дії
щодо дитини та узгоджувати їх з
урахуванням режиму харчування,
навчання, стану здоров'я, інтересів
дитини.

В іншій частині зустрічних позовних
вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 114,70
грн. судового збору, та з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 114,70 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Вінницької області через
Вінницький міський суд Вінницької
області шляхом подання у десятиденний
строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Повний текст рішення буде виготовлено
у встановлений ч. 3 ст. 209 ЦПК України
п'ятиденний строк.

Суддя: