АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/363/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубовенко І.Г. Доповідач - Варенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Городничої B.C., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в М.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє
в своїх та інтересах ОСОБА_4

на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 жовтня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
яка діє в своїх та інтересах ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності на
частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожен окремо
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5
про визнання права власності на
частину квартири, які ухвалою суду від
30.07.2013 року були об'єднані в одне
провадження; 17 вересня 2013 року ОСОБА_3
уточнила позовні вимоги, в яких просила
суд визнати об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_1, визнавши за
кожним з них право власності на 1/3
частину. В обгрунтування своїх вимог
зазначила, що вона з вересня 1959 року
перебуває в шлюбі з ОСОБА_4, в якому у
них народилися двоє дітей. Під час
шлюбу вона з чоловіком придбали у
власність АДРЕСА_2, яка була їхньою
спільною сумісною власністю, яку
згодом вони разом з сином -
відповідачем по справі, приватизували.
У зв'язку з тим, що у доньки з'явилося
своє житло, а син власного житла не мав -
вони вирішили продати свою двокімнатну
квартиру та придбати трикімнатну
квартиру, в якій будуть проживати разом
з сім'єю відповідача. 08.06.2007 року вони
продали двокімнатну квартирі за 126250
грн., та в цей же день за попередньою
домовленістю між собою разом з сином
придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
- на ім'я сина, щоб останній згодом не
мав клопоту з приводу оформлення
спадщини. Вони разом з сім'єю сина
в'їхали у зазначену трикімнатну
квартиру та зареєструвалися в ній, до
цього часу вони проживають в спірній
квартирі, однак останнім часом
відповідач став стверджувати, що
зазначена квартира належить тільки
йому, а він має на меті продати її та
вимагає, щоб вона з чоловіком знялися з
реєстрації та звільнили квартиру.
Будь-яке інше житло їм не пропонує. У
зв'язку з чим вони вимушені звернутися
до суду із зазначеним позовом та
відповідно до вимог ст. 392 ЦК України -
просять суд визнати спірну квартиру
спільною сумісною власністю їх та
відповідача, визнавши за кожним право
власності на неї по 1/3 частині.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 жовтня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просила його скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачами пропущено строк
позовної давності і під час розгляду
справи представником відповідача було
подано заяву про застосування строку
позовної давності. В судовому
засіданні встановлено, що позивачі про
порушення свого права дізналися 08.06.2007
року. Позивачем, яка виступає в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4 та її
представником, заяв про поновлення
строку на звернення до суду з позовом
не надходило.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції в частині мотивів відмови в
задоволенні позовних вимог повністю
погодитись не можна.

Згідно ст.ст. 257, 267 ЦК України - загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції встановлено, що 08.06.2007 року за
договором купівлі-продажу ОСОБА_5
придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.
Договір посвідчено приватним
нотаріусом Новомосковського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстровано в реєстрі за №2983.

Зазначений договір сторонами не
оспорюється.

20 липня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про захист її порушеного
права. В своїх позовних вимогах ОСОБА_3
просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1
-об'єктом права спільної часткової
власності сторін, визнавши за кожним
право власності по 1/3 частині. Також
зазначає, що вона разом з чоловіком
були присутні при укладанні
вищезазначеного договору, та знали і
погоджувалися, що право власності на
спірну квартиру за договором
купівлі-продажу оформлюється на
відповідача. Проте за домовленістю з
сином та через свій похилий вік вони
вважали, що придбана квартира є їхньою
спільною сумісною власністю і вважали,
що їх право не порушено до тих пір, поки
син не повідомив їм про те, що він має на
меті продати дану квартиру, оскільки
зазначена квартира належить тільки
йому. В зв'язку з чим вони і звернулися
до суду за захистом своїх прав.

Згідно ч.І ст.261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася про порушення
свого права.

Суд першої інстанції на зазначені
положення закону уваги не звернув; не
врахував, що позивачі похилого віку,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом першої
групи А, потребує нерегульованого
постійного стороннього догляду (а.с.54).
При даних обставинах застосування ч.4
ст.267 ЦК України, колегія суддів вважає
помилковим.

Відповідно до вимог ст.З ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Згідно матеріалів справи, за договором
купівлі-продажу від 08 червня 2007 року
сторони продали ОСОБА_9 належну їм
квартиру АДРЕСА_2 за 126250,00 грн. (а.с.5).

08.06.2007 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_5 придбав у
ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 за 29238,00 грн.
(а.с.6). Договір посвідчено приватним
нотаріусом Новомосковського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстровано в реєстрі за № 2983.

Зазначений договір сторонами не
оспорюється.

Оскільки позивачі не є власниками
спірної квартири, їх позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. З, 4 ч.І ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З огляду на зазначене, рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в
частині правових підстав відмови у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
своїх та інтересах ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 жовтня 2013 року- змінити в
частині правових підстав відмови у
задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді