Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Ступіна Я.Ю.
Провадження № 22ц/782/1231/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 р. Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого Ступіної Я. Ю.,

суддів: Темнікової В. І., Коротенка Є.В.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ
"Краснодонвугілля" на рішення
Краснодонського міськрайонного суду
Луганської області від 28 лютого 2014 р. у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ "Краснодонвугілля", за участю
третьої особи: відділення ВД Фонду ССНВ
України в м. Краснодоні Луганської
області про відшкодування моральної
шкоди, спричиненої пошкодженням
здоров'я,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 28.02.2014 р. позов задоволено
частково: стягнуто з відповідача на
користь позивача в рахунок компенсації
моральної шкоди, спричиненої
пошкодженням здоров'я, 15 000,00 грн. та на
користь держави 243,60 грн. судового
збору; в задоволенні позову в іншій
частині відмовлено за
необгрунованістю.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду змінити, збільшити
розмір стягнутої з відповідача на його
користь суми на відшкодування
моральної шкоди до 60 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову повністю.

Обговоривши доводи апеляційних скарг,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом і як вбачається з
матеріалів справи, позивач тривалий
час: з 1983 р. по 2013 р. працював на
підземних роботах на підприємствах
вугільної промисловості, в тому числі з
1999 р. на шахтах відповідача; 05.03.2013 р. був
звільнений відповідачем за п. 2 ст. 40
КЗпП України у зв'язку з
невідповідністю виконуваній роботі
внаслідок стану здоров'я.

Висновком МСЕК від 02.06.2011 р. позивачу
встановлено 20% втрати професійної
працездатності з 11.05.2011 р. по 01.06.2011 р. у
зв'язку з виробничою травмою 20.11.2010 р.:
через обрушення порід покрівлі позивач
опинився під завалом, внаслідок чого
отримав забій, здавлення голови,
грудної клітки, живота, перелам ребра,
закриту черепно-мозкову травму, струс
головного мозку, що було підтверджено
повторним висновком МСЕК від 13.06.2012 р.
За наслідками виробничої травми
позивач неодноразово звертався за
медичною допомогою зі скаргами на
постійний головний біль, зниження
пам'яті, уваги, поганий сон, відчуття
страху, знаходився на стаціонарному
лікуванні у періоди: 20.11.2010 р. - 20.12.2010 р.,
20.01.2011 р. - 05.02.2011 р., 07.02.2011 р. - 28.02.2011 р.,
31.03.2011 р. - 19.04.2011 р., 23.12.2011 р. - 05.2012 р.,
24.04.2012 р. - 08.05.2012 р.

Висновком МСЕК від 18.03.2013 р. позивачу
встановлено 60% стійкої втрати
професійної працездатності в
сукупному розмірі, з яких 30% -
вібраційна хвороба первинно, 10% -
хронічний бронхіт первинно, 10% -
сенсоневральна приглухуватість
первинно; 10% - виробнича травма 20.11.2010 р.
повторно, з 06.03.2013 р. до 01.04.2015 р. та
визнано інвалідом 3 групи. Згідно із
висновком комісії розслідування
хронічного професійного захворювання
позивача його праця протягом тривалого
часу в умовах, де технологічний процес
та обладнання що використовується, є
причинами виділення
вугільно-породного пилу у
концентраціях, що перевищують
нормативи. Комплекс протипилових
заходів проводився у не в повному
обсязі, не забезпечувався засобами
індивідуального захисту згідно
нормативам, не забезпечувався
постійний контроль за застосуванням
ЗІЗ. Причина виникнення
профзахворювання: перевищення норм
показників запиленості робочої зони,
рівня шуму та локальної вібрації. У
період з 15.11.2013 р. по 25.11.2013 р. позивач
знаходився на стаціонарному лікуванні
у зв'язку із зазначеними хворобами.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд виходив з того, що через тривалий
час роботи в шкідливих умовах праці на
підприємствах відповідача, позивач
набув ряд хронічних захворювань та був
травмований, що призвело до погіршення
стану здоров'я, наявності дискомфорту
та фізичної болі, внаслідок чого
позивачу заподіяна моральна шкода.

Такі висновки суду є законними і
обґрунтованими.

Оскільки виробнича травма і професійне
захворювання з втратою професійної
працездатності позивачем отримані
внаслідок не створення відповідачем
належних умов праці, тобто з вини
відповідача, що підтверджується
матеріалами справи, що вимагає
періодичного лікування позивача і
позивач систематично звертався до
медичних установ для лікування, що
призвело до втрати нормальних життєвих
зв'язків позивача та вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, то суд дійшов правильного
висновку про те, що позивач має право на
відшкодування моральної шкоди.

Крім того, при вирішені спору колегія
суддів на підставі ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК
України, враховує правову позицію
Верховного Суду України, яка викладена
у постанові від № 6-26 цс 12 від 18.04.2012 р.
щодо застосування правової норми у
правовідносинах про відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або на уповноважений ним орган. За
частиною 4 цієї ж статті власник або
уповноважений ним орган повинен
впроваджувати сучасні засоби техніки
безпеки, які запобігають виробничому
травматизмові і забезпечувати
санітарно-гігієнічні умови, що
запобігають виникненню професійних
захворювань працівників.

Відповідно до ст.і 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В рішенні Конституційного Суду України
від 8.10.2008 р. у справі за конституційним
поданням Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень підпункту
"б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону
України "Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", пункту 1, абзацу
третього пункту 5, пункту 9, абзаців
другого, третього пункту 10, пункту 11
розділу І Закону України "Про внесення
змін до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (справа про страхові "
виплати), зазначено, що хоча і скасовано
право застрахованих громадян, що
потерпіли на виробництві від нещасного
випадку або професійного захворювання,
на відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
проте Конституційний Суд України
вважає, що саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України.

В пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р.
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової шкоди)
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до роз'яснень в пп. 1-1.4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" (зі
змінами), відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
його здоров'я від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, провадиться згідно із
законодавством про страхування від
нещасного випадку. Це законодавство
складається з Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, Закону
України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Закону від 14.10.1992 р. №
2694-XII "Про охорону праці" у редакції
Закону від 21.11.2002 р. № 229-IV, КЗпП України,
а також законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Законом України від 23.02.2007 р. N 717-V "Про
внесення змін до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" внесені зміни до
абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1
частини першої статті 21, частини
третьої статті 28, а також виключено
частину третю статті 34 вказаного
Закону, скасовано право потерпілих на
виробництві громадян на відшкодування
їм моральної (немайнової) шкоди за
рахунок Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України.
Отже, припинення дії Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку не звільняє роботодавця від
відшкодування зазначеної моральної
шкоди відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП
України.

Тобто відповідач зобов'язаний
відшкодувати цю шкоду позивачу на
підставі ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що в матеріалах справи відсутні
медичні документи, що підтверджують
факт спричинення позивачу моральної
шкоди, а саме висновок експертизи про
наявність у позивача моральних
страждань не заслуговують на увагу,
оскільки відповідно до вимог ст.ст. 10, 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доведення
цих обставин із боку позивача можливе
на підставі доказів, перелічених у
статті 57 ЦПК України. До таких доказів
належить і висновок експертизи, проте
він не є як єдиним можливим і достатнім
доказом спричинення моральної шкоди,
так і підставою визначення її розміру,
так як згідно з ч. 2 статті 212 ЦПК України
жоден доказ не має для суду заздалегідь
встановленого значення. У разі, якщо
відповідач не погоджується з доводами
позивача про наявність моральної шкоди
та її розміру, то відповідач,
відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, не був позбавлений можливості
заявити клопотання про призначення
такої експертизи. Як вбачається із
матеріалів справи відповідачем як під
час розгляду справи в суді першої
інстанції, так і під час розгляду
справи в суді апеляційної інстанції
клопотань про призначення експертизи
не заявлялося. Крім того, відповідно до
ч.2 ст.59 ЦПК щодо допустимості доказів,
норми КЗпП або будь-якій інший закон не
вимагає підтвердження саме висновком
МСЕК наявність моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що позивачем пропущений строк
звернення до суду з цим позовом,
встановлений ст. 233 КЗпП України, є
необгрунтованими, оскільки суд на
підставі п. 3 ч.1 ст. 268 ЦК України дійшов
обгрунтованого висновку, що на вимогу
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз'яснення надано у пункті
16 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" (із
відповідними змінами).

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача не спростовують
правильних висновків суду щодо
обов'язку відповідача відшкодувати
позивачу моральну шкоду.

Визначаючи розмір моральної шкоди у
сумі 15 000,00 грн., суд правильно
врахував характер і обсяг фізичних і
душевних страждань, які зазнав і
продовжує зазнавати позивач;
встановлення ступеня втрати
професійної працездатності у розмірі 60
% та 3 групи інвалідності, неможливість
продовжувати працювати за професією
шахтаря, вимушеність змін в житті
позивача, характер додаткових зусиль
для організації його життя, звуженості
кола спілкування, необхідності
періодичного лікування.

Доводи апеляційної скарги позивача
щодо розміру стягнутої з відповідача
суми моральної шкоди не заслуговують
на увагу, оскільки визначений судом
розмір відповідає вимогам розумності
і справедливості, що передбачено ч.3 ст.
23 ЦК.

Тому колегія суддів не знаходить
підстав для зміни визначеного судом
розміру моральної шкоди.

Таким чином суд ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційних скарг не дають підстав для
скасування чи зміни рішення суду, а
тому колегія суддів вважає за
необхідне апеляційні скарги відхилити,
а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 308, 319, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ
"Краснодонвугілля" відхилити.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 28 лютого 2014 р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подання касаційної
скарги.

Головуючий:

Cудді: