Справа №592/3538/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Корольова Г. Ю.Номер
провадження 22-ц/788/909/14 Суддя-доповідач -
Левченко Т. А. Категорія - 41
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Хвостика С. Г., Собини О. І.,

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 27 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
власністю, -

в с т а н о
в и л а:

ОСОБА_5 звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, який мотивує
тим, що він є власником 47/100 частини
житлового будинку з господарським
будівлями за адресою: АДРЕСА_1.
Співвласником іншої частини
домоволодіння в розмірі 53/100 частини є
відповідач ОСОБА_3, якому належить 1/3
частина сараю «Б» по АДРЕСА_1. Позивачу
також належить 71/100 частин земельної
ділянки загальною площею 0,1 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд та 71/100 частин земельної ділянки
загальною площею 0,0158 га для
садівництва за адресою АДРЕСА_1.
Відповідачу - ОСОБА_3 належить 29/100
частин цих земельних ділянок за цією ж
адресою. Рішенням Ковпаківського
районного суду м. Суми від 15 травня 2008
року був проведений поділ земельної
ділянки, згідно якого позивачу була
виділена земельна ділянка загальною
площею 822 кв.м, а ОСОБА_3 виділена
земельна ділянка загальною площею 336
кв.м. На виконання судового рішення
проведено поділ земельної ділянки з
винесенням меж в натурі між
співвласниками та встановленням
межових знаків. Позивачем по межі
встановлений паркан. В результаті
поділу вказаної спільної земельної
ділянки сарай «Б», який належить
відповідачу, став знаходиться на
земельній ділянці, яка виділена у
власність позивачу. Вказана ситуація
виникла в зв'язку з тим, що в матеріалах
інвентарної справи було зазначено, що
вказаний сарай знесено та виключено
його з технічного паспорту на
домоволодіння. В 2009 році відповідачем
був отриманий новий технічний паспорт,
де спірний сарай зазначений. Позивач
посилається на те, що в даний час сарай
«Б», який належить відповідачу
спричиняє йому незручності у
користуванні його земельною ділянкою
та чинить перешкоди у її користуванні
за цільовим призначенням. На даний час
спірний сарай «Б» не використовується
за призначенням відповідачем, оскільки
його технічний стан цього не дозволяє.
Позивач просить усунути перешкоди з
боку відповідача у користуванні його
земельною ділянкою, яка належить йому
на праві власності та знаходиться під
будівлею сараю «Б», що належить
відповідачу шляхом його знесення,
поклавши обов'язок щодо його знесення
на позивача та сплативши відповідачу
залишкову вартість сараю «Б» в сумі 923
гривні, які знаходяться на депозитному
рахунку суду. Також просить стягнути з
відповідача на його користь судові
витрати по справі.

Рішенням суду від 27 березня 2014 року
позов ОСОБА_5 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_5 та знаходиться під
будівлею сараю «Б», що належить ОСОБА_3
шляхом його знесення, поклавши
обов'язок щодо його знесення на ОСОБА_5
та сплативши ОСОБА_3 вартість сараю під
літ. «Б» в розмірі 923 гривні, які
знаходяться на депозитному рахунку
суду в забезпечення заявлених вимог.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати
рішення суду і постановити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити. В доводах апеляційної
скарги посилається на те, що судом при
ухваленні рішення було порушено норми
матеріального та процесуального права,
неповно досліджені та з'ясовані
обставини справи. Посилається на те, що
позивач звернувся до суду з порушенням
строку позовної давності. Також
зазначає, що спір між сторонами про той
самий предмет і з тих самих підстав вже
вирішено судом. Крім того,
задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд фактично позбавив
відповідача права володіння сараєм під
літ. «Б».

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5
та його представника - адвоката ОСОБА_6,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 11 червня 1984 року купив 29/100
частини будинку по АДРЕСА_1, в його
користування перейшла частина будинку
і 1/3 частина сараю "Б" (а. с. 18-19). Після
зведення ним прибудови до будинку, він 6
травня 1998 року отримав свідоцтво про
право власності на 53/100 частини будинку,
а іншому співвласнику - ОСОБА_7 6 травня
1998 року було видане свідоцтво про право
власності на 47/100 частини житлового
будинку.

ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу
від 28 лютого 2006 року, укладеного з
продавцем ОСОБА_8, на праві власності
належить 47/100 частини житлового будинку
з побутовими будівлями, розташованого
по АДРЕСА_1 ( ас. 15-16).

19 липня 2007 року ОСОБА_5 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку в розмірі 0,1 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, а 13 грудня 2007 року - державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,0158 га для ведення
садівництва по АДРЕСА_1, згідно яких
йому належить 71/100 частина земельних
ділянок, а ОСОБА_3 як співвласнику
ділянок - 29/100 частини ділянок (а. с. 17; 77).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 15 травня 2008 року
проведений поділ земельної ділянки
площею 0,1158 га (1158 кв. м) за адресою
АДРЕСА_1 з нанесенням меж між
співвласниками, виділено ОСОБА_5 822 кв.м
земельної ділянки зі сторони
домоволодіння АДРЕСА_1, з них 710 кв.м
земельної ділянки індивідуального
користування - на ділянці №1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд, 112 кв.м земельної ділянки
індивідуального користування - на
ділянці №2 під садівництво; виділено
ОСОБА_3 336 кв.м земельної ділянки зі
сторони домоволодінь АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_3, з них 290 кв. м земельної ділянки
індивідуального користування - на
ділянці №1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд, 46 кв.м земельної
ділянки індивідуального користування -
на ділянці № 2 під садівництво.
Зобов'язано ОСОБА_3 користуватися
земельною ділянкою відповідно до
частки в праві власності на земельну
ділянку, визначену Державним актом на
право власності на земельну ділянку (а.
с. 20-21).

Згідно актів державного виконавця
відділу ДВС у Ковпаківському районі м.
Суми від 21 липня 2008 року відповідно до
вказаного рішення суду проведено поділ
земельної ділянки з нанесенням меж
між співвласниками; ОСОБА_3
зобов'язався до 22.07.2008 року звільнити
від свого майна земельну ділянку, яка
належить ОСОБА_5 згідно Державного акта
на право власності на земельну ділянку
(а. с. 74-75).

Ухвалою суду від 3 лютого 2009 року,
залишеною без зміни ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
1 квітня 2009 року, роз'яснене рішення
суду від 15 травня 2009 року, а саме - що
ОСОБА_3 зобов'язаний користуватися
земельною ділянкою відповідно до
частки в праві власності на земельну
ділянку, визначену державним актом на
право власності на земельну ділянку,
оскільки по матеріалах інвентарної
справи сарай "Б" в домоволодінні
відсутній ( ас. 68).

06 лютого 2009 року ОСОБА_3 виготовив новий
технічний паспорт на домоволодіння, в
нього був внесений належний йому сарай
"Б", який з 2003 року не значився в
інвентарній справі на домоволодіння (а.
с. 23-26).

10 березня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з заявою про перегляд рішення суду
від 15 травня 2008 року за нововиявленими
обставинами, посилаючись на те, що при
виконані рішення суду про розподіл
земельної ділянки з'ясувалось, що його
сарай залишився на земельній ділянці
позивача, він не є самовільно
збудованим та зазначений в технічному
паспорті на будинок.

Ухвалою Ковпаківського районного суду
м. Суми від 26 травня 2009 року відмовлено
в задоволенні заяви ОСОБА_3 про
перегляд рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 15 травня 2008
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, поділ
земельної ділянки за нововиявленими
обставинами за необґрунтованістю. При
цьому суд виходив з того, що зазначена
відповідачем обставина була відома
сторонам, а у виготовленому
відповідачеві в 2009 році технічному
паспорті розміри сараю є іншими, ніж
зазначені в документах минулих років, а
тому ця обставина не є нововиявленою
(а.с.65-67).

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 29 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Сумської
області від 05 червня 2013 року ОСОБА_3
відмовлено в задоволенні позову до
ОСОБА_5 про встановлення права
постійного та безоплатного земельного
сервітуту на земельну ділянку, яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_5 для вільного доступу до сараю
під літерой «Б» на право проходу площею
4 кв.м, встановлення права постійного та
безоплатного земельного сервітуту на
земельну ділянку, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_5 для
користування та обслуговування сараю
під літерой «Б», під сараєм загальною
площею -23,5 кв.м та навколо сараю - 14,5 м
для встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд, а також виділення 1,5 м для
облаштування хвіртки для виходу на
земельну ділянку, що перебуває у
власності ОСОБА_5 для виконання умов
сервітуту та зобов'язання ОСОБА_5 не
чинити перешкод в користуванні власним
майном - господарською будівлею під
літерою «Б» - сараєм, розташованого за
адресою АДРЕСА_1; зобов'язання ОСОБА_5
знести самовільно збудований сарай,
шириною - 4м 20 см, довжиною - 1 м від
приєднаного до господарської будівлі
піл літерою «Б» - сараю, що належить на
праві приватної власності ОСОБА_3 (а. с.
59-60; 101-104).

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
сарай не є самостійним об'єктом права
власності і не підлягає державній
реєстрації як нерухоме майно,
призначений для обслуговування
житлового будинку, але за своїм
технічним станом не дозволяє
використовувати його за призначенням,
а лише створює перешкоди у
користуванні земельною ділянкою, яка
належить позивачу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність підстав для задоволення
позову, так як суд дійшов його
правильно встановивши фактичні
обставини справи, з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи та постановлених
судових рішень у інших цивільних
справах між цими ж сторонами
вбачається, що належний ОСОБА_3 сарай "Б"
- це частина колишнього загального
сараю, який значився в матеріалах
технічної інвентаризації до 2003 року,
вартість 1/3 частини якого була
врахована при купівлі ОСОБА_3 29/100
частин будинку з господарськими
спорудами в 1984 році і при зміні в 1998
році розміру частки ОСОБА_3 у
домоволодінні в зв'язку з проведеними
ним добудовами до 53/100.

До придбання ОСОБА_5 в 2006 році 47/100
частин будинку у одного з
співвласників будинку - ОСОБА_9,
останній зніс належні йому 2/3 частини
вказаного сараю і побудував на місці
своєї частини знесеного сараю гараж,
узаконивши цю та інші будівлі на
підставі рішення Сумського
міськвиконкому від 15 травня 2003 року.

Частина старого сараю "Б", належна
ОСОБА_3, залишилась в складі його
частини домоволодіння, не зносилась.
Згідно даних інвентарної справи на
домоволодіння сарай як єдина будівля
значився в технічній документації до
2003 року (а. с. 22; 78-86).

Після узаконення ОСОБА_9 в 2003 році
гаража на підставі рішення
міськвиконкому від 15 травня 2003 року в
послідуючих документах за фактичної
наявності на ділянці сараю "Б", який є
власністю ОСОБА_3, в плані до 2009 року
зазначався лише гараж, належний ОСОБА_5
За інформацією Сумського МБТІ сарай "Б"
помилково не був внесений до
технічного паспорту на домоволодіння
із - за його технічного стану.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» (пункт 19) у
справах за позовом учасників спільної
власності на землю про встановлення
порядку володіння й користування
спільною земельною ділянкою, на якій
розташовані належні їм жилий будинок,
господарські будівлі та споруди, суд
з'ясовує і враховує можливість
нормального користування будинком і
здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.
В разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

Хоча, на час розгляду судом цивільної
справи по поділ земельної ділянки між
сторонами, сарай «Б» не був зазначений
в технічному паспорті на
домоволодіння, але він існував
фактично. Відповідач ОСОБА_3, знаючи, що
при одному із варіантів поділу
земельної ділянки, належний йому сарай,
буде знаходиться на земельній ділянці
ОСОБА_5, питання про врахування його
знаходження на спірній земельній
ділянці перед судом не ставив.

В задоволенні його заяви про перегляд
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 15.05.2008 року за
нововиявленими обставинами, якими він
зазначив наявність в технічному
паспорті на домоволодіння від 06 лютого
2009 року сараю «Б», йому відмовлено.

Погоджуючись з рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 29 березня 2013 року про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3 про
встановлення права постійного та
безоплатного земельного сервітуту на
земельну ділянку, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_5 для
вільного доступу до сараю під літерой
«Б», колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в своїй ухвалі від 05
червня 2013 року зазначила, що
заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5
про те, що встановлення земельного
сервітуту, мінімальна площа якого має
складати 42 кв. м буде обмежувати його
права, суттєво звужувати обсяг його
прав як власника земельної ділянки,
створить для нього певні незручності, а
тому він вправі отримати за це грошову
компенсацію у вигляду плати за
користування своїм майном, сплачувати
яку позивач відмовляється.

Згідно акту державного виконавця ДВС у
Ковпаківському районі м. Суми від 21
липня 2008 року ОСОБА_3 зобов'язався до
22.07.2008 року звільнити від свого майна
земельну ділянку, яка належить ОСОБА_5
згідно Державного акта на право
власності на земельну ділянку. До
теперішнього часу ОСОБА_3 належний йому
сарай «Б» на свою частину земельної
ділянки не переніс і категорично
відмовляється це робити, що підтвердив
його представник і в судовому
засіданні апеляційного суду,
пояснивши, що відповідач хоче
користуватись сараєм тільки за місцем
його знаходження, тобто на земельній
ділянці позивача.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
1515/1516 від 18.02.2014 р., яка призначалась
судом першої інстанції в даній справі,
господарська споруда - сарай «Б», який
розташований за адресою АДРЕСА_1
відноситься до тимчасових споруд і
його фізичний знос складає 74,58%.
Відповідно до Стандарту ЖКХ України
«Правила визначення фізичного зносу»
технічний стан споруди визначений як
ветхий, а саме: «Стан несучих
конструктивних елементів аварійний, а
не несучих - дуже ветхий». Існує загроза
можливого руйнування споруди.
Експлуатація об'єкту у такому
технічному стані є порушенням вимог
забезпечення надійності будівель.
Господарська споруда - сарай «Б»
вичерпала корисність відповідно до
своїх первісних функцій. Конструкції
споруди містять граничний фізичний
знос і їх стан викликає неприпустиме
зростання ризику, пов'язаного з
подальшою експлуатацією об'єкта. Тому,
перенести сарай «Б» на інше місце
технічно неможливо. Визначити ринкову
вартість сараю «Б» не видається за
можливе з причин відсутності ринку
подібного майна. Залишкова вартість
сараю становить 923 грн. (а.с.126-136).

Враховуючи зазначені обставини та
вищенаведені роз'яснення Пленуму
Верховного суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», колегія
суддів вважає, що в зв'язку з
проведенням реального поділу
земельної ділянки, в даному випадку
вирішення існуючого спору між
сторонами можливе саме шляхом знесення
спірного сараю зі сплатою відповідачу
відповідної грошової компенсації. Крім
того, враховуючи те, що відповідач
відмовляється самостійно розібрати
сарай та забрати його на свою земельну
ділянку, суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив вимогу про
порядок виконання рішення суду шляхом
покладення обов'язку по знесенню сараю
на позивача.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апеляційної скарги про те, що
суд фактично позбавив відповідача
права володіння сараєм «Б». Відповідач
не має права безоплатного користування
цим майном на земельній ділянці
позивача в зв'язку з тим, що рішенням
Ковпаківського районного суду м. Суми
від 29 березня 2013 року йому відмовлено в
задоволенні позову про встановлення
права постійного та безоплатного
земельного сервітуту на земельну
ділянку, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_5 для
вільного доступу до сараю під літерой
«Б», а забрати його з земельної ділянки
позивача відповідач категорично
відмовляється.

Є помилковими і доводи апеляційної
скарги щодо пропуску позивачем строку
звернення з цим позовом до суду, так як
в даному випадку порушення прав
позивача на користування належною йому
земельною ділянкою на якій знаходиться
спірний сарай виникло з часу поділу
земельної ділянки між сторонами за
рішенням суду та є триваючим, а тому
строк звернення до суду позивачем не
пропущено.

Не є підставою для закриття
провадження в даній справі наявність
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 21 грудня 2011 року по спору між
цими ж сторонами, так як підстави
позову ОСОБА_5 в задоволенні якого було
відмовлено цим рішенням суду не є
аналогічними підставам позову в даній
справі.

Не можна погодитись і з доводами
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог в частині зобов'язання
відповідача. Помилкове зазначення в
резолютивній частині рішення судом
першої інстанції про зобов'язання
ОСОБА_3 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою не є
виходом за межі позовних вимог та з
огляду на положення ч. 2 ст. 308 ЦПК
України також не є підставою для
скасування чи зміни рішення суду, так
як спір по суті судом вирішено
правильно та за змістом резолютивної
частини рішення на ОСОБА_3 не
покладається обов'язок здійснити
які-небудь дії на виконання рішення
суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять нових даних, які б давали
підстави для скасування чи зміни
рішення суду, яке є законним і
справедливим, а тому його слід залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 27 березня 2014 року залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
судові витрати за апеляційний розгляд
справи в сумі 300 гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена протягом двадцяти днів
у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -