Справа № 159/200/14-ц Провадження №
22-ц/773/432/14 Головуючий у 1 інстанції:
Василюк О.С. Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Веремчук Л.М.,
Лівандовської-Кочури Т.В.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника
відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
стягнення аліментів на утримання
дитини та дружини за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 30 січня 2014 року,

встановила:

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 31 січня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1
аліменти на утримання неповнолітнього
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 650
грн. щомісячно, починаючи з 09.01.2014 року і
до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1
аліменти на її утримання в розмірі 450
грн. щомісячно, починаючи з 09.01.2014 року
протягом всього часу проживання з
дитиною-інвалідом та опікування нею.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 487
грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду в частині стягнення
аліментів на дитину в межах суми
платежу за один місяць допущено до
негайного виконання.

Не погодившись із таким рішенням суду
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
нього в користь позивача аліменти на
утримання неповнолітнього сина в
розмірі 400 грн. щомісячно та відмовити в
задоволенні вимог про стягнення
аліментів на утримання позивача.

В ході апеляційного розгляду даної
справи представник відповідача
апеляційну скаргу підтримала із
зазначених у ній підстав, тоді як
позивач просила відхилити подану
апеляційну скаргу у зв'язку з її
безпідставністю, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, вважаючи
його законним та справедливим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга частково підлягає
до задоволення, а рішення суду першої
інстанції - зміні з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив із
того, що відповідач ухиляється від
виконання свого обов'язку по утриманню
свого малолітнього сина-інваліда, який
не може обходитися без постійного
стороннього догляду, а також дружини,
яка доглядає за дитиною та опікується
нею. А тому, враховуючи стан здоров'я
дитини, майнове становище обох сторін
та повне визнання позову відповідачем,
судом задоволено позовні вимоги у
повному обсязі.

Зазначені висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на встановлених
обставинах справи та відповідних їм
нормах матеріального права, а тому з
ними погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ч.1 ст.180 СК України,
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням
суду кошти на утримання дитини
(аліменти) присуджуються у частці від
доходу її матері, батька і (або) у
твердій грошовій сумі.

Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення,
суд за заявою платника або одержувача
може визначити розмір аліментів у
твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України, при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: стан здоров'я та матеріальне
становище дитини; стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів; наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
інші обставини, що мають істотне
значення. При цьому, мінімальний розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
за винятком випадків, передбачених
статтею 184 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.88 СК України, якщо один із
подружжя, в тому числі і працездатний,
проживає з дитиною-інвалідом, яка не
може обходитися без постійного
стороннього догляду, і опікується нею,
він має право на утримання за умови, що
другий з подружжя може надавати
матеріальну допомогу. Право на
утримання триває протягом всього часу
проживання з дитиною-інвалідом та
опікування нею і не залежить від
матеріального становища того з
батьків, з ким вона проживає.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.80, ч.2 ст.88 СК
України, аліменти присуджуються одному
з подружжя у частці від заробітку
(доходу) другого з подружжя і (або) у
твердій грошовій сумі і їх розмір суд
визначає з урахуванням можливості
одержання утримання від повнолітніх
дочки, сина, батьків та з урахуванням
інших обставин, що мають істотне
значення.

Судом першої інстанції встановлено і
це об'єктивно підтверджується
свідоцтвом про народження дитини (а.с.3),
що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 являються
батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Встановлено також, що дитина постійно
проживає разом з позивачем (а.с.9), тоді
як відповідач, проживаючи окремо, не
приймає жодної участі в її утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що
дитина є інвалідом і потребує
постійного стороннього догляду, який
здійснює позивач (а.с.5-6).

Вказані обставини не заперечуються
також відповідачем та його
представником.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, які мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.131 ЦПК України,
сторони зобов'язані подати свої докази
суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті. Докази, подані з
порушенням вимог, встановлених
частиною першою цієї статті, не
приймаються, якщо сторона не доведе, що
докази подано несвоєчасно з поважних
причин.

Відповідач участі у розгляді справи в
суді першої інстанції не приймав, проти
позову не заперечував, натомість подав
до суду письмову заяву про повне та
безумовне визнання ним вищевказаних
позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.16).

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

І оскільки визнання відповідачем
позову не суперечить закону, не порушує
прав та законних інтересів жодної зі
сторін, а також інтересів їхньої
неповнолітньої дитини, то колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було правомірно прийнято
таке визнання відповідачем позову та
ухвалено рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
про невисокий рівень доходу
відповідача, його незадовільний стан
здоров'я, наявність на утриманні
непрацездатної матері-пенсіонера
свідчать виключно про зміну ним своєї
позиції у суді апеляційної інстанції,
однак з огляду на приписи норм ст.ст.10,
60, 131, ч.4 ст.174 ЦПК України не дають
підстав для скасування чи зміни
ухваленого в даній справі судового
рішення щодо виду та розміру стягнутих
аліментів.

Разом з тим, не можна погодитись із
вищевказаним рішенням суду першої
інстанції в частині розподілу судових
витрат.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Відповідно ж до п.1 ч.2 ст.4 цього Закону,
за подання позовної заяви майнового
характеру до суду сплачується судовий
збір в сумі одного відсотка ціни
позову, але не менше 0,2 розмірів
мінімальної заробітної плати та не
більше трьох розмірів мінімальної
заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.4 даного Закону судовий
збір справляється у відповідному
розмірі від мінімальної заробітної
плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік» з 01
січня 2014 року місячний розмір
мінімальної заробітної плати складає
1218 грн.

У позовах про стягнення аліментів ціна
позову визначається сукупністю всіх
виплат, але не більше ніж за шість
місяців (п.3 ч.1 ст.80 ЦПК України). При
цьому, згідно з п.10 ч.1 ст.80 ЦПК України, у
позовах, які складаються з кількох
самостійних вимог, ціна позову
визначається загальною сумою всіх
вимог.

Отже, з відповідача ОСОБА_4 в дохід
держави підлягало стягненню 243 грн. 60
коп.

Натомість, суд першої інстанції не
звернув уваги на вищенаведені норми
процесуального закону та,
задовольнивши позов, безпідставно
стягнув з ОСОБА_4 в дохід держави 487 грн.
20 коп. судового збору.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржуване рішення суду в частині
стягнення судового збору слід змінити,
стягнувши з ОСОБА_4 в дохід держави 243
грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 30 січня 2014
року в даній справі в частині стягнення
судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп. судового
збору.

В решті рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 30 січня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді