Справа № 447/2201/13
Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/783/516/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р.
Категорія справи:52
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивача ОСОБА_3; Вавринкевич
І.Д. - представника Об'єднання
профспілок Львівщини; Гусак Л.Ф. -
представника профспілкового комітету
ПАТ «Миколаївцемент»; Павловського А.В.
- представника ПАТ «Миколаївцемент»,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства
«Миколаївцемент» Львівської області
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і стягнення компенсації за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 та
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства
«Миколаївцемент» на рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 14 жовтня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства
«Миколаївцемент» Львівської області
(далі - ПАТ «Миколаївцемент») про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і стягнення компенсації,
посилаючись на те, що з 24 березня 1987
року по 27 березня 2012 року працював у
відповідача вантажником цементу, однак
відповідно до наказу відповідача його
звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України - у зв'язку із скороченням
чисельності та штату працівників.

Своє звільнення позивач вважає
незаконним та таким, що проведено з
порушенням норм чинного трудового
законодавства України і положень
колективного договору підприємства,
оскільки ПАТ «Миколаївцемент» у
встановлені законом строки не надав
профспілковій організації відповідну
інформацію про майбутнє звільнення
працівників, не погодив з нею наказ про
скорочення чисельності та штату
працівників. Крім того, здійснюючи
процедуру скорочення штату,
роботодавець продовжував здійснювати
прийом працівників на роботу, зокрема -
в березні 2012 року були прийняті
насипальники цементу, що дає підстави
вважати, що скорочення штату
працівників на підприємстві було
надуманим, оскільки первинна
профспілкова організація не надала
згоди на його звільнення. Просив
скасувати наказ № 135 від 27 березня 2012
року про його звільнення і поновити
його на роботі вантажником цементу в
залізнично-пакувальному цеху ПАТ
«Миколаївцемент» та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу.
Одночасно просив стягнути на його
користь компенсаційну виплату в сумі 20
тис. грн. у зв'язку зі звільненням з
роботи.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
рішення Миколаївського районного суду
Львівської області від 04 вересня 2012
року та ухвалу Апеляційного суду
Львівської області від 19 лютого 2013
року було скасовано, а справу передано
на новий розгляд до суду першої
інстанції (т.2, а.с. 226-229).

Оскаржуваним рішенням Миколаївського
районного суду Львівської області від
14 жовтня 2013 року вище згаданий позов
задоволено. Скасовано наказ № 135 від
27.03.2012 року про звільнення ОСОБА_3 з
посади вантажника цементу у
залізнично-пакувальному цеху ПАТ
„Миколаївцемент" у зв'язку з
скороченням чисельності та штату
згідно п.1 ст. 40 КЗпП України". Поновлено
ОСОБА_3 на посаді вантажника цементу у
залізнично-пакувальному цеху ПАТ
„Миколаївцемент". Стягнуто з ПАТ
„Миколаївцемент" в користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 30 387 грн. 40 коп.
Рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_3 на роботі та стягнення
заробітку в межах місячного платежу
допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ПАТ „Миколаївцемент" в
дохід держави 304 грн. судового збору (т.2,
а.с. 266-267).

Дане рішення оскаржили, як позивач, так
і відповідач.

Позивач ОСОБА_3 просить рішення суду в
частині стягнення з ПАТ
„Миколаївцемент" середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу
змінити та стягнути з відповідача на
його користь 75 913 грн. 92 коп. „без
відрахування компенсаційної виплати в
сумі 20 тис. грн., передбаченої умовами
колективного договору підприємства у
зв'язку із звільненням з роботи",
покликаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Вважає, що оскільки він був звільнений
з роботи з 27.03.2013 року, то у
відповідності до постанови КМ України
від 08.02.1995 року № 100 суд середній
заробіток за час вимушеного прогулу
мав би стягнути виходячи з його
заробітку за січень-лютий 2012 року, а не
за лютий-березень 2013 року, як це було
зроблено судом.

Вважає, що судом неправомірно не було
враховано при визначені його
середньомісячного заробітку виплату
за підсумками роботи за 2011 рік.

Вважає виходом за межі позовних вимог
відрахування судом з суми середнього
заробітку, який підлягає до стягнення
на його користь за час вимушеного
прогулу, 20 000 грн., які були стягнуті з
відповідача на його користь на
підставі раніше ухвалених по даній
справі судових рішень, які у подальшому
(на його думку) ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 червня 2013 року в цій частині
скасованими не були (т.2, а.с. 277-278).

Відповідач, ПАТ „Миколаївцемент",
просить рішення скасувати і ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі,
покликаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Стверджує, що на момент звільнення з
роботи позивач не був членом виборного
профспілкового органу, а відтак
твердження суду з цього приводу вважає
таким, що не відповідає дійсності.

Вважає, що суд не дав належної оцінки
відмові профспілкової організації ПАТ
„Миколаївцемент" у дачі згоди на
звільнення позивача, яку вважає
необгрунтованою.

Вважає, що норма ст. 42 КЗпП, яка
передбачає застосування переважного
права на залишення на роботі, „не могла
бути застосована відповідачем в
принципі", оскільки скорочувалися всі 7
штатних одиниць за професією
„вантажник цементу".

Стверджує, що більшість наведених
позивачем в позовній заяві вакантних
посад за інформацією фонду зайнятості
були заповнені ще до рішення про
скорочення, а частина з них - враховуючи
кваліфікацію позивача - не може
розглядатися, а також стверджує, що „по
кожній з наведених вакансій
(відповідачем) будуть подані
відповідні пояснення та документи, що
підтверджують те що їх було
запропоновано Позивачу".

Звертає увагу на те, що оскаржуване
рішення було ухвалено за відсутності
представника відповідача, що позбавило
останнього можливості надати
пояснення та додаткові обгрунтування
(т.2, а.с. 272-274; т.3, а.с. 12-19).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
участинів процесу на підтримання та
заперечення доводів поданих сторонами
спору апеляційних скарг, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
позивача ОСОБА_3 підлягає до часткового
задоволення, а апеляційна скарга ПАТ
„Миколаївцемент" до задоволення не
підлягає, виходячи з наступного.

Станом на день ухвалення оскаржуваного
рішення дана справа перебувала в
провадженні суду майже 18 місяців і
відповідач, ПАТ „Миколаївцемент", був
належним чином повідомлений судом про
час і місце чергового судового
засідання по справі, яке було
призначено на 11-30 год. 14 жовтня 2013 року
(т.2, а.с. 260).

За неведених обставин доводи
апеляційної скарги ПАТ
„Миколаївцемент" стосовно того, що
оскаржуване рішення було ухвалено за
відсутності його представника, що
позбавило останнього можливості
надати пояснення та додаткові
обгрунтування, є надуманими і до уваги
прийматися не можуть.

Як вбачається зі змісту мотивувальної
частини оскаржуваного рішення,
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд
не мотивував тим, що згаданий позивач
був членом виборного профспілкового
органу, а відтак доводи апеляційної
скарги ПАТ «Миколаївцемент» про
неправомірність твердження суду щодо
цього також є надуманими і до уваги
прийматися не можуть.

Своїм рішенням від 19 березня 2012 року
(протокол № 14) профспілковий комітет
ВАТ «Миколаївцемент» не дав своєї
згоди на звільнення вантажників
цементу залізнично-пакувального цеху,
зокрема - позивача ОСОБА_3

Свою незгоду профспілковий комітет ВАТ
«Миколаївцемент» мотивував тим, що
адміністрація ПАТ «Миколаївцемент» не
повідомила профспілку про причини
наступних звільнень, кількість і
категорії працівників, яких це може
стосуватися, про терміни проведених
звільнень, а також не провела
консультації з профспілкою, про заходи
щодо запобіганню звільненням чи
зведенню їх кількості до мінімуму, не
погодила наказу «Про скорочення штату
та чисельності» від 06 січня 2012 року, не
надала економічного обґрунтування
щодо скорочення вантажників, не
запропонувала працівникам вакантних
професій, які були на підприємстві,
здійснюючи процедуру скорочення штату,
проводила прийом працівників на
роботу, чим порушила вимоги ст. 22 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності» та умови
колективного договору.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
стосовно обгрунтованості вище
згаданого рішення профспілкового
комітетету ВАТ «Миколаївцемент» від 19
березня 2012 року (протокол № 14), а відтак
відхиляє доводи апеляційної скарги ПАТ
«Миколаївцемент» про
необгрунтованість відмови профспілки
у дачі згоди на звільнення з роботи
позивача.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, скасовуючи своєю ухвалою від 05
червня 2013 року попередні судові
рішення по даній справі та передаючи її
на новий розгляд до суду першої
інстанції, звернув увагу на те, що
матеріали справи містять довідку про
кількість працевлаштованих осіб,
відповідно до якої в період з 01
березня по 23 березня 2012 року на
підприємство було прийнято 20
працівників, однак не містять доказів
ознайомлення позивача з усіма
вакантними посадами на підприємстві,
які існували на день звільнення, а
також звернув увагу на те, що
повідомлення особи в усній формі про
вакантні посади суперечить чинному
законодавством України (т.2, а.с. 226-229).

Частиною 1 ст. 131 ЦПК України
встановлено, що сторони зобов'язані
подати свої докази суду до або під час
попереднього судового засідання у
справі, а якщо попереднє судове
засідання у справі не проводиться - до
початку розгляду справи по суті.

Як зазначалося вище, дана справа
перебувала в провадженні суду майже 18
місяців, однак і при її новому розгляді
(незважаючи на вище згадані зауваження
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ) відповідачем так і не було
подано до суду доказів ознайомлення
позивача з усіма вакантними посадами
на підприємстві, які існували на день
його звільнення з роботи, та їх
пропозицію ОСОБА_3 для
працевлаштування.

Відтак доводи апеляційної скарги ПАТ
«Миколаївцемент» стосовно того, що „по
кожній з наведених вакансій
(відповідачем) будуть подані
відповідні пояснення та документи, що
підтверджують те що їх було
запропоновано Позивачу" (чого зроблено
так і не було), також до уваги
прийматися не можуть.

Позивачем визнається, що ним на
виконання рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
04 вересня 2012 року (т.2, а.с. 161-162) було
отримано від ПАТ «Миколаївцемент» 20 000
грн. в якості грошової компенсації у
зв'язку із звільненням його з роботи.

В подальшому за касаційною
скаргою ОСОБА_3 вище згадане судове
рішення в цілому було скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції, в ході якого
оскаржуваним рішенням позивача було
поновлено на роботі.

За наведених обставин зарахування
судом першої інстанції отриманих
позивачем 20 000 грн. (в якості грошової
компенсації у зв'язку із звільненням
його з роботи) в рахунок стягнення на
його користь середнього заробітку за
час вимушеного прогулу - у зв'язку з
поновленням його на роботі - не може
розцінюватися, як вихід за межі
позовних вимог, а відтак доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 в цій
частині до уваги прийматися не можуть.

Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою КМ України від 08.02.1995 року №
100, встановлено, що у випадку вимушеного
прогулу середньомісячна заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата (абз. 2 п.2).

ОСОБА_3 було звільнено з роботи 27
березня 2012 року (т.1, а.с. 9-10), а тому його
середньомісячна заробітна плата за час
вимушеного прогулу повинна
обчислюватися виходячи з виплат за
січень і лютий 2012 року. Відтак колегія
суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги ОСОБА_3 про
неправомірність обчислення судом його
середньомісячної заробітної плати за
час вимушеного прогулу виходячи з
отриманих ним виплат за лютий і
березень 2012 року.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 наведені
його розрахунки середньомісячної
заробітної плати за час вимушеного
прогулу виходячи з виплат йому за лютий
і березень 2012 року та подано докази
нарахування ПАТ «Миколаївцемент»
згаданих виплат (т.2, а.с. 279-280).

На клопотання представників ПАТ
«Миколаївцемент» в судовому засіданні
в ході апеляційного розгляду справи
оголошувалась перерва - спеціально для
надання згаданим представникам
можливості подати на розрахунки
середньомісячної заробітної плати за
час вимушеного прогулу, наведені в
апеляційній скарзі ОСОБА_3, можливі
заперечення та спростування, однак
таких до суду подано так і не було.

З урахуванням вище наведеного колегія
суддів приходить до висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги ОСОБА_3, а саме - про збільшення
розміру середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, який підлягає до
стягнення з ПАТ «Миколаївцемент» на
його користь, з 30 387 грн. 40 коп. до 55 886
грн. 83 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п. 3 і
4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Миколаївцемент» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
частково задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду
Львівської області від 14 жовтня 2013 року
змінити, збільшивши розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
який підлягає до стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Миколаївцемент» на користь ОСОБА_3, з 30
387 грн. 40 коп. до 55 886 (п'ятдесять п'ять
тисяч вісімсот вісімдесять шість) грн.
83 коп. (з урахуванням всіх обов'язкових
платежів і зборів, що підлягають
відрахуванню з заробітної плати),
відповідно збільшивши розмір судового
збору, який підлягає до стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Миколаївцемент» в дохід держави, з 304
грн. до 558 грн. 86 коп.

В решті рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
14 жовтня 2013 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: