Ухвала

іменем україни

2 квітня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
заінтересовані особи: Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
як орган опіки та піклування, ОСОБА_5, за
участю прокуратури Київського району
м. Одеси, про встановлення факту
родинних відносин, визнання особи
недієздатною та встановлення опіки за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
19 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 28 жовтня 2013
року,

встановила:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з заявою в якій
просили визнати, що ОСОБА_3 є
племінницею ОСОБА_5, визнати, що ОСОБА_4
є внучатою племінницею ОСОБА_5, а також
визнати ОСОБА_6 недієздатною,
встановити над нею опіку і за поданням
органу опіки та піклування призначити
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 її опікунами.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 28 жовтня 2013 року,
заяву задоволено частково.

Визнано, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
племінницею ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є внучатою
племінницею ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,
недієздатною.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
заяви про встановлення факту родинних
відносин та визнання ОСОБА_5
недієздатною, суд першої інстанції
виходив із того, що остання страждає
хронічним стійким розладом, внаслідок
чого нездатна розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Встановлення опіки суд вважав
передчасними, оскільки можливо
вирішити зазначене питання в іншому
судовому процесі.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Звертаючись з заявою, заявники
зазначали, що вони мають документи, що
підтверджують родинні відносини, проте
в них допущені помилки.

При цьому суд не перевірив, чи не має у
заявника іншої можливості отримати
документи в позасудовому порядку, а
саме, шляхом внесення змін до актового
запису про народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України
окреме провадження - це вид непозовного
цивільного судочинства, в порядку
якого розглядаються цивільні справи
про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК
України порядком окремого провадження
суд розглядає справи про встановлення
факту родинних відносин між фізичними
особами.

Разом із тим статтями 258, 259 ЦПК України
передбачено необхідність зазначення у
заяві мети, з якою особа просить
встановити факт, такі відомості також
повинні бути наведені у рішенні суду.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 і ст. 256 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 1
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 5 «Про
судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення», суд розглядає в порядку
окремого провадження справи про
встановлення фактів, якщо: згідно з
законом такі факти породжують юридичні
наслідки, тобто від них залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян;
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення;
заявник не має іншої можливості
одержати або відновити загублений чи
знищений документ, який посвідчує факт,
що має юридичне значення; встановлення
факту не пов'язується з наступним
вирішенням спору про право.

Суд зазначені положення закону не
врахував, не встановив та не зазначив у
рішенні мету встановлення факту, й не
перевірив чи не виникає в зв'язку з
розглядом заяви спір про право, який
вирішується в порядку позовного
провадження.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Заслуговують на уваги доводи
касаційної скарги, відносно того, що в
основу рішення суд поклав висновок
комісійної амбулаторної
судово-психіатричної експертизи від 24
жовтня 2012 року, згідно якого ОСОБА_5
страждає хронічним стійким розладом у
вигляді судинної деменції з
психосоматичними епізодами
(параноїдальними включеннями),
внаслідок чого нездатна розуміти
значення своїх дій та керувати ними.
Установлено, що хворобливий стан
психіки у ОСОБА_5 виник у вересні 2010
року.

Проте в порушення вимог ст. 212 ЦПК
України суд не дав оцінки доводам
ОСОБА_5 про те, що предметом дослідження
даної експертизи були дублікати
медичної документації.

Відмовляючи в задоволенні заяви про
призначення опікуна, суд посилався на
відсутність подання органу опіки та
піклування стосовно призначення
опікуна.

Проте даний висновок не ґрунтується на
законі.

Згідно ч.1 ст. 39 ЦК України фізична особа
може бути визнана судом недієздатною,
якщо вона внаслідок хронічного,
стійкого психічного розладу не здатна
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними.

Над недієздатною фізичною особою
встановлюється опіка (ч.1 ст.41 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 241 ЦПК України
визначеного, що суд, ухвалюючи рішення
про обмеження цивільної дієздатності
фізичної особи (у тому числі обмеження
або позбавлення права неповнолітньої
особи самостійно розпоряджатися
своїми доходами) чи визнання фізичної
особи недієздатною, встановлює над нею
відповідно піклування або опіку і за
поданням органу опіки та піклування
призначає їй піклувальника чи опікуна.

Однак при вирішенні спору суд на
вказані положення уваги не звернув та
не врахував, що встановлення опіки
підопічним проводиться в одному
провадженні з визнанням його
недієздатним, прізвище особи опікуна
обов'язкового має зазначити в
резолютивній частині судового рішення.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
28 жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.К. Гримич

О. В. Умнова

І.М. Фаловська