ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника відповідача
ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя та
стягнення понесених витрат

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
(далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про
поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що з 08 серпня 1980 року
по 04 березня 2013 року сторони перебували
у зареєстрованому шлюбі. Від даного
шлюбу вони мають двох повнолітніх
дітей. Оскільки сторони не дійшли згоди
стосовно користування та
розпорядження набутим під час шлюбу
майном, позивач звернувся з вимогою про
його поділ у судовому порядку. Також
позивач зазначає, що відповідач
постійно перешкоджає йому у
користуванні квартирою, виконала у ній
ремонт не повідомивши його, у зв'язку з
чим просить суд відступити від засад
рівності часток подружжя при поділі
майна та виділити йому 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1, а відповідачу - 1/3 її
частини.

Ухвалою суду від 06.01.2014 року відкрито
провадження у даній справі та
призначено її до розгляду у судовому
засіданні.

В судовому засіданні представником
відповідача подано зустрічну позовну
заяву до ОСОБА_1, у якій, з урахуванням
уточнень її вимог, відповідач просить
суд поділити спірне майно, зокрема
квартиру АДРЕСА_1 між сторонами у
рівних частках, виділивши кожному по 1/2
її частини, стягнути з відповідача за
зустрічним позовом частину витрат по
сплаті комунальних послуг та витрати
на поліпшення спірного приміщення.

Ухвалою суду від 28.01.2014 року зустрічна
позовна заява прийнята до розгляду та
об'єднана в одне провадження разом з
первісним позовом.

У відбувшихся судових засіданнях
позивач підтримав позовні вимоги за
первісним позовом, вважав їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. Проти
задоволення зустрічного позову
заперечив.

Представник відповідача проти
задоволення вимог за первісним позовом
заперечив, вважав їх необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню. Зустрічні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, просив їх
задовольнити.

Суд, вислухавши у відбувшихся судових
засіданнях пояснення позивача та
представника відповідача, повно,
всебічно та об'єктивно дослідивши
матеріали справи, вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом 08 серпня 1980 року між
позивачем та відповідачем укладено
шлюб, який був зареєстрований
Лівобережним відділом реєстрації
шлюбів м. Києва з Державним Центром
розвитку сім'ї, актовий запис №1677.
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 04 березня 2013 року шлюб між
сторонами розірвано.

Судом також встановлено, що під час
перебування у шлюбі, на підставі
рішення загальних зборів членів ЖБК
«Арсеналець-26», затвердженого рішенням
Виконавчого комітету Київської
міської ради, ОСОБА_1 видано ордер на
зайняття жилого приміщення - квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 72,3 кв.м, №066302
від 05.02.1988 року. Відповідно до свідоцтва
про право власності на квартиру №637-С
від 22 травня 2000 року зазначена вище
квартира належить позивачу на праві
приватної власності.

За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

У відповідності зі ст. 60 Сімейного
кодексу України (далі по тексту - СК
України) майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один із них не
мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Позивач просить суд при поділі спірної
квартири відступити від засад рівності
часток подружжя, посилаючись на
перешкоджання йому відповідачем у
користуванні квартирою та виконанням
нею у спірному майні ремонту, про який
він не був повідомлений, оскільки
знаходився у відрядженні.

Однак, відповідно до вимог частини 2 ст.
70 СК України при вирішенні спору про
поділ майна, суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. А за змістом ч. 3 цієї статті за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» (далі по
тексту - постанова Верховного Суду
України), роз'яснено, що при вирішенні
спору про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.
70 СК України в окремих випадках може
відступити від засади рівності часток
подружжя, враховуючи обставини, що
мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування). Під
обставинами, що мають істотне значення
для справи, потрібно розуміти не тільки
випадки, коли один із подружжя не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК України).

Тобто, законом передбачено, що
відступлення від засад рівності часток
подружжя при поділі майна можливе
тільки у виключних випадках, а
посилання позивача на вищевказані
обставини такими не є, оскільки з
матеріалів не вбачається обставин, що
мають істотне значення, котрі є
підставою для відступлення від засади
рівності часток подружжя. Зокрема,
відсутні докази про те, що один із них
не дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив
спільне майно, витрачав його на шкоду
інтересам сім'ї, тощо.

Пунктом 22 зазначеної вище постанови
Пленуму Верховного Суду України
встановлено, що поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено,
що у разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута
сторонами в період шлюбу та ведення
спільного господарства квартира
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, суд дійшов
висновку про її поділ між сторонами в
натурі, виходячи з правил рівності
часток подружжя в спільному майні,
визнавши за позивачем і відповідачем
право власності, за кожним, на 1/2
частину вказаної квартири.

Щодо заявлених за зустрічним позовом
вимог стосовно стягнення з відповідача
частини витрат по сплаті комунальних
послуг та витрат на поліпшення
спірного приміщення, судом встановлено
наступне.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Заявляючи вимогу про стягнення з
відповідача за зустрічним позовом
частини витрат, сплачених позивачем за
цим позовом, по сплаті комунальних
послуг, позивачем не доведено, що
зазначені витрати понесені саме нею з
її особистих коштів, а надані в якості
доказів копії рахунків на сплату
комунальних послуг з вказаними у них
прізвищем та ініціалами позивача не є
належним та допустимим доказом у
розумінні стст. 57, 58 ЦПК України, що саме
за її особисті кошти оплачувались дані
рахунки.

Враховуючи зазначене та те, що спірна
квартира на період нарахування витрат
по сплаті комунальних послуг була
спільним сумісним майном подружжя та в
ній проживали чотири особи, зокрема
позивач, відповідач та їх двоє
повнолітніх дітей, зустрічні позовні
вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають. Також не підлягають
задоволенню вимоги за зустрічним
позовом щодо стягнення понесених
позивачем витрат на поліпшення
спірного приміщення, зокрема,
проведення у ньому ремонту, оскільки
згоди на проведення таких дій від
відповідача за зустрічним позовом
отримано не було.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 372 Цивільного кодексу України, ст. 22
Кодексу про шлюб та сім'ю України, стст.
60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України,
стст. 10, 11, 13, 14, 31, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом
задовольнити частково.

Позовні вимоги за зустрічним позовом
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованим та проживаючим за
адресою: АДРЕСА_1) право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 72,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованою та проживаючою за
адресою: АДРЕСА_1) право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 72,3 кв.м.

В решті позовних вимог за первісним
позовом - відмовити.

В решті позовних вимог за зустрічним
позовом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованої та проживаючої за
адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1)
витрати по сплаті судового збору в сумі
3 441 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого та проживаючого за
адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої та
проживаючої за адресою: АДРЕСА_1)
витрати по сплаті судового збору в сумі
3 654 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.