Справа №490/5654/13-ц 27.03.2014 27.03.2014 27.03.2014
Провадження № 22ц/784/1011/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Шпонарській О.Ю.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на заочне рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 7 лютого 2014 року за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

31 травня 2013 року Банк звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
кредитної заборгованості.

Свій позов обґрунтовував тим, що 22
липня 2008 року між закритим акціонерним
товариством «ПриватБанк»
(правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було
укладено кредитно-заставний договір,
відповідно до якого остання отримала
кредитні кошти у розмірі 2699 грн. зі
сплатою 12% річних з кінцевим
терміном повернення коштів до 22 травня
2009 року.

Проте, свої зобов'язання за
кредитним договором відповідачка
належним чином не виконувала, у зв'язку
з чим станом на 5 квітня 2013 року у неї
виникла заборгованість у загальному
розмірі 27863, 99 грн.

Посилаючись на викладене, Банк
просив стягнути з ОСОБА_2
заборгованість за кредитно-заставним
договором в зазначеному розмірі.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 7
лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено з підстав пропуску позовної
давності та недоведеністю позовних
вимог.

В своїй апеляційній скарзі Банк просив
скасувати заочне рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
вимог Банку, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку, що позивачем пропущено
позовну давність для звернення банку
до суду з вимогами про захист свого
цивільного права та позивачем не
доведено відповідними доказами щодо
невиконання відповідачкою своїх
зобов'язань за договором.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна з огляду на таке.

Так, за загальними правилами
цивільного законодавства положення
про правові наслідки спливу позовної
давності можуть застосовуватися лише
у тих випадках, коли буде доведено
існування самого суб'єктивного права і
факт його порушення. Якщо ж при
розгляді справи буде встановлено, що у
позивача немає суб'єктивного права або
законного інтересу, про захист якого
він просить, або ж вони не порушувалися,
суд повинен був відмовити в позові не
через пропущення позовної давності, а
за безпідставністю
матеріально-правової вимоги.

Всупереч цим правилам суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги Банку є безпідставними, а також
зазначив, що позивач звернувся до суду
з вимогами після спливу позовної
давності.

За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦПК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів
справи 22 липня 2008 року між Банком та
ОСОБА_2 за заявою останньої був
укладений кредитно-заставний договір
№ 062305340, відповідно до якого Банк
надав відповідачці кредитні кошти в
розмірі 2699 грн. зі сплатою за його
користування 12 % річних, з кінцевим
терміном повернення 22 травня 2009
року, а відповідачка зобов'язалася
здійснювати погашення заборгованості
за кредитом, починаючи з 20 серпня 2008
року, щомісячно в період з 20 по 25 число
кожного місяця у сумі 270 грн. 05 коп.
Позичальник зобов'язалася повернути
суму кредиту, відсотки, винагороди
відповідно до заяви та Умов надання
банківських послуг. При порушенні
позивальником зобов'язань із погашення
кредиту позичальник сплачує банку
пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1.
Умов за кожен день прострочки.

При цьому позичальник погодився,
що заява разом із запропонованими
банком Умовами надання споживчого
кредиту фізичним особам (Розстрочка)
(Стандарт), Тарифами складає між ним та
Банком кредитно-заставний договір (а.с.
4).

З аналізу наведених норм
цивільного законодавства вбачається,
що застосування позовної давності
можливо лише за заявою сторони у спорі.

Між тим, по справі Банк таких заяв не
робив, а відповідачка не з'явилася в
судове засідання, у зв'язку з чим було
ухвалено заочне рішення.

Таким чином, суд за власною
ініціативою застосував позовну
давність.

Мотивуючи застосування позовної
давності, суд першої інстанції
послався на прецедентну практику
Європейського Суду з прав людини
(надалі - Суд), зокрема, пункт 137 рішення
Європейського Суду з прав людини по
справі «Олександр Волков проти
України» від 9 січня 2013 року.

Проте, це рішення Європейського
Суду з прав людини та рішення цього ж
суду від 22 жовтня 1996 року «Стабінгз та
інші проти Сполученого Королівства»,
на яке посилається Суд в наведеному
рішенні, розглядають позовну давність
в контексті з правами особи, яка
звернулася за захистом свого права. У
справі від 22 жовтня 1996 року заявниці не
погоджуються з легітимністю цілей
відповідних норм національного
законодавства щодо встановлення
шестирічного строку позовної давності
у справах про завдання шкоди здоров'ю
особи, а у справі від 9 січня 2013 року
щодо невизначеності строку давності
притягнення судді до дисциплінарної
відповідальності.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
за відсутністю заяв будь-якої із
сторін про застосування позовної
давності помилково застосував позовну
давність, тривалість якої визначена ст.
257 ЦК України.

При цьому колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги, що позовна давність відповідно
до п.п. 5.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам (Розстрочка)
(Стандарт) (надалі - Умови), що діяли на
час виникнення спірних правовідносин
та затверджені наказом Банку №
СП-2007-584 від 27 грудня 2007 року, за яким
позовна давність по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором збільшена до 5 років.

За правилами ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Проте, така домовленість
сторін оформлюється договором про
збільшення позовної давності, який
укладається в письмовій формі.

Отже, як встановлено матеріалами
справи письмовий договір про
збільшення позовної давності між
сторонами не укладався, Умови, на які
посилається позивач, не можуть
вважатися таким договором, оскільки не
відповідають вимогам, встановленим ст.
207 ЦК України до письмової форми
правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позивальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В разі порушення зобов'язання
наступають наслідки, визначені ст.611
ЦК України та умовами договору.
Зокрема, кредитор має право вимагати
відшкодування збитків та сплати пені
або штрафу відповідно до умов договору.

Статті 526, 612, 625 ЦК України
передбачають, що боржник вважається
таким, що прострочив виконання
зобов'язання, якщо він не приступив до
його виконання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення. Боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК
України, обов'язок щодо доведення
належними та допустимими доказами
розміру кредитної заборгованості
позичальника та її складових,
покладається на позивача.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що надані позивачем докази не
доводять заявлених позивачем вимог.

Надана Банком заява позичальника
разом з наданими Умовами свідчить про
укладення між сторонами
кредитно-заставного договору в
простій письмовій формі, де визначено
суму кредитного ліміту, порядок його
погашення, дата укладення та
повернення кредитних коштів та інш.
умови договору.

Ця угода не протирічить
положенням ст.ст. 1054, 1056 ЦК України та
вимогам ст. 1055 ЦК України.

З наданих позивачем доказів
встановлено, що відповідачка 22 липня
2008 року за кредитно-заставним
договором отримала кредитні кошти в
розмірі 2699 грн. зі сплатою за їх
користування 12 % річних, з кінцевим
терміном повернення 22 травня 2009 року,
однак своїх зобов'язань щодо
повернення кредитних, коштів та
процентів за користування цими коштами
не виконала.

У випадку несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту, позичальник
сплачує Банку пеню у розмірі 1.25% від
суми просроченної заборгованості по
кредиту за кожен день прострочки, але
не менше однієї гривні (п.п. 5.1. Умов).

При порушенні позичальником
строків платежів по будь-якому з
грошових зобов'язань, передбачених
договором більш ніж на 30 днів,
позичальник зобов'язаний сплатити
Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від
суми позову (п.п. 5.3).

Згідно розрахунку, зробленого Банком,
сума заборгованості відповідачки
станом на 5 квітня 2013 року становить
27863.99 грн., з яких: загальна
заборгованість за кредитом - 1887 грн. 48
коп., по несплачених відсотках за
користування коштами - 0.81 грн., пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань - 24172
грн. 65 коп., штрафи - 500 грн. (
фіксована частина) та 1303 грн. 05 коп.
(процентна складова) (а.с.22).

За такого, колегія суддів вважає,
що Банком на підтвердження своїх
позовних вимог надані належні докази,
однак районний суд відповідно до вимог
ст. 214 ЦПК України не надав цим доказам
належної правової оцінки та не сприяв
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, як то передбачено ч. 4
ст. 10 ЦПК України.

Аналізуючи підстави нарахування
Банком складової заборгованості за
вказаним кредитно-заставним договором,
колегія вважає, що позовні вимоги, щодо
стягнення пені та штрафу за
несвоєчасне виконання відповідачкою
своїх зобов'язань підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України
визначено спеціальна позовна давність
в один рік для вимог про стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Між тим, Банк нарахував пеню за
несвоєчасне виконання зобов'язання,
починаючи з березня 2009 року. За такого,
колегія суддів, вважає за необхідне
зменшити розмір пені, стягнувши її за
останні 12 місяців перед зверненням до
суду.

Виходячи з розрахунку пені,
зробленого Банком за 2012-2013 роки, розмір
пені за кожен день прострочки
дорівнював 1 грн., що не суперечить
положенню п.п. 5.1 Умов, а тому розмір
пені, що підлягає стягненню дорівнює 365
грн. ( 12 міс.= 365 дн. х 1 грн. = 365 грн.).

Позовні вимоги щодо стягнення
штрафу підлягають частковому
задоволенню, оскільки, виходячи з
правового визначення штрафу згідно до
ст. 549 ЦК України, є незрозумілим який
позов та 5% від якої суми зазначає Банк
в Умовах, визначаючи процентну
складову штрафу.

Отже, колегія суддів вважає, що
інформація щодо процентної складової
штрафу за умовами договору є неповною,
не конкретною, а тому така складова
штрафу є не визначеною, у зв'язку з чим
це зобов'язання не підлягає виконанню.

Таким чином з відповідачки підлягає
стягненню заборгованість за
кредитно-заставним договором,
укладеним між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанком» 22 липня 2008 року у
загальному розмірі 2753 грн. 29 коп., що
складає: 1887 грн. 48 коп. - заборгованість
за кредитом; 0.81 грн. заборгованість за
процентами за користування кредитом; 365
грн. - пені та 500 грн. штрафу за
несвоєчасне виконання зобов'язання.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України з
відповідачки на користь позивача
підлягає стягненню судові витрати у
вигляді виплат по сплаті судового
збору пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а саме: 229.40
грн. судовий збір за подання позовної
заяви до суду першої інстанції та 114.70
грн. судовий збір за подання
апеляційної скарги, а всього 344.10
грн.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 7 лютого
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» станом
на 5 квітня 2013 року заборгованість за
кредитно-заставним договором,
укладеним між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанком» 22 липня 2008 року у
загальному розмірі 2753 грн. 29 коп., що
складає: 1887 грн. 48 коп. - заборгованість
за кредитом; 0.81 грн. заборгованість за
процентами за користування кредитом; 365
грн. - пені і 500 грн. штрафу, а також 344
грн. 10 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: