АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/221/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : Компанієць О.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Подорога В. М. УХВАЛА
15 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Подорога В. М. суддів
Бородійчук В. Г. , Демченко В. А. при
секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Смілянського
міськрайонного суду Черкаської
області від 05 червня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання майна особистим та припинення
в с т а н о в и л а :
У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
майна особистим та припинення права
власності, мотивуючи свої вимоги тим,
що з відповідачем з 27 липня 2002 року по 14
серпня 2012 року вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі. На праві
спільної власності їй та її матері
ОСОБА_8 належала двохкімнатна квартира,
яку вони з матір'ю продали 30 липня 2008
року за 203 700 грн., про що свідчить
договір купівлі-продажу квартири.
Кошти отримані від продажу належної їй
частки в вищевказаній квартирі, в
розмірі 60 000 гривень, вона витратила на
придбання будинковолодіння АДРЕСА_2,
про що свідчить договір
купівлі-продажу будинку з надвірними
спорудами. Вказаний будинок був
придбаний за її кошти, але оформлений
на ім'я її чоловіка ОСОБА_7 З 2012 року
стосунки з чоловіком зіпсувалися.
Просила визнати будинковолодіння
АДРЕСА_2 її особистою власністю та
припинити право власності ОСОБА_7 на
вказане будинковолодіння, оскільки
хоча воно і було придбано в період
шлюбу, але за її власні кошти отримані
від продажу належної їй частини
Рішенням Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 05 червня
2013 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну
скаргу в якій, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення і ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Смілянського міськрайонного
суду від 3 серпня 2012 року, сторони з 27
липня 2002 року по 14 серпня 2012 року
перебували в зареєстрованому шлюбі.

30 липня 2008 року ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_8
за 203700 грн. продали двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм в
рівних частках.

Згідно з договором, посвідченим
приватним нотаріусом Смілянського
міського нотаріального округу ОСОБА_9 27
серпня 2008 року за реєстровим №3394,
ОСОБА_7 купив у ОСОБА_10 за 60000 грн.
будинок АДРЕСА_2. У відповідності з
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно №20350925 від 24 вересня
2008 року, в цей день право власності на
будинок було зареєстровано за
відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, судова
колегія погоджується з твердженням
суду першої інстанції про те, що
позивачка не надала суду доказів, які б
підтверджували, що на придбання
будинку були витрачені її особисті
кошти.

Позовні вимоги ґрунтуються на ст. 60 СК
України, згідно з якою майно, набуте за
час шлюбу, належить дружині і
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини
самостійного заробітку. Оскільки
спірний будинок відповідачем придбано
під час шлюбу, він є спільною сумісною
власністю сторін. Однак вимогу
розподілу цієї власності позивачка не
заявляла.

Також судом першої інстанції
правомірно вказано, що ОСОБА_6
звернулась до суду з даним позовом 23
квітня 2013 року, тобто з пропуском
строку позовної давності, оскільки з 27
серпня 2008 року їй було відомо про
укладення відповідачем договору
купівлі-продажу будинку.

Згідно з вимогами ст.ст. 257, 258 ЦК України
до спірних правовідносин
застосовується загальна позовна
давність у 3 роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі є
підставою для відмови у позові.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і судова
колегія.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі, то обов'язок з
доведення тієї обставини, що майно,
придбане у шлюбі, є особистою власністю
одного з подружжя, покладений на
останнього.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний жилий будинок АДРЕСА_2, був
придбаний під час шлюбу та
зареєстрований на праві власності за
відповідачем, доказів, які свідчили б
про придбання спірного жилого будинку
саме за кошти, які були отримані
позивачкою від продажу належної їй
частини у квартирі АДРЕСА_1 позивачкою
надано не було.

Згідно абзацу 3 п. 11 постанови пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня
2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» суд, встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини,
зазначає у рішенні про відмову в позові
з цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Судом першої інстанції в повній мірі
досліджено обставини справи, та
правомірно вказано, що заявлені
позовні вимоги не можуть бути
задоволені, оскільки позивачка
пропустила строк позовної давності для
звернення до суду, а із заявою про його
поновлення до суду не зверталася.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду ухвалено у
відповідності до норм ст. 308 ЦПК України
відповідає обставинам справи, з
додержанням вимог закону і не може бути
скасовано з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 05 червня 2013
року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 826
грн. 70 коп. судових витрат.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий :

Судді :