Справа № 427/2142/13-ц
Провадження № 22ц/782/591/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року, березня місяця, 24-го дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області у складі :
головуючого судді: Яресько А.В., суддів:
Луганської В.М., Маляренко І.Б., при
секретарі: Веселові С.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Луганську апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 31 грудня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про захист права власності та
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою, визнання недійсним
державного акту про право власності,
третя особа: Виконавчий комітет
Червонопартизанської міської ради
Луганської області,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року представник позивача
звернувся до суду із позовною заявою у
якій просив суд захистити право
власності ОСОБА_1, шляхом усунення
перешкод з боку ОСОБА_5 та третіх осіб у
користуванні ним земельною ділянкою
площею 0,0613 га. у межах згідно з планом
для обслуговування житлового будинку
за місцем мешкання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1:
АДРЕСА_1, що надана на підставі рішення
Червонопартизанської міської Ради
народних депутатів Луганської області
№63 від 22.05.2001 року (Державний Акт на
право власності на землю Серія IV №070899
від 21.06.2001 року), крім того, просив суд
визнати недійсним рішення
Червонопартизанської міської ради
народних депутатів Луганської області
від 23.04.1998 року №41 про передачу у
приватну власність на ім'я ОСОБА_7
земельної ділянки площею 0,0914 га.,
розташованої на території АДРЕСА_2. та
просив визнати недійсним і Державний
Акт на право приватної власності на
землю Серія III - ЛГ №019590 від 10.08.1998 року,
на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 31 грудня 2013 року
у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про захист права власності та
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою, визнання недійсним
державного акту про право власності
було відмовлено за їх
необґрунтованістю.

Представник позивача ОСОБА_2 не
погодився із винесеним рішенням суду
та подав на нього апеляційну скаргу, у
якій просив апеляційну скаргу
задовольнити, посилаючись на припущені
судом першої інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
рішення Свердловського міського суду
Луганської області від 31 грудня 2013 року
просив скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, а саме:
захистити право власності ОСОБА_1,
щляхом усунення перешкод з боку ОСОБА_5
та третіх осіб, в користуванні
земельною ділянкою площею 0,0613 га., в
межах згідно з планом, для
обслуговування житлового будинку за
місцем мешкання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1:
АДРЕСА_1, що надана на підставі рішення
Червонопартизанської міської Ради
народних депутатів Луганської області
№63 від 22.05.2001 року (Державний Акт на
право власності на землю Серія IV №070899
від 21.06.2001 року), судові витрати
покласти на відповідача.

Вислухавши доповідача, пояснення
апелянта, обговоривши доводи
апеляційної скарги та письмових
заперечень проти неї, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду у межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до наступних
висновків.

Так, статтею 213 ЦПК є встановленим,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи по суті судом
першої інстанції було встановлено, що
позивачу, на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 31.03.1992 року, належить 1/2 частина
житлового будинку АДРЕСА_1, житловою
площею 38.3 м.кв. і сарай «Д», які
знаходилися на земельній ділянці,
норма якого не визначена ( а. 25 архівної
справи МБТІ), яка складала квартиру № 2.
При цьому, як убачається з плану
земельної ділянки, її ширина, тобто з
урахуванням квартири № 1 і квартири № 2,
з фасаду становила 30.20 м., з сторони
городів - 29.5 м., довжина земельної
ділянки позивача праворуч складала 43 м.
( а. 1 справи МБТІ). Що також
підтверджується копією плану
земельної ділянки з технічного
паспорту на будинок від 18.11.1991 року ( а.с.
45). Відокремлено ширина земельної
ділянки позивача з фасаду та з боку
городів визначена не була. Згідно
Держакту на право приватної власності
на землю серії ІУ № 070899, позивачу було
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0.0613 га по АДРЕСА_3, на
підставі рішення Червонопартизанської
Ради народних депутатів № 63 від 22.05.2001
року для обслуговування житлового
будинку ( а.с. 10). Як убачається з плану
зовнішніх меж земельної ділянки. її
ширина з фасаду, тобто з червоної лінії
становить 14.67 м., з тильної сторони - 13.80
м., а довжина - 49.19 м. З вказаних розмірів
витікає, що площа земельної ділянки
позивача, при зазначених параметрах
буде більше від визначеної в Держакті,
яка передана у власність позивача.

Суд встановив і те, що згідно до змісту
договору купівлі-продажу від 16.08.1990
року, відповідачу належить житловий
будинок АДРЕСА_2, з господарськими та
побутовими будівлями і спорудами, які
знаходяться на земельній ділянці,
норма якого не визначена ( а. 18-19
архівної справи МБТІ). Як убачається з
плану земельної ділянки від 13.11.1989 року,
ширина земельної ділянки відповідача з
фасаду становила 29.51 м., з тильної
сторони - 29.16м., довжина - 29.60 м. (а.1 справи
МБТІ, а.с. 13). Відповідно до Держакту на
право приватної власності на землю
серії III-ЛГ № 019590, ОСОБА_8, на підставі
рішення Червонопартизанської міської
ради № 41 від 23.04.1998 року передана у
приватну власність земельна ділянка
площею 0.0914 га по АДРЕСА_2. Відповідно до
плану зовнішніх меж земельної ділянки,
переданої у власність відповідачу,
ширина земельної ділянки з фасаду,
тобто червоної лінії становить 29.70 м.,
ширина з тільної сторони, тобто з боку
позивача - 29.6 м., довжиною ліворуч - 30.85
м., праворуч - 30.8 м. ( а.с. 14). За таких
обставин суд першої інстанції також
зробив висновки про те, що сторони по
справі є власниками суміжних земельних
ділянок, та з приводу межі суміжного
землекористування між ними і виник
спір, який регулюється нормами ЦК
України, ЗК України та іншими
законодавчими і підзаконними актами.
Враховуючи те, що з позову позивача
убачається його незгода з передачею
відповідачу, на підставі Держакту від
23.04.1998 року, у власність земельної
ділянки, суд дійшов до висновків про те,
що спір слід розглядати на підставі ЗК
України 1990 року, у тій його редакції, що
діяла станом на момент передачі
земельної ділянки у власність.

Судом першої інстанції було
встановлено і те, що відповідач першим
придбав у власність житловий будинок
та приватизував земельну ділянку, на
якій вин знаходився, а потім це зробив і
позивач. На момент приватизації
земельних ділянок, кожним з них була
виконана відповідна процедура
узгодження меж суміжного
землекористування. Причому спочатку
ОСОБА_5, потім - ОСОБА_1, який на момент
приватизації своєї земельної ділянки
та узгодження меж суміжного
землекористування, в тому числі з
відповідачем не міг не знати що
земельна ділянка останнього - вже
передана ОСОБА_5 у приватну власність,
та не оспорював на той момент ані
рішення виконкому, ані Державного акту,
виданому на його підставі, тому якщо,
після отримання ним (ОСОБА_1) Державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку, на якій знаходиться
його квартира, і відбулося накладення
земельних ділянок, то це сталося
внаслідок накладення земельної
ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку
ОСОБА_5, а не навпаки, оскільки останній
першим приватизував свою земельну
ділянку. Суд зауважив у рішенні і про
те, що з плану зовнішніх меж земельної
ділянки позивача в Держакті, в ньому
допущена помилка, внаслідок якої
довжина земельної ділянки вказана в
розмірі 49.19 м., в той час, як станом на 1991
рік становила 43м. Сам позивач при цьому
не заперечував того, що цей розмір
вказано помилково, внаслідок описки,
але якою повинна бути довжина
земельної ділянки за
правовстановлюючим документом
Держактом - доказів суду, всупереч
вимогам ст.ст. 10,11, 60, 61 ЦПК України, не
надав, як не надав доказів і щодо того,
якими є плани фактичного
землекористування на цей час. Судом
було встановлено і те, що з схеми меж
земельних ділянок по провулку
Больничному і вул. Первомайській від 1984
року, що була надана представником 3-ї
особи, межі земельних ділянок між цими
вулицями, та земельними ділянками
сторін є рівними, тоді як вимогами
позивача, вона повинна змінити
конфігурацію на межі з відповідачем. У
рішенні суду судом було констатовано і
те, що помилка в написанні прізвища
відповідача, як і помилка в визначенні
довжини земельної ділянки позивача в
їх Державних актах, не можуть самі по
собі бути підставами для скасування чи
визнання недійсними як самих Державних
актів, так і рішень виконкому
Червонопартизанської міської ради, на
підставі яких вони прийняті, адже
описки можуть бути виправлені, а
вказані рішення були прийняті у
відповідності із вимогами
законодавства і позивачем не було
надано доказів на їх спростування.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції, адже
до них він дійшов із належним
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, при оцінці
доказів судом не було допущено таких
порушень норм процесуального права, що
давали б підстави для скасування чи
зміни рішення.

Доводи ж апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
адже відповідно до правил ст. 61 ЦПК
обставини, що були встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи чи особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Між тим, як рішенням Свердловського
міського суду від 05.06.2012 року так і
ухвалою Апеляційного суду Луганської
області від 16.10.2012 року у цивільній
справі, участь у якій брали ті самі
особи - а саме у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_1 було встановлено, що
монтаж огорожі ОСОБА_1 було здійснено
із порушенням межі земельної ділянки
ОСОБА_5 (а.с. 34), при цьому рішенням суду
саме ОСОБА_1 було зобов'язано усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 у межах
раніше встановленого
межекористування, та зобов'язано його
не чинити перешкоди ОСОБА_5 в
користуванні цією земельною ділянкою
(а.с. 30-34, 35-36), в рішенні та ухвалі суду
було зроблено і певні висновки щодо
підписання ОСОБА_1 акту згоди сумісних
меж земельної ділянки (а.с. 33), щодо
надання згоди ОСОБА_1 на передачу
ОСОБА_5 земельної ділянки саме у такому
розмірі та розташуванні, як це
зазначено у оспорюваному тепер ним
державному акті на право власності на
землю (а.с. 36).

Не заслуговує на увагу і посилання у
апеляції на те, що судом нібито не було
перевірено законність рішення про
передачу земельної ділянки - адже судом
було наведено свої висновки із цього
приводу у рішенні, судом
досліджувались необхідні оригінали
правовстановлюючих документів - і,
відповідно, дотримано у цьому вимог
Постанови Пленуму Верховного суду
України №7 від 16.04.2004 року та правил
оцінки доказів. Доводи апеляції про те,
що судові рішення - а саме рішення
Свердловського міського суду від 05.06.2012
року та ухвала Апеляційного суду
Луганської області від 16.10.2012 року «не
відповідають заявленим вимогам
апелянта про захист його права
власності на землю та не стосуються
суті спору» є хибними, адже встановлені
зазначеними рішеннями обставини у силу
приписів ст. 61 ЦПК є доведеними без
додаткового доказування - саме на ці
рішення посилався відповідач при
розгляді справи як на підставу своїх
заперечень (а.с. 37-38), а отже суд не мав
права не враховувати їх. Те ж саме
стосується і міркувань у апеляції щодо
недоведеності факту узгодження із
ОСОБА_1 меж земельної ділянки - вони теж
не можуть бути враховані з
передбачених ст. 61 ЦПК підстав.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення у межах доводів
апеляційної скарги колегія суддів
приходить до висновків про те, що судом
першої інстанції були належним чином
враховані при ухваленні рішення усі
факти, що входили до предмету
доказування, ті ж обставини, якими є
мотивоване рішення - є підтвердженими
належними та допустимими доказами що є
доведеними, у тому числі і судовими
рішеннями, що вже набрали юридичної
сили. Висновки суду по справі
відповідають встановленим фактам, при
розгляді справи судом першої інстанції
було дотримано та правильно
застосовано норми матеріального й
процесуального права, а отже
відповідно до правил ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314 - 315 ЦПК
України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Свердловського міського суду
Луганської області від 31 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:________________
Судді:________________________