інстанції Маценко Н.П.Провадження №
22-ц/780/2793/14 Доповідач у 2 інстанції
ФінагєєвКатегорія 18
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Сліпченко О.І.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 05 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
приватний нотаріус Броварського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивач
звернулася до суду з позовом та просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу 1/2 частини житлового
будинку з відповідними господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1,
укладений 31 липня 2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, скасувати право власності
ОСОБА_1 та поновити за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку за вищезазначеною адресою.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на
підставі договору купівлі-продажу від
07.06.1999 року, ОСОБА_2 придбала будинок
АДРЕСА_1 На момент укладення вказаного
договору не існувало жодних заборон
щодо відчуження або арешту придбаного
нерухомого майна. 03 серпня 1999 року за
позивачем зареєстровано право
власності на вказаний будинок. У грудні
1999 року ОСОБА_2 отримала державний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,1102 га,
розташовану по АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням для ведення особистого
підсобного господарства та
обслуговування житлового будинку.

31 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладено договір купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку, посвідчений
приватним нотаріусом Броварського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
Пунктом 2.1 договору купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку продавцем та
покупцем погоджено ціну предмету
договору, яка становить 154 054 грн. та
дані кошти отримано продавцем під час
підписання договору. У той же час ними
погоджено, що право власності на
земельну ділянку, на якій знаходиться
відчужувана в даному договорі частина
житлового будинку, відповідно до ст. 120
ЗК України та ст. 377 ЦК України перейде
до покупця шляхом оформлення договору
відчуження земельної ділянки після
виготовлення всіх необхідних
документів. У пункті 1.4 оскаржуваного
правочину зазначено, що відсутність
заборони відчуження предмету договору
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна № 37164960 від 31.07.2012 року
за повідомленням КП Броварської
міської ради «Броварське БТІ» за № 460.

Під час укладення спірного договору
ОСОБА_2 стало відомо, що даний будинок
перебуває під забороною з 01.01.1956 року,
заборона внесена реєстратором
Броварської міської державної
нотаріальної контори 11.08.2004 року на
підставі архівних документів, де
власником домоволодіння, що
знаходиться по АДРЕСА_1, зазначена
ОСОБА_4 Договір купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку суперечить
вимогам закону, а саме частині 1 статті 5
Закону України «Про нотаріат» за якою
нотаріус зобов'язаний відмовити у
вчиненні нотаріальної дії в разі її
невідповідності законодавству України
або міжнародним договорам. Оскільки
зміст оскаржуваного правочину
суперечить актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, моральним
засадам, його слід визнати недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 05 березня 2014
року позов задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу від
31.07.2012 року 1/2 частини житлового будинку
з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1 посвідчений
приватним нотаріусом Броварського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за № 1565.
Скасовано реєстрацію права власності
ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку
з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1. Поновлено за ОСОБА_2
реєстрацію права власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1 У
порядку застосування правових
наслідків недійсності правочину
стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові кошти в розмірі 154 054 (сто
п'ятдесят чотири тисячі п'ятдесят
чотири) грн. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції через неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги зазначає,
що в матеріалах справи міститься
ухвала від 15.11.2012 року, з якої
вбачається, що за заявою ОСОБА_2 суд
визнав накладення арешту на будинок
безпідставним та скасував його.
Достовірних даних про існування арешту
від 1956 року немає. Дійсною причиною
звернення позивача до суду є не
наявність заборони під час укладання
оспорюваного договору, а те, що в
односторонньому порядку ОСОБА_2
суттєво підвищила ціну на земельну
ділянку під будинком, з чим відповідач
не погодився. Договір укладений в
належній формі, будь-яких реальних
заборон або обмежень щодо будинку не
існувало.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 07 червня 1999 року
ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 житловий
будинок з відповідними надвірними
будівлями, що знаходить в АДРЕСА_1, про
що свідчить договір купівлі-продажу
будинку, посвідчений приватним
нотаріусом Броварського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі за № 1333.

03 серпня 1999 року за позивачем
зареєстровано право власності на
будинок у Броварському міжміському
бюро технічної інвентаризації, що
підтверджується відповідною відміткою
на договорі.

06 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладено попередній договір. За
умовами п. 1.3 даного договору, з моменту
отримання ОСОБА_2 всіх необхідних
документів, сторони зобов'язалися не
пізніше 06.10.2012 року укласти основний
договір купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки площею
0,1102 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1
Продаж земельної ділянки буде
здійснено за 1 040 000 грн., що на день
підписання цього попереднього
договору є еквівалентом суми 130 000
доларів США.

31 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладено договір купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку за умовами
якого продавець передала у власність, а
покупець прийняв у власність 1/2 частину
житлового будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами АДРЕСА_1

Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 15 листопада
2012 року заяву ОСОБА_2 про зняття
заборони на відчуження задоволено.
Скасовано заборону на відчуження
будинку АДРЕСА_1, накладену Броварською
міською державною нотаріальною
конторою 11 серпня 2004 року на підставі
архівних даних від 01.01.1956 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем надано належні та
допустимі докази, які підтверджують
обставини, що під час посвідчення
оспорюваного правочину порушено чинне
законодавство та відповідні
інструкції, зокрема, вимоги ст.ст. 5, 55
Закону України «Про нотаріат» та
вимоги інструкції «Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України».

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 Закону України «Про
нотаріат» при посвідченні угод про
відчуження або заставу жилого будинку,
квартири, дачі, садового будинку,
гаража, земельної ділянки, іншого
нерухомого майна перевіряється
відсутність заборони відчуження або
арешту майна.

З матеріалів справи вбачається, що під
час придбання ОСОБА_2 у 1999 році будинку
заборона щодо його відчуження не
існувала. З витягу з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна вбачається, що у 2004 році було
зареєстровано заборону відчуження на
житловий будинок по АДРЕСА_1 Підстави
обтяження не вказано, власником
будинку є ОСОБА_4 Однак, згідно довідки
КП Броварської міської ради БТІ ОСОБА_4
власником зазначеного житлового
будинку ніколи не являлася. Таким
чином, витяг з реєстру містить
неточності і не може буде належним
доказом того, що заборона відчуження
спірного нерухомого майна існувала в
дійсності. Ухвалою суду від 15 листопада
2012 року скасовано заборону на
відчуження будинку за вищезазначеною
адресою, накладену Броварською міською
державною нотаріальною конторою 11
серпня 2004 року на підставі архівних
даних від 01.01.1956 року, як таку, що
накладена помилково.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання не дійсним договору
купівлі-продажу з підстав наявності
заборони на відчуження предмета
оскаржуваного договору, суд першої
інстанції не звернув уваги, що позивач
не надав суду рішення відповідного
органу про накладення заборони на
відчуження будинку позивача. Рішення
про зазначену заборону у справі
відсутнє. Як пояснила сама позивач
ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції
зазначений арешт був накладений
помилково, а з матеріалів справи
вбачається що він стосувався майна
ОСОБА_4, яка до суду за захистом свого
порушеного права не зверталась.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом, позивач не надала доказів
того, що укладенням оспорюваного
договору порушено її права і що саме
для забезпечення прав позивача, яке
могло бути порушено, була накладена
заборона на відчуження будинку.

Як вбачається з матеріалів справи
заборона на відчуження будинку, що була
скасована ухвалою суду від 15 листопада
2012 року не стосується прав та
обов'язків ОСОБА_2

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Пунктом 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06 11 2009
року № "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" встановлено,
що реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку із цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції,
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, стягуючи із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 154 054 грн.
у порядку застосування правових
наслідків недійсності правочину, суд
першої інстанції не звернув увагу на
зазначені вимоги закону, вийшов за межі
позовних вимог та застосував правила
реституції, про що жодних вимог сторони
у справі не заявляли.

За таких обставин, суд першої інстанції
не в повній мірі дослідив обставини
справи та прийшов до помилкового
висновку про наявність підстав до
задоволення позову, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на наявних у
справі доказах, а тому рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 05 березня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
приватний нотаріус Броварського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання договору недійсним
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючої по
АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, проживаючого
по АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 770 грн. 27
коп. (сімсот сімдесят сім грн. 27 коп.).

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Сліпченко О.І.