Справа № 1021/1525/13 Головуючий у І
інстанції Нечепоренко Л.М.Провадження
№ 22-ц/780/1628/14 Доповідач у 2
інстанції АнтоненкоКатегорія 20
УХВАЛА

Іменем України

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Ромашини І.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рокитнянського районного суду
Київської області від 26 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку, посилаючись на те,
що 29 липня 2009 року між ним та
відповідачкою було укладено договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1.
Під час укладення вказаного договору
позивач вважав, що укладає договір
довічного утримання, згідно яким його
дочка відповідач ОСОБА_2 повинна
доглядати за ним та після його смерті
даний будинок перейде в її власність.
ОСОБА_1 пояснення нотаріуса щодо умов
укладеного договору не чув, оскільки
має поганий слух, а сам договір перед
підписанням навіть не читав. З 2013 року
ОСОБА_2 перестала відвідувати та
телефонувати позивачу. У квітні 2013 року
ОСОБА_1 звернувся до державного
нотаріуса, де й отримав договір
дарування та роз'яснення правової
природи договору, а саме того, що
відповідач за даним договором не має
обов'язку по догляду за позивачем. У
зв'язку з викладеним та уточненими
позовними вимогами позивач просив
визнати недійсним договір дарування
від 29 липня 2009 року між ним та
відповідачем по справі, скасувати
державну реєстрацію даного договору,
поновити строк звернення до суду.

Рішенням Рокитнянського районного
суду від 26 грудня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що 29 липня 2009
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд обгрунтовано
виходив з положень ст. ст. 229, 257, 268, 717 ЦК
України та прийшов до правильного
висновку про те, що позивач пропустив
строк звернення до суду за захистом
свого цивільного права.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року № 9 вбачається, що відповідно до
статей 229-233 ЦК України правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Проте позивачем не наданого жодного
належного та допустимого доказу того,
що все ж таки насправді вони з
відповідачем мали укласти договір
довічного утримання.

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 256,
257 ЦК України позовна давність це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції правильно
визначився з характером правовідносин,
що виникли між сторонами та застосував
до них відповідні норми права.

Висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав до його
скасування при апеляційному розгляді
справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рокитнянського районного суду
Київської області від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: