АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/897/2014
інстанції: Новак А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Голосіївського районного
суду міста Києва від 3 жовтня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення майнової та
моральної шкоди, зобов'язання не чинити
перешкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення майнової та
моральної шкоди, зобов'язання не чинити
перешкоди.

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 3 жовтня 2013 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 93
832,86 грн. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права та процесуального
права, на невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні позову
відмовити повністю.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 проти
апеляційної скарги заперечував, просив
рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 3 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що 10 травня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було укладено договір довічного
утримання (догляду).

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 18 листопада 2010
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Головне
управління юстиції в місті Києві, про
розірвання договору довічного
утримання та виселення з житлового
приміщення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
довічного утримання удаваною угодою,
яке набрало законної сили 23 серпня 2011
року, було розірвано договір довічного
утримання (догляду), укладений 10 травня
2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до п. 7 договору довічного
утримання(догляду) ОСОБА_2
зобов'язалась, у тому числі,
здійснювати щомісячну сплату
квартирної плати.

Відповідно до статті 22 ЦК України,
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Пунктом один частини 2 статті 22 ЦК
України передбачено, щозбитками є
витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права.

З довідки № 37 від 29 травня 2012 року, № 62
від 31 липня 2012 року, № 278 від 11 вересня
2013 року про наявність заборгованості
та квитанції про сплату вбачається, що
за час користування ОСОБА_2 квартирою
АДРЕСА_1 була нарахована
заборгованість у розмірі 11 350,00 гривень,
яка оплачувалася нерівними частинами,
як позивачем так і відповідачем.

ОСОБА_2 частково здійснено оплату суми
заборгованості по квартирній платі, а
саме у розмірі 7 040,00 грн., про що
свідчить надана квитанція № к27/Е/51 від
14 листопада 2012 року, а тому дана позовна
вимога підлягає частковому
задоволенню, у розмірі 4 310,00 гривень (11
350,00 гривень(сума заборгованості) - 7 040,00
гривень (сума вже сплаченого).

Відповідно до п. 8 договору довічного
утримання(догляду) від 10 травня 2005 року,
набувач не має права до смерті
відчужувача продавати, дарувати,
міняти майно передане за цим договором,
укладати щодо нього договір застави,
ренти, передавати його у власність
інших осіб на підставі іншого
правочину.

З матеріалів справи вбачається, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 1 квітня 2007 року було
укладено договір оренди житла, який з
врахування укладеної 2 серпня 2007 року
додаткової угоди № 1 до договору оренди
житла від 1 квітня 2007 року діяв до 31
березня 2010 року з визначенням умови
плати орендарем за оренду у розмірі 2
700,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦК України,
власник майна має право вимагати від
особи, яка знала або могла знати, що
вона володіє майном незаконно
(недобросовісний набувач), передання
усіх доходів від майна, які вона
одержала або могла одержати за весь час
володіння ним.

З врахуванням встановленого факту
існування та виконання сторонами
договору оренди житла від 1 квітня 2007
року, зобов'язань відповідача належним
чином і у повному обсязі, у тому числі
сплати орендної плати за житло, суд
правильно виходив з того, що ОСОБА_2.
отримала дохід у розмірі 97 200,00 гривень,
виходячи з розрахунку 36 місяців (період
оренди) X 2 700,00 гривень (щомісячна плата
за житло).

В той же час, враховуючи встановлення і
доведеність факту отримання ОСОБА_2
такого доходу від майна ОСОБА_3 у
розмірі вищому ніж пред'явлено до
стягнення, позивачем пред'явлено
вимогу про стягнення з відповідача
суми доходу від майна у розмірі 78 300,00
гривень, яка підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Задовольняючи вимоги позивача про
стягнення майнової шкоди, суд вірно
виходив з того, що відповідачем не
надано будь-яких доказів того, що нею
сплачено повну суму заборгованості по
оплаті комунальних послуг та не
отримано жодного доходу від здачі в
оренду третій особі квартири позивача
внаслідок припинення дії договору
оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб.

З врахуванням доведеності вини
відповідача у заподіянні позивачу
майнової шкоди суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
внаслідок винних дій відповідача
позивачу ОСОБА_3 також завдано
моральної шкоди, яка виразилася в тому,
що неправомірна поведінка ОСОБА_2 по
відношенню до майна власника призвела
до порушення нормальних (звичних) умов
проживання позивача у своєму
повсякденному житті та з урахуванням
принципів розумності і справедливості
в конкретному випадку визначив
відшкодування такої шкоди у розмірі 10
000,00 гривень.

Враховуючи встановлені при розгляді
справи обставин та відсутність
доказів, які б підтверджували, що на
момент розгляду спору відповідачем
позивачу чиняться перешкоди у
здійсненні права власності та
користування квартирою АДРЕСА_1 суд
першої інстанції дійшов висновку про
необхідність відмови в позові в цій
частині, з чим погоджується і
апеляційний суд.

Судом правильно вирішено питання про
розподіл судових витрат по справі у
відповідності до вимог статті 88 ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що висновки суду про стягнення з
відповідача матеріальної шкоди, в тому
числі щодо доходів, отриманих за
договором суборенди, є помилковим, на
правильність його висновків не
впливають, оскільки задовольняючи
вимогу про стягнення матеріальної
шкоди в частині отриманих відповідачем
доходів суд виходив тільки із умов
укладеного між відповідачем та третьою
особою договору оренди житла.

Не впливають на висновки суду також
посилання скарги щодо того, що
відповідач не отримувала жодних
доходів від майна після 23 серпня 2011
року, тобто після розірвання договору
довічного отримання, оскільки кошти
стягнуті судом як доходи, отримані за
укладеним договором оренди житла, який
діяв з 1 квітня 2007 року до 31 березня 2010
року, тобто до розірвання договору
довічного утримання.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, не відносяться до підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Підстав до скасування рішення суду
передбачених статтею 309 ЦПК України при
апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена
на підставі пункту першого частини 1
статті 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 3 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий : І.М.
Вербова

Судді : Г.М.
Кирилюк

М.М.Панченко