Справа № 761/798/14-ц
Провадження №2/761/2059/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

13 травня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Сіромашенко Н.В.,

при секретарі
Панченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд неповнолітньої
дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, в якому просить
надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3,
на багаторазовий тимчасовий виїзд за
кордон України, без згоди та супроводу
батька ОСОБА_2, до досягнення ним
повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 та
надати дозвіл ОСОБА_1 на оформлення та
виготовлення проїзних документів
дитини, ОСОБА_3, на право на
багаторазові тимчасові виїзди за
кордон України, до досягнення дитиною
повноліття без згоди батька, ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що шлюб з
відповідачем розірвано відповідно до
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.02.2013 р. Від шлюбу у
них народився син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Син проживає з нею. З 2,5 років він має
діагноз - цукровий діабет, тип 1 (важка
форма). Йому необхідний постійний її
нагляд, оскільки лише вона в змозі
підрахувати кількість необхідного
інсуліну, його вид (довгий або
короткий), кількість ін'єкцій в день,
кількість вуглеводів в їжі і час їх
прийому для збереження нормального
рівня глюкози в крові. У зв'язку з
ростом дитини і мінливим гормональним
фоном, норми інсуліну коливаються, тому
син повинен весь час перебувати під її
наглядом.

Покласти сина до лікарні на час її
виїзду за кордон, для правильного
догляду, вкрай небажано через його
лабільну психіку і відсутністю у нього
досвіду залишатися без рідних. Так як
вона лікар, за 6,5 років його хвороби, їй
вдалося домогтися того, що він не
вважає свою проблему важкою і не знає,
що є інвалідом. Правильний догляд,
дотримання режиму харчування та
лікування забезпечить життєдіяльність
дитини та продовжить його життя до
старості. Вона не має можливості
виїхати за кордон без сина.

Іван в 2013 році почав ходити до школи - до
цього часу він був на індивідуальному
навчанні з метою кращого контролю
рівня глюкози в крові. Вона щоденно
приходить до школи, робить ін'єкцію і
годує його обідом після 4-го уроку.

ЇЇ старша донька, ОСОБА_4, навчається у
Франції. У будь-який момент може
виникнути ситуація, що вимагає її
приїзду до Франції, однак вона не в
змозі покинути територію України, так
як не може взяти сина з собою.

Відповідач не займається вихованням
сина та не надає йому матеріальну
допомогу.

На її прохання надати сину дозвіл на
виїзд за кордон до його повноліття,
відповідач відмовив.

У зв'язку з чим вона звернулась до суду
за захистом її прав.

В судовому засіданні представник
відповідач позов підтримав та просив
його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не сповіщав.

У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК
України суд вважає за можливе
розглянути справу на підставі наявних
у справі доказів, проти чого не
заперечував представник позивача.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 18.02.2013 р., що
підтверджується рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18.02.2013 року.

Від шлюбу сторони мають сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, виданим Відділом РАЦС
Шевченківського РУЮ у м. Києві 22.01.2004 р.
Серії НОМЕР_1.

Відповідно до довідки лікаря
Обласної дитячої лікарні
поліклінічного відділення м. Мукачево
від 19.04.2013 р. ОСОБА_3 встановлений
діагноз: цукровий діабет, важка форма,
тип І.

02.09.2013 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2
з листом, в якому просила надати дозвіл
на виїзд сина за кордон без його
дозволу до досягнення ним повноліття, з
метою реалізації його права на
безперешкодний виїзд за кордон.
Оскільки син хворіє, вона не має
можливості залишати його вдома на час
її від'їзду за кордон. Їй необхідно мати
можливість вільно планувати поїздки за
кордон для обстеження і можливого
лікування сина, та по можливості
відання їх доньки у Франції, або країні
її перебування та вирішення власних
справ.

17.09.2013 року відповідачем надана
відповідь позивачці на вищевказаний
лист, з якого вбачається, що загалом він
не заперечує проти надання
одноразового дозволу для виїзду сина
за кордон, проте просить надати
інформацію, що підтверджує реальність
і обґрунтованість виїзду.

Таким чином, позивачкою не надано
доказів щодо наявності конкретного
спору, який потребує вирішення його
судом. Суд також вважає за необхідне
зауважити також на те, що позивачкою
були заявлені позовні вимоги на
випадок можливого виникнення спору у
майбутньому.

В той же час згідно із ст. 15 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане, звернення до суду з
вищевказаним позовом у порядку ст. 3 ЦПК
України повинно мати місце тільки за
наявності спору.

Крім того, відповідно до ст. 141 СК
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України,
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

П. 2 -3 Постанови Кабінету
Міністрів України № 57 від 27.01.1999 року
«Про затвердження правил перетинання
державного кордону громадянами
України», передбачено, що виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, здійснюється за згодою
обох батьків (усиновлювачів) (далі -
батьки) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку.

Отже, чинним законодавством
України встановлено саме право, а не
обов'язок батьків, щодо надання згоди
на виїзд дитини за кордон. А тому за
таких обставин відсутні правові
підстави для зобов'язання відповідача
на вчинення дій, не передбачених
законом.

Посилання позивачки на те, що
відповідач не приймає участь у
вихованні дитини та матеріально не
допомагає, не впливає на сутність
вирішення даного спору, а тому суд не
приймає їх до уваги.

За таких обставин суд приходить до
висновку про залишення позову без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд неповнолітньої
дитини за кордон без згоди батька
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку. У
цьому разі строк на апеляційне
оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

СУДДЯ: