АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Нежури В.А.

при секретарі:
Ошедшій А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014
року про забезпечення позову у
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк Кіпру»
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/4360/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Лазаренко В.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в с т а н о в и л а :

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року заяву
представника Публічного акціонерного
товариства «Банк Кіпру» (далі - ПАТ
«Банк Кіпру») про забезпечення позову
задоволено.

Накладено арешт на грошові кошти,
рухоме та нерухоме майно та майнові
права, що належать відповідачеві
ОСОБА_2 і знаходяться у нього або в
інших осіб, в межах суми позову - 5 018 576, 44
грн.

Не погодившись із такою ухвалою суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
положень ст. ст. 10, 151-153 ЦПК України,
просила ухвалу суду першої інстанції
скасувати та постановити нову ухвалу,
якою відмовити в задоволенні заяви ПАТ
«Банк Кіпру»про забезпечення позову.
На думку апелянта, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
задоволення заяви ПАТ «Банк Кіпру»про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на грошові кошти, рухоме та
нерухоме майно та майнові права, що
належать відповідачеві ОСОБА_2, не
дотримавшись вимог про співмірність та
порушив право відповідача на
користування та розпорядження усім
належним йому майном, грошовими
коштами та майновими правами. При
цьому, судом не було вжито жодних
заходів щодо встановлення суми наявних
у відповідача грошових коштів,
витребування відповідних документів,
які підтверджували б вартість
належного відповідачу нерухомого
майна, рухомого майна та майнових прав,
а також не було розглянуто питання
забезпечення вимоги позивача заставою.
Також, судом не було враховано
роз'яснення Верховного Суду України,
які викладені в п. 4 Постанови Пленуму
від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову».

В суді апеляційної інстанції Діденко
Ю.О. в інтересах ПАТ «Банк Кіпру» проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував та просив її відхилити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився,
про час та місце апеляційного розгляду
справи повідомлений належним чином, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за
можливе слухати справу за його
відсутності.

01 квітня 2014 року ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 направила на адресу суду
телеграму, в якій просила відкласти
розгляд справи у зв'язку з її хворобою.
Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано суду
доказів на підтвердження поважності
причин неявки в судове засідання, а
також не було наведено будь-яких
причин, за яких ОСОБА_2 не зміг з'явитися
в судове засідання особисто, а тому,
колегія суддів дійшла висновку про
відмову в задоволення заявленого
клопотання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення Діденка Ю.О. в інтересах ПАТ
«Банк Кіпру», з'ясувавши обставини
справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваної ухвали, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26
грудня 2013 року ПАТ «Банк Кіпру»
звернулося до Солом'янського районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, а також порушило перед судом
питання про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на грошові кошти,
рухоме та нерухоме майно та майнові
права, що належать відповідачеві
ОСОБА_2 і знаходяться у нього або в
інших осіб, в межах суми заявлених
позовних вимог, а саме 5 018 576, 44 грн.
(а.с.2-7).

Суд першої інстанції дійшов висновку
про задоволення заяви ПАТ «Банк Кіпру»
про забезпечення позову. При цьому, суд
виходив з положень ст. ст. 151-153 ЦПК
України, а також з того, що невжиття
заходів щодо забезпечення позову може
зробити неможливим чи ускладнити
виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Частинами першою та третьою статті 151
ЦПК України передбачено, що суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити, передбачені цим Кодексом,
заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України
допускається забезпечення позову
накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 2006
року № 9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» згідно з п. 1 ч. 1
ст. 152 ЦПК позов майнового характеру
дозволяється забезпечувати шляхом
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві і
знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, які викладені в п. 4
Постанови Пленуму від 22 грудня 2006 року
№ 9 Розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. Вирішуючи питання
про забезпечення позову суд має брати
до уваги інтереси не тільки позивача, а
й інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Підставою забезпечення позову є
обґрунтоване припущення заявника, що
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстав для забезпечення
позову ПАТ «Банк Кіпру» накладенням
арешт на грошові кошти, рухоме та
нерухоме майно та майнові права, що
належать відповідачеві ОСОБА_2 і
знаходяться у нього або в інших осіб, в
межах суми позову - 5 018 576, 44 грн.,
ураховуючи характер та обсяг позовних
вимог, а також те, що невжиття заходів
забезпечення може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду у
разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвала суду першої інстанції про
забезпечення позову вже була частково
виконана шляхом накладення арешту на
грошові кошти, які знаходяться на
рахунках ОСОБА_2 НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3,
НОМЕР_4 та НОМЕР_5. Відповідно до
повідомлення ПАТ «Банк Кіпру» залишки
грошових коштів на рахунках на момент
накладання арешту складають: НОМЕР_1 -
482,55 грн., НОМЕР_2 - 33,36 дол. США, НОМЕР_3 -
1230,44 дол. США , НОМЕР_4 - 70,00 грн. та НОМЕР_5
- 100,00 дол. США (а.с.70).

При цьому, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції не було вжито жодних
заходів щодо встановлення суми наявних
у відповідача грошових коштів,
витребування відповідних документів,
які підтверджували б вартість
належного відповідачу нерухомого
майна, рухомого майна та майнових прав,
а також не було розглянуто питання
забезпечення вимоги позивача заставою,
оскільки ЦПК України не передбачає
вчинення судом відповідних дій під час
вирішення питання про забезпечення
позову після відкриття провадження,
забезпечення вимоги позивача про
забезпечення позову заставою не є
обов'язковим.

Крім того, звертаючись до суду з
апеляційною скаргою, апелянтом не було
зазначено, яке саме право ОСОБА_2 було
порушено оскаржуваною ухвалою суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відхиляє посилання апелянта на
порушення судом першої інстанції
положень ст. ст. 10, 151-153 ЦПК України, а
також п. 4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 2006 року № 9.
При цьому, відповідач не позбавлений
права на звернення до суду із заявою
про заміну виду забезпечення позову за
наявності підстав, визначених ст. 154 ЦПК
України.

Колегія суддів не вбачає порушень
судом першої інстанції норм
процесуального права та підстав для
скасування оскаржуваної ухвали.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2
підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м.
Києва від 16 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.А. Нежура