У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді:
Гордійчук С.О.

суддів : Буцяка З.І.,
Демянчук С.В.

секретар судового
засідання : Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського
міськрайонного суду Рівненської
області від 28 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочинів недійсними.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 28 лютого
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
позики грошових коштів на суму 15 000
доларів США від 22 серпня 2011 року та
договору іпотеки укладеного 22 серпня
2011 року та посвідченого приватним
нотаріусом Дубенського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 -
відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній
скарзі позивачка вважає його
незаконним через невідповідність
висновків суду обставинам справи,
вказує на неправильно застосовані
норми матеріального та допущені
порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд не взяв до уваги те, що
кошти в сумі 15 000 доларів США від ОСОБА_2
вона не отримувала і в матеріалах
справи відсутні докази про передачу їй
цих коштів відповідно до п.7 договору
позики. Судом не враховано покази
свідка ОСОБА_4, батька відповідача, та
те що відповідач взагалі не мав
будь-яких грошових коштів, а тому не міг
їх позичати. Вказує, що кошти по позиці
отримала від іншої особи - ОСОБА_5.і лише
в сумі 5 000 доларів США.

Крім того, оскільки договір позики
нотаріально не посвідчувався, то
висновок суду про ознайомлення її з
вимогами, додержання яких є
необхідними для чинності договору є
хибний.

Суд неправильно визначив
правовідносини та безпідставно не
врахував положення ст..1051 ЦК України.
Крім того, суд не дав належної оцінки
поясненням свідків відповідача, які
свідчать про обман щодо неї зі сторони
відповідача.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Із позовної заяви вбачається, що
підставами визнання розписки
недійсною позивач зазначала як
введення її в оману відповідачем, так і
за безгрошовістю укладеної угоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд виходив з його недоведеності.

На підтвердження такого висновку в
рішенні наведенні відповідні мотиви та
докази з якими погоджується і
апелційний суд.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 22 серпня 2011
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено
договір позики на суму 15 000 доларів США
на строк до 22 грудня 2011 року (а.с.19).

Згідно з пунктом 7 договору
позикодавець зобов'язується надати
позику в наступному порядку: 15 000
доларів США на протязі трьох робочих
днів від дати підписання даного
договору. Позика надається готівкою,
шляхом передачі готівки Позичальнику .

Пунктом 3 договору передбачено, що
зобов'язання за цим договором
забезпечується іпотекою житлового
будинку з господарськими будівлями та
земельною ділянкою що озташовані за
адресою: АДРЕСА_1 і які належать
позичальнику.

22 серпня 2011 року між сторонами було
укладено договір іпотеки, який
відповідно до п.1.1 забезпечує всі
вимоги іпотекодержателя, які
випливають з договору позики грошових
коштів від 22 серпня 2011 року укладеного
між іпотеко держателем та
позичальником за умовами якого
позичальник зобов'язаний
іпотекодержателю не пізніше 22 грудня
2011 року повернути кошти у розмірі 15 000
грн., сплатити штрафні санкції у
розмірі і випадках. Передбачених
договором позики, сплатити проценти за
користування кредитом в розмірі 5%.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Із матеріалів справи вбачається, що під
час укладення оспорюваного договору
позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047
ЦК України щодо письмової форми
договору позики.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права (постанова Верховного
Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63
цс13).

Разом з тим, колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про те, що факт безгрошовості
договору позики, який було укладено,
повинен встановлюватися шляхом
визнання його недійсним відповідно до
положень ст.1051 ЦК України.

Стаття 1051 ЦК України передбачає
можливість оспорення договору позики
за безгрошовістю. Відповідно до вимог
цієї статті позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Безгрошовість
договору може бути підтверджена лише
належними і допустимими доказами.

Таким чином, безгрошовість є підставою
для оспорювання договору позики, а не
для визнання його недійсним.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.

Таким чином, при вирішенні позову про
визнання недійсним договору позики
суди повинні виходити із відповідних
норм Цивільного кодексу України, якими
регулюється вчинення саме цього виду
договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин, щодо якого
(правочину) законом передбачена
письмова форма, може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України саме
письмові докази мають визначальне
значення для правильного вирішення
спору в частині доведеності позовних
вимог, які ґрунтуються на спірних
правовідносинах,.

За положеннями ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК
України, ст. 60 ЦПК України саме
позичальник має довести належними та
допустимими доказами, що гроші йому не
були передані кредитором.

Доводи позивача про введення її в оману
належними і допустимими доказами не
доведені, тому суд дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладені вище обставини
справи та норми законодавства, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
при вирішенні спору всебічно і повно
з'ясував і перевірив всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінив
докази, дав їм належну правову оцінку,
правильно визначив норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняв обґрунтоване і законне
судове рішення.

Доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими, були предметом
розгляду в суді першої інстанції та не
мають в собі підстав, визначених ст. 309
ЦПК України, за наявності яких можливе
скасування судового рішення.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 28 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :