№ 2/269/75/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 лютого 2014 року Совєтський районний
суд міста Макіївки Донецької області

у складі:

головуючого судді :
Апалькової О.М.

при секретарях:
Савоскіній Ю.В.

Курепіній
М.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Макіївки
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3,треті особи, Приватний
нотаріус Макіївського Міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на стороні відповідача про визнання
договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

23.10.2013 року позивач, ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним вище позовом.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що відповідач
доводиться колишньою дружиною.
Знаходячись з 25.07.1988 року в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ними
01.08.1997 року обома була придбана
однокімнатна квартира,яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я відповідача.

25.10.2012 року шлюб між ними був розірваний
і ОСОБА_3 звернулась до суду про
розподіл спільного сумісного майна не
включив в розділ спірну квартиру,а коли
він звернувся в суд з позовом про
розділ даної квартири,йому було
сповіщено,що вона подарувала своїй
доньці,ОСОБА_5.

Так як відповідно до закону
розпорядження майном,яке знаходиться у
спільній сумісній
власності,здійснюється тільки за
згодою всіх співвласників,яке
висловлюється письмово та завіряється
нотаріально,а це правило діє після
розірвання шлюбу на майно,яке було
придбано в період шлюбу,а такої згоди
він при укладанні договору не
давав,тому просив суд визнати договір
дарування,укладений 27.05.2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримав позовні вимоги та просив їх
задовольнити в повному обсязі і
послався на ті ж підстави, які були
викладені у позовній заяві.

Відповідач, ОСОБА_3 проти позову
заперечувала пославшись на те,що
знаходилась в зареєстрованому шлюбі з
позивачем,який на теперішній час
розірваний.

Дійсно вона уклала договір дарування
зі своєю донькою, ОСОБА_5 у 2013 року і у
зв'язку з тим,що спірна квартира
належить їй на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 01.08.1997 року і хоча
квартира була куплена в шлюбі з
ОСОБА_2,однак на її особисті гроші,які
їй були подаровані бабусею та
знайомими, отже вважає, що
майно,набуте,нею за час шлюбу за кошти,
які належали їй, є її приватною
власністю.

До своїх пояснень добавила,що весною 2013
року вона втратила паспорт,а після його
відновлення та отримання 24.05.2013 року в
ньому не була зазначена відмітка про
сімейний стан,а саме реєстрація шлюбу
з позивачем,так як на час отримання
паспорту вже не знаходилась в шлюбі.

Не заперечувала про той факт,що в
заяві,яку відібрала нотаріус,вона
зазначила про те,що на час набуття
відчужуваного майна в зареєстрованому
шлюбі не перебувала та ні з ким не
проживала однією сім'єю.

Представник відповідача, ОСОБА_6 також
заперечувала проти позову ОСОБА_2 і
вважає,що відповідач діяла в рамках
закону при відчужуванні майна, так як
вона одна є власницею спірної квартири
на праві приватної власності.

Третя особа - Приватний нотаріус
Макіївського Міського нотаріального
округу ОСОБА_4 показала суду,що
27.05.2013 року, ОСОБА_3 уклала договір
дарування однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 Відповідно до
інструкції про нотаріальні дії
відповідач надала всі необхідні
документи щодо укладання договору,а
також паспорт, в якому не була
зазначена відмітка про укладання шлюбу
між нею та позивачем,тому діючи в
установленому законом порядку
відібрала від ОСОБА_3 заяву в якій вона
повідомила про те,що на час набуття
відчужуваного майна,а саме спірної
квартири,в зареєстрованому шлюбі не
перебувала,про що поставила свій
підпис.

Третя особа - ОСОБА_5 показала суду,що
відповідач доводиться
матір'ю,відносини з нею добрі. В 1997 році
відповідач купила їй спірну квартиру у
зв'язку з тим,що на той час відносини з
вітчимом були неприязні,він бив її та
виганяв з квартири АДРЕСА_2,де вона
разом з сторонами проживала однією
сім'єю,тому було прийнято рішення з
матір'ю зібрати гроші та купити
квартиру,так як на той час у
відповідача грошей не було. В квітні 1997
року на день народження відповідача,
бабуся, ОСОБА_7 подарувала гроші у сумі
300, або 500 гривень,її парень,ОСОБА_8,з
яким вона проживає і народила від нього
дитину подарував 700 гривень,та
тітка,ОСОБА_9 також подарувала
приблизно 300-500гривень і з цього часу
вона проживає в квартирі. А вже у травні
2013 року у матері з'явилися гроші і вона
подарувала спірну квартиру,оформивши
договором дарування у нотаріуса.
Вважає,що спірна квартира є особистою
приватною власністю відповідача.

Суд, вивчивши матеріали
справи,вислухавши пояснення
сторін,дослідивши письмові
докази,встановив наступні фактичні
обставини:

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5,27.05.2013 року був укладений
договір дарування на однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 зареєстрований в
реєстрі за номером № 420,з якого
вбачається,що спірна квартира належала
дарувальнику,ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу,посвідченого
приватним нотаріусом Макіївського
міського нотаріального округу
ОСОБА_10,01.08.1997 року за номером 879 ( а. с.
6,а.с.10-11).

Рішенням Совєтського районного суду
м. Макіївки від 25.10.2012 року шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2,який був
зареєстрований 25.07.1988
року,розірвано ( а.с.27);

Згідно заяви від ОСОБА_3,яка складена
приватним нотаріусом та особисто
підписана відповідачем,27.05.2013
року(а.с.44) видно,що остання зазначила
про те,що на час набуття майна,саме
спірної квартири,вона в
зареєстрованому шлюбі не перебувала та
ні з ким на час відчужуванням майна
однією сім'єю без укладання шлюбу не
перебувала;

Приведені фактичні дані свідчать про
наявність між сторонами
цивільно-правових відносин.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України передбачено,що цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб,що
передбачені актами цивільного
законодавства,а також із дій осіб,що не
передбачені цими актами,але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є договори
і інші правочини.

Стаття 203 Цивільного кодексу України
містить загальні вимоги,додержання
яких є необхідним для чинності
правочину,а саме зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу,іншим
актам цивільного законодавства,а також
інтересам держави і суспільства,його
моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержаний в момент вчинення
правочину стороною(сторонами)
вимог,які встановлені частинами
першою-третьою,п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

частиною 2 статті 369 ЦК України
визначено про те,що розпорядження
майном,що є у спільній сумісній
власності,здійснюється за згодою всіх
співвласників,а згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження
спільного майна,підлягає
нотаріальному посвідченню та має бути
висловлена письмово і нотаріально
посвідчена.

Так як відповідач не повідомив
нотаріуса про те,що на час набуття
майна,а саме спірної квартири та
відчуження, вона знаходилась в
зареєстрованому шлюбі з позивачем,
який в установленому законом порядку
не надав письмову згоду на її
розпорядження, де заява обов'язково
підлягає нотаріальному посвідченню,
тому даний факт є підставою про
визнання правочину недійсним і тому
позов підлягає задоволенню.

Доводи відповідача та його
представника про те,що спірна квартира
є її особистою приватною власністю,так
як вона хоча і перебувала в шлюбі з
позивачем,однак була придбана на її
особисті грошові кошти,які були їй
подаровані є неспроможними з наступних
підстав:

Відповідно ст. 24 Кодексу про шлюб та
сім'ю (ред.1969 року), майно, належить
кожному із подружжя до вступу у шлюб,а
також отримане ними в період шлюбу в
дар або в порядку спадкування, є
власністю кожного з них.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України
(ред.2004року), особистою приватною
власністю дружини,чоловіка є-
майно,набуте нею,ним за час шлюбу,але за
кошти,які належали їй,йому особисто.

Згідно із зазначених норм при
вирішенні питання про визначення майна
подружжя їх спільною сумісною
власністю чи особистою приватною
власністю з'ясуванню підлягають як
підстави на час набуття такого майна,
так і обставини , що свідчать про
особистість власності дружини, а саме
факт придбання нею квартири за
кошти,які належали їй особисто.

З рішення Совєтського районного суду
від 25.10.2012 року видно,що сторони по
даній справі знаходилися в шлюбі з
25.07.1988 року,а квартира відповідачем
придбана 01.08.1997 року,а саме під час
їхнього зареєстрованого шлюбу.

Так, відповідно до ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю (ред.1969 року)
передбачено,що майно,яке набуте
подружжям за час шлюбу,є їх спільною
сумісною власністю.

Ст.60 СК України( ред..2004 року)
передбачає, що майно,набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини(
навчання,ведення домашнього
господарства,догляд за дітьми,хвороба
тощо) самостійного заробітку( доходу).
Вважається,що кожна річ ,яка набута за
час шлюбу ,крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином суд вважає, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя відповідно як до Кодексу про
шлюб та сім'ю, редакції як 1969 року так і
СК України редакції 2004 року.

частина 3 ст.10,ч.1 ст.60 ЦПК України
встановлює обов'язок кожної сторони
довести обставини на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник,
ОСОБА_6 не надали суду жодних належних
та допустимих доказів,які б
підтверджували,що спірна квартира є
особистою приватною власністю
відповідача. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично відноситься до наданих
відповідачем копій договорів
дарування грошей на її користь з
посиланням на те, що спірна квартира є
її особистою приватною власністю,так
як зазначені договори не відносяться
до даних правовідносин, а регулюють
договірні відносини.

Тобто ті підстави, на які посилається
позивач, можуть бути підставою
визначення правочину,а саме договору
дарування недійсним.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 3,6,10,11, 60, 212-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування,укладений 27
травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
визнати недійсним.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Совєтський районний суд м.
Макіївки протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О. М. Апалькова