АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2522/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф. Ф. Доповідач -
Калиновський А.Б. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І., Свистунової О.В.

При секретарі - Півненко С.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 23 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням,

встановила:

Рішенням Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
відмовлено.

В апеляцiйнiй скарзi, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, позивачка
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог.

Перевiривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегiя суддiв вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних пiдстав.

Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належить
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном, які він
здійснює на власний розсуд.

За змістом ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК
України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ними
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно положень ст.ст.64,156 ЖК України,
ст.405 ч.1 ЦК України, члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Нормою ст.9 ч.4 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого суміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Положеннями ст.391 ЦК України
передбачено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач є
одноосібним власником квартири
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі -
продажу від 29 січня 2002 року, в якій
зареєстрованою значиться лише її онука
ОСОБА_3, а особовий рахунок платника
комунальних послуг оформлено на
позивача (а.с.11,13,15-17, 44). Реєстрація
місця проживання відповідача за
адресою квартири позивача здійснена
була за ініціативою останньої, що
визнано сторонами.

28 лютого 2006 року позивачу та членам її
родини - відповідачу та ОСОБА_4 було
видано свідоцтво про право власності
на житло - квартиру АДРЕСА_2 на
підтвердження набуття такими особами
права спільної сумісної власності на
зазначену квартиру (а.с.14).

Судом також встановлено, що
відповідачка не проживає у належній
позивачці квартирі з травня 2012 року по
день розгляду спору у суді. Між
сторонами виникли особисті неприязні
стосунки під час їх спільного
проживання у спірній квартирі.
Причиною таких стосунків є
недотримання відповідачем режиму та
розпорядку дня, встановленого для неї
позивачем, яке виявлялось у поверненні
відповідача до місця спільного з
позивачем мешкання після опівночі.

Як слідує з пояснень сторін у судовому
засіданні, у травні 2012 року позивачем в
ході чергового конфлікту з
відповідачем було поставлено перед
останньою умову про необхідність
повернення додому не пізніше 23 години,
в разі невиконання якої позивачка
зазначила, що її онука може не
приходити додому взагалі. Оскільки ж
відповідачка таку умову не виконала і
повернулась близько 02 години ночі, між
сторонами сталася сварка, за
наслідками якої відповідачка вимушена
була забрати свої особисті речі з
квартири та шукати нове місце мешкання.

Пізній час повернення відповідачки
додому був обумовлений графіком її
роботи адміністратором у комп'ютерному
клубі.

Крім того, судом встановлено, що
протягом всього 2013 року і на теперішній
час квартира АДРЕСА_1 оплатно і без
укладення письмових договорів
здається позивачем в оренду різним
особам, а відповідач ключів від цієї
квартири не має.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд правильно виходив з того, що
залишення відповідачем квартири в
травні 2012 року і подальше непроживання
за адресою своєї реєстрації визвано
поважними причинами і є наслідком
міжособистого конфлікту сторін, який
виник через вимогу позивача до
відповідача дотримуватись певного
розпорядку дня, виконання якого
(повернення додому о певній годині) є
неможливим через характер та графік
роботи відповідача, а також здачею
позивачем спірної квартири в оренду
стороннім особам.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що суд помилково дійшов висновку
про вселення відповідача в спірну
квартиру в якості члена її сім*ї - є
безпідставними і спростовуються
обґрунтуванням нею своїх вимог в
позовній заяві, за якими відповідачка є
її онукою, вселилася в спірну квартиру
з її згоди і проживала в ній в якості
члена сім*ї позивача (а.с.2). Дані
обставини визнані сторонами, а отже, у
відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України,
вважаються встановленими.

Належна відповідачці на праві
власності 1/3 частина квартири за іншою
адресою не є за діючим законодавством
підставою для визнання її такою, що
втратила право користування у спірній
квартирі, в якій вона зареєстрована у
встановленому законом порядку і який
не оспорюється позивачкою.

Рішення суду відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Підстав для його зміни чи скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: