Єдиний унікальний номер 257/8631/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2130/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді: Папоян В.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Космачевської
Т.В.,

при секретарі: Саєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення
Київського районного суду міста
Донецька від 12 вересня 2013 року по
справі за позовною заявою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Київський районний
суд міста Донецька від 12 вересня 2013
року позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено частково.

Не погодившись із вказаним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить заочне рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, посилаючись
на те, що рішення є незаконним,
винесеним з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
оскільки позивачем пропущено строк
позовної давності. Крім того,
розглядаючи справу, суд порушив його
право на участь у судовому розгляді
справи, не повідомивши про час та місце
розгляду справи. Також суд не дав
оцінку документам, наданих позивачем,
не дав оцінку незаконним діям позивача
у покладенні на відповідача
обов'язків, про які йому не було відомо.

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи
апеляційної скарги і просив її
задовольнити. Представник позивача ПАТ
КБ «Приватбанк» Кахраманов Р.Я. проти
скарги заперечував, просив рішення
суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача,
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу відповідача слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 травня 2006 року між сторонами було
укладено кредитний договір №
DNН4КР99690334, згідно якого відповідач
отримав кредит у розмірі 15 608 грн. 81 коп.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення
20 листопада 2009 року.

Відповідач підтвердив свою згоду
на те, що підписана заява разом з
Умовами надання кредиту фізичним
особам «Розстрочка» (Стандарт) складає
між відповідачем та банком договір, про
що свідчить підпис відповідача у заяві.
Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку: щомісяця в період
сплати відповідач повинен надавати
банку грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, за відсотками, комісією, а
також інші витрати згідно умов (а.с.3-8).

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав в повному обсязі, а відповідач
всупереч умовам договору та вимогам
чинного законодавства України, свої
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав.

Заборгованість боржника станом на 31
липня 2012 року становить 103 892 грн. 45 коп.
з яких: 15 608 грн. 83 коп. - заборгованість
за кредитом; 37 818 грн. 30 коп. -
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом; 45 041 грн. 87 коп. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань; 500 грн. - штраф (фіксована
частина), 4 923 грн. 45 коп. - штраф
(відсоткова складова).

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції стягнув з відповідача
нараховану заборгованість у повному
обсязі за виключенням пені у сумі 45 041
грн. 87 коп., розмір якої на підставі ч. 3
ст. 551 ЦК України зменшив до 15 608 грн. 83
коп.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк»
рішення суду в цій частині не
оскаржував.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для
виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми
зобов'язання - це правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Таке визначення розкриває
сутність зобов'язання як правового
зв'язку між двома суб'єктами
(сторонами), відповідно до якого на одну
сторону покладено обов'язок вчинити
певну дію (певні дії) чи утриматись від
її (їх) здійснення; іншій стороні
зобов'язання надано право, що
кореспондує обов'язку першої.
Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) (ст.
610 ЦК України).

Наслідки прострочення
позичальником повернення позики
визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також в
ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612 ЦК України, які
передбачають відповідальність
боржника.

Цивільно-правова відповідальність
- це покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

Відповідно до п. 5.1 Умов надання
кредиту фізичним особам позичальник
ОСОБА_1 зобов'язався сплатити пеню у
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн. за кожний
день прострочки платежу. Пунктом 5.3
Умов за порушення грошових
зобов'язань передбачено покладення на
позичальника штрафу у розмірі 500 грн. +
5% від суми заборгованості.

Перевіряючи довід апеляційної
скарги в частині не застосування судом
першої інстанції закону щодо позовної
давності, апеляційний суд виходить із
такого.

Для повного розрахунку і сплати
комісії Банку за наданий Позичальнику
строковий кредит у сумі 15 608 грн. 83 коп.,
сторони встановили строк тривалістю 42
місяці по 20 листопада 2009 року включно, а
також визначили строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів з 3 по 10 число кожного місяця у
сумі 564 грн. 91 коп.

Таким чином, графіком платежів,
який є складовою частиною договору,
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням
строку дії договору сторони встановили
і строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з
моменту укладення кредитного договору
не виконував зобов'язання з погашення
кредиту, у той час як з вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом
банк звернувся 19 вересня 2012 року,
включивши до позовних вимог всю
заборговану суму.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З урахуванням особливостей
конкретних правовідносин початок
перебігу позовної давності пов'язаний
з певними юридичними фактами та їх
оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК
України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов, тобто
можливості реалізувати своє право в
примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається,
судом встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
визначені договором.

Термін позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсоткам за користування кредитом,
винагороди, неустойки за кредитним
договором встановлено сторонами
тривалістю 5 років (п. 5.5 Умов) (а.с. 5-8)

Оскільки умовами договору
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, які деталізують обов'язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного місяця з 3 по 10 число, в
рахунок якого вносяться кошти, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із зобов'язань.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи відсутні дані
про те, що під час вирішення спору
відповідач заявляв клопотання про
застосування строків позовної
давності, з огляду на що у суду першої
інстанції не було підстав для
застосування цієї норми закону.

Довід апеляційної скарги про те,
що відповідач не взяв участі у справі
через те, що його не повідомили про час
та місце розгляду справи,
спростовується особистою розпискою
ОСОБА_1, що міститься на а.с. 54, з якої
вбачається про його належне
повідомлення.

Не з'явившись в судове засідання,
відповідач у відповідності до ст. ст. 11,
27 ЦПК України розпорядився своїми
процесуальними правами на власний
розсуд.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Рішення суду, переглянуте
судовою колегією в межах доводів
апеляційної скарги, відповідає вимогам
закону, порушень процесуального
законодавства при розгляді справи та
прийнятті рішення не встановлено, тому
підстав для скасування рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 309, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Київського районного
суду міста Донецька від 12 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з часу проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення ухвали апеляційного суду.