РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року Київський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого судді
Бородіної Н.М.

за участю секретаря
Вітковської О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Харкова
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, 3- ті особа ПАТ «Укрсоцбанк»,
ОСОБА_3 про визнання права власності,-

встановив:

У грудні 2009 року позивачка звернулась
до суду з позовом до відповідача, в
якому просила поділити майно подружжя.
Посилаючись на те, що під час
перебування у шлюбі сторонами було
придбано майно, яке в добровільному
порядку вони поділити не можуть,
уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила суд визнати право спільної
сумісної власності на садибу, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
визнати за нею право власності на 1/2
частину вказаної садиби або стягнути з
відповідача 7000 доларів США, наданих
йому ОСОБА_4 для її придбання; стягнути
1/2 частину сплачених коштів за
кредитним договором від 12 жовтня 2004
pоку; зобов'язати відповідача повернути
золоту обручку; визнати право
власності за відповідачем на спільно
набуте майно, зокрема: пилосос THOMAS TWIN,
холодильник Samsung SR-40 GF2, обігрівач №030955,
телевізор Samsung 21S4WR, мікрохвильову піч
Panasonic, плиту газову Indezit, котел 7277948
Grundgeraet WH1B Kombi-RLA 24KW, відеокамеру Panasonic NV-GS
35 GS-S серійний номер B2SA12168, пилосос,
пральну машину, скутер, праску, диван та
стягнути 1/2 вартості майна в розмірі 11603
грн., а вразі незгоди відповідача
визнати за позивачкою право власності
на пилосос THOMAS TWIN вартістю 2252 грн.,
холодильник Samsung SR-40 GF2 вартістю 2620 грн.,
обігрівач №030955 вартістю 400 грн.,
телевізор Samsung 21S4WR вартістю 1240 грн.,
мікрохвильову піч Panasonic вартістю 570
грн., відеокамеру Panasonic NV-GS 35 GS-S серійний
номер B2SA12168 вартістю 2711 грн. 44 коп.,
пральну машину вартістю 4000 грн. і
праску вартістю 400 грн., а решту майна
залишити у власності відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 22 червня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Харківської області
від 9 серпня 2011 року позов задоволено
частково: в порядку поділу майна
подружжя виділено позивачці пилосос
миючий THOMAS TWIN вартістю 2252 грн. 48 коп.,
скутер KANUNI ECO вартістю 3 000 грн., а всього
майна на суму 5252 грн. 48 коп.; виділено у
власність відповідача мікрохвильову
піч Panasonic вартістю 570 грн. 86 коп.,
обігрівач №030955 вартістю 200 грн., котел
7277948 Grundgeraet WH1B Kombi-RLA 24KW вартістю 4 300 грн.,
а всього майна на суму 5070 грн. 86 коп., а в
решті вимог відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 13.06.2012р. рішення суду
першої та апеляційної інстанції
скасовані, справа направлена на новий
судовий розгляд.

Під час нового судового розгляду
позивачка, через уповноваженого
представника, змінила позовні вимоги,
які прийняті судом, в яких остаточно
просить суд відповідно ч.1 ,4 ст. 355 ЦК
України, ч.1 ст. 60, ч.1 ст. 74 СК України
визнати право спільної сумісної
власності її з відповідачем на садибу,
яка розташована за адресою:АДРЕСА_1, та
виділити її частку в натурі.

Також позивачка під час розгляду
справи одружилась та змінила прізвище
на ОСОБА_1.

Відповідач - ОСОБА_2 та його
представник, під час нового судового
розгляду справи, у судові засідання не
з'являлись, причини неявки суду не
відомі, відповідач повідомлявся
належним чином, за адресою місця
реєстрації. В запереченнях наданих під
час першого розгляду судом справи,
відповідач проти задоволення позову,
стосовно визнання право спільної
сумісної власності на садибу, яка
розташована за адресою:АДРЕСА_1, та
виділення частки в натурі -
заперечував. В обґрунтування своїх
заперечень зазначав, що спірний
будинок придбаний ним до шлюбу з
позивачкою, при цьому на придбання
будинку ним був оформлений кредит у
банку, який він виплачував самостійно.
Коштів на придбання спірного будинку
він ні від позивачки , ні від її матері
не отримував. Фактичні шлюбні
відносини, вони з позивачкою припинили
у червні 2008 року. Реконструкцію
спірного будинку, внаслідок якої він
збільшився у площі, він розпочав у
травні 2008 року, при цьому позивачка в
цьому участі не приймала.

Під час нового судового розгляду даної
справи відповідач, через свого
представника надав суду заперечення,
відповідно до яких відповідач набув
право власності на спірний житловий
будинок з надвірними будівлями до
укладання з позивачкою шлюбу, тому він
не може бути спільною сумісною
власністю подружжя. При цьому також
зазначив, що право власності на
земельну ділянку на якій розташований
спірний будинок набув 24.04.2008р. шляхом
приватизації.

3- я особа - ПАТ «Укрсоцбанк», під час
нового судового розгляду, у судові
засідання не з'явилась, подала заяву
про розгляд справи без її участі, у
зв'язку із повною виплатою
відповідачем кредиту.

3- я особа - ОСОБА_3, у судові засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
повідомлялась належним чином.

Суд зазначає, що у відповідності до ст.11
ЦПК України , суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Також у відповідності до ст.. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Враховуючи зазначене, суд розглядає
даний позов в межах заявлених вимог та
на підставі доказів наданих сторонами
у відповідності до ч.2 ст.27 ЦПК України.

Суд лише сприяє у реалізації сторонами
їх прав, шляхом роз'яснення їх
процесуальних прав. Особам які були
присутні під час судових засідань, суд
роз'яснював їх права.

Суд заслухавши пояснення позивачки її
представника, свідків - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
дослідивши матеріали справи , вважає
за необхідне в задоволені позову
відмовити, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що спірний
житловий будинок по АДРЕСА_1 житловою
площею 37 кв.м. з надвірними будівлями,
розташований на земельній ділянці
розміром 428 кв. м., придбаний
відповідачем на підставі договору
купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року,
оформленого приватним нотаріусом.

Вказаний житловий будинок з надвірними
будівлями був придбаний відповідачем
за 87567,15 грн. , з яких кошти в сумі - 45110,35
грн. сплачені відповідачем одразу , а на
решту коштів в сумі 42456,80 грн., які
відповідач сплатив 12.10.2008р. , ним був
оформлений кредит у ПАТ «Укрсоцбанк».

Судом здійснювався запит до ПАТ
«Укрсоцбанк», щодо з'ясування розміру
сплати коштів за кредит в період шлюбу
сторін, однак відомості надані не були,
з посиланням на банківську таємницю.
Клопотань про забезпечення доказів
позивачко та її представником не
заявлялось.

05 серпня 2005 року сторони зареєстрували
шлюб.

7 вересня 2009 року рішенням Київський
районний суд м. Харкова шлюб між
сторонами розірвано.

Позивачка стверджує, що проживала з
відповідачем однією сім'єю з 2001 року до
укладання шлюбу. Відповідно до
частини першої статті 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві
положення Сімейного кодексу України
цей Кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, тобто з 1 січня 2004 року, тому до
01.01.2004р. ч.1 ст. 74 ЦК України застосована
бути не може.

Позивачка та допитані у судовому
засіданні свідки - ОСОБА_4 (мати
позивачки ) та ОСОБА_5 (брат позивачки)
зазначали, що до придбання будинку
12.10.2004р. сторони проживала разом однією
сім'єю, знімали квартиру. Між тим,
доказів зняття в оренду квартири або
кімнати сторонами, для спільного
проживання , суду не надано, свідки
адресу місця спільного проживання
сторін не назвали. Більш того, свідки в
м.Харкові не мешкали у 2004 році, а
проживали в Луганській області, тобто
не могли бачити проживання сторін
однією сім'єю, без реєстрації шлюбу.
Також, позивачка та свідок ОСОБА_4
стверджували, що мати позивачки надала
відповідачу на придбання спірного
будинку 7000 дол. США., однак письмових
доказів передачі коштів, суду не
надано, тоді як вказані обставини не
можуть бути підтверджені свідченнями
свідків.

Договір про відступлення права вимоги,
відповідно до якого ОСОБА_4 передала
ОСОБА_1 право вимоги грошей та/або
майна, майнових прав до ОСОБА_2. судом,
як доказ передачі відповідачу коштів
на придбання будинку, не приймається,
оскільки відсутній первісний договір
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Фотографії надані позивачкою на яких
відображена вона та з її слів
відповідач, не свідчить про проживання
однією сім'єю сторін до укладання
шлюбу, оскільки на них не відображені
дати таких знімків, а також обставини,
які передбачають наявність сім»ї -
тобто спільне проживання, спільний
побут та взаємні права та обов'язки.

Також, позивачка не просить суд
встановити факт проживання її та
відповідача на час придбання будинку,
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
тобто обраний не вірний спосіб захисту,
не заявлені вимоги , від яких залежить
виникнення цивільних прав або
обов'язків , що також є підставою для
відмови в задоволені позовних вимог.

У 2008 р. відповідачем було самочинно
перебудовано спірний житловий будинок,
внаслідок чого повністю змінені
приміщення першого поверху, добудована
мансарда, а площа будинку збільшилися
до 222,1 кв.м. Зокрема приміщення
спірного житлового будинку літ. «А-1»
частково реконструйовані, частково
побудовані, житлова прибудова літ.
«А1-1» побудована , мансандра літ. «Ам»
побудована, реконструкція та побудова
є самочинними.

Реєстрація права власності на
реконструйований будинок на час
звернення позивачки до суду не
проводилася. В подальшому рішенням
Київського районного суду м.Харкова
від 01.10.2009р. за відповідачем було
визнано право власності на весь
спірний будинок з урахуванням
самочинних споруд.

Площа житлового будинку була
збільшена з 62,8 кв.м. до 222,1 кв.м., що тягне
суттєве збільшення його вартості, що
підтверджується технічним паспортом, в
якому зазначена вартість збільшеного
житлового будинку.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За змістом зазначеної норми особисте
майно дружини, чоловіка може бути
визнане об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя за
наявності сукуп ності таких умов, як
істотність збільшення вартості майна,
збільшення такої вар тості саме за час
шлюбу, а також за наявності спільних
трудових чи грошових затрат обох з
подружжя або затрат другого з подружжя.

Відповідач в своїх запереченнях
зазначав, що реконструкція спірного
будинку та побудова другого поверху
почалась у травні 2008 року. Вказані
обставини не оспорювались позивачкою,
крім того, підтверджуються наявними у
справі документами, зокрема актами
виконаних робіт , накладними, товарними
чеками на придбання будівельних
матеріалів, договору підряду №5/05/01 на
виконання будівельних робіт, які
датовані , починаючи з травня 2008 року.

Позивачка у позові не зазначала до
якого часу вони з відповідачем
проживали однією сім'єю, однак під час
першого розгляду справи у суді (судове
засідання від 23.11.2010р.), у судовому
засіданні зазначила, що вони з
відповідачем уклали шлюбу 05.08.2005р. та
прожили 2 роки. Під час нового судового
розгляду позивачка в своїх поясненнях
суду зазначила, що перестала
проживати з відповідачем однією сім'єю
з листопада 2008 року. Будучи допитаною у
якості свідка мати позивачки - ОСОБА_4
зазначила, що сторони перестали
проживати як сім»я у грудні 2008 р., брат
позивачки ОСОБА_5, зазначив, що
позивачка з відповідачем перестали
проживати як сім'я у 2009 році, тобто
свідчення свідків , із поясненнями
самої позивачки не співпадають, є
суперечливими. Між тим, згідно акту,
складеного сусідами відповідача, а
саме : ОСОБА_8 (згідно копії паспорта
зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1),
ОСОБА_9 (згідно копії паспорта
зареєстрований за адресою:АДРЕСА_1),
ОСОБА_10 (згідно копії паспорта
зареєстрована за адресою:АДРЕСА_2, по
копії тех. паспорта сусідня вулиця),
підписи яких затверджені Комунальним
виробничим підприємством по
обслуговуванню приватних будинків та
зелених насаджень Київського району
м.Харкова, вбачається, що відповідачка
з 01 червня 2008 року у спірному житловому
будинку не проживала, що фактично
підтверджує не проживання сторін з
червня 2008 року однією сім'єю.
Враховуючи дані акту, складеного не
зацікавленими у даній справі особами,
та суперечливі пояснення самої
позивачки, які не співпадають зі
свідченнями допитаних судом свідків -
родичів позивачки, суд вважає не
доведеним проживання сторін у шлюбних
відносинах до кінця 2008 року.

З технічного паспорту на спірний
будинок, а також проведеної судом
судової будівельно-технічної
експертизи №5035 від 27.08.2013р. ,
вбачається, що станом на 22.12.2008р.
будівництво другого поверху та
реконструкція першого поверху
спірного будинку були закінчені.
Встановити готовність будівництва та
реконструкцію будинку станом на
червень 2008 року та станом на 01.12.2008р.
експертним шляхом не виявилось
можливим.

Доказів того, що на час підтримання
шлюбних відносин сторін майно яке
належало відповідачу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат є
не доведеним.

Також , згідно судової
будівельно-технічної експертизи №5035
від 27.08.2013р., вбачається, що згідно
матеріалів інвентаризаційної справи
відповідачем проданий спірний
житловий будинок 3-й особі ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
19.01.2012 року.

Вказана обставина підтверджується
інформаційною довідкою з реєстру прав
власності на нерухоме майно, надана на
запит суду, відповідно до якої
власником спірного будинку з
надвірними будівлями є ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
19.01.2012р.

Договір купівлі-продажу від 19.01.2012р.
позивачкою в судовому порядку не
оскаржений, що унеможливлює визнання
спірного домоволодіння з надвірними
будівлями спільною сумісною власністю
позивача та відповідача, оскільки
власником є інша особа - ОСОБА_3

Крім того, суд зазначає, що позивачка
просить виділити її частку спірного
майна в натурі, однак не просить суд
визначити її частку, тоді як у
відповідності до ст. 364 ЦК України
виділенню в натурі своєї частки
можливе лише у спільні частковій
власності, тобто відповідачем не вірно
обраний спосіб захисту.

Стосовно земельної ділянки на якій
розташований спірний житловий будинок,
суд зазначає наступне.

Позивачка просить визнати право
спільної сумісної власності на садибу,
розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України
садибою є земельна ділянка разом з
розташованими на ній житловим
будинком, господарсько-побутовими
будівлями, наземними і підземними
комунікаціями, багаторічними
насадженнями.

Відповідачем у власність земельна
ділянка площею 0,0540 га. отримана на
підставі рішення Харківської міської
ради від 21.11.2007р., на підставі якого
виданий 24.04.2008р. державний акт на землю
.

У запереченнях на позов відповідач
зазначає, що набув право власності на
земельну ділянку, внаслідок
приватизації.

Рішення Харківської міської ради від
21.11.2007р. про надання відповідачу у
власність спірної земельної ділянки
містить, в тому числі посилання на ст. 118
ЗК України, яка передбачає
приватизацію земельної ділянки.

За змістом положень СК на час набуття
відповідачем права власності на
земельну ділянку, приватизована
земельна ділянка не є спільним майном
подружжя, а отримана відповідачем у
власність шляхом здійснення свого
права на приватизацію.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 381 ЦК
України у разі відчуження житлового
будинку вважається, що відчужується
вся садиба, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як встановлено судом спірний житловий
будинок відчужений.

Без надання відповідних
документальних доказів на землю
враховуючи положення наведених норм
закону,суд позбавлений можливості
прийняти законне та обґрунтоване
рішення в даній справі стосовно
спірної земельної ділянки.

Між тим,ні позивачка, ні її представник
не заявляли суду належним чином
оформлених клопотань в порядку ст. 137
ЦПК України (із дорученням відомостей
про неможливість отриманням доказів
особисто), ні заяв про забезпечення
доказів в порядку ст. 134 ЦПК України, про
витребування документів стосовно
спірної земельної ділянки, а саме -
яким чином вона передана у власність
відповідачу (приватизація , тощо), чи
належить на теперішній час відповідачу
вказана спірна ділянка. При цьому, суд
лише сприяє сторонам у реалізації їх
прав, та не може збирати докази
замість сторін, оскільки є
безстороннім .

На підставі викладеного позовні вимоги
позивачки є не обґрунтованими, не
доведеними та тими, що задоволенню не
підлягають.

Керуючись 10, 11, 60, 88, 174, 212-215, 218 ЦПК
України суд, -

вирішив:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом

десяти днів з дня його проголошення,
через суд першої інстанції. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків для подачі
апеляційної скарги.

Суддя
Бородіна Н.М.