22-ц/775/288/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Гальченко І.В.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Песоцької Л.І.,
Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності та зменшення
частки у власності, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 13 грудня 2013
року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року позивач
звернувся до суду з даним позовом,
який неодноразово уточнював під час
розгляду справи та в остаточній
редакції просив визнати за ним право
власності на 23 частки приміщення
магазину АДРЕСА_1, зменшити частку
ОСОБА_2 у праві власності з 1/2 до 1/3
частки та відшкодувати понесені
судові витрати.

Посилався на те, що засновниками
ТОВ «Фірма «Райдуга» були ОСОБА_4,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 березня 2001 року на
загальних зборах товариства ОСОБА_3
була виключена зі складу учасників
товариства. 24 травня 2001 року він був
введений до складу засновників ТОВ
«Фірма «Райдуга». При розподілі
часток в Статутному фонді учасників
товариства ОСОБА_4 передала 28 травня 2001
року йому свою частку та разом з
ОСОБА_2 прийняла на себе зобов'язання
сплатити частку ОСОБА_3 Але, ні ОСОБА_4,
ні ОСОБА_2 не виплатили ОСОБА_3 її
частку в розмірі по 336,47 грв. кожна,
тому, він самостійно перерахував їй
вартість її частки: 20 грудня 2002 року - 320
грв. та 9 січня 2003 року -367 грв., а всього
672грв.94 коп. Тобто, він сплатив повну
вартість частки ОСОБА_3, яка прийняла
ці гроші і на протязі 12 років не
заявляла ніяких вимог, що свідчить про
її волю на продаж йому своєї частки.
ОСОБА_2, в свою чергу, на протязі 12
років не повернула йому виплачені
ОСОБА_3 гроші. Крім того, з 2001 року до
теперішнього часу ОСОБА_2 своєю
часткою магазину не користувалася,
оренду не платила, він сам користувався
усім магазином, зробив його ремонт на
суму 93 912 грв. Витрати на ремонт ОСОБА_2
йому не відшкодувала. У зв'язку з цими
обставинами вважає, що йому має
належати не 12 частка приміщення
магазину, а 23 частки, а доля ОСОБА_2
повинна бути зменшена з 12 до 13 частки,
про що і просив постановити рішення та
стягнути з відповідачки на його
користь судові витрати в сумі 632,78 грв.
Раніше заявлені вимоги просив
залишити без розгляду.

Ухвалою суду від 26 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання права власності на 23 частки,
за ОСОБА_2 - на 13 частку магазину, про
припинення права власності ОСОБА_2 на 13
частку магазину, визнання за ОСОБА_1
права власності на весь магазин, про
стягнення з нього на користь ОСОБА_2
вартості 13 частки магазину та
стягнення з ОСОБА_2 на користь
позивача вартості покращень,
проведених в магазині, залишені без
розгляду ( а.с. 118-120).

Рішенням Волноваського районного
суду Донецької області від 13 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3
частки нежитлової будівлі магазину,
розташованого по АДРЕСА_1, який
складається з двох торгових залів
(14,60кв.м. та 35,70 кв.м.), підсобного
приміщення (3,10 кв.м.), кабінету (6,20 кв.м.),
миїчної (6,80кв.м.), туалету (1,20 кв.м.), а
всього загальною площею 85,5 кв.м.
Зменшено право власності ОСОБА_2 з 1/2 до
1/3 частини цього приміщення. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові
витрати в сумі 5 490 грв. ( 632,78 + 4857,60).

Не погоджуючись з висновками суду
відповідач ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що суд не взяв до
уваги обставини справи, які
встановлені судовим рішенням від 26
березня 2013 року, що набрало чинності,
згідно з яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
співвласниками спірного магазину в
рівних частках - по 12 частці; згідно з
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно від 22 травня 2013
року право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстроване. Цим же судовим
рішенням встановлено факт
домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
те, що ОСОБА_1 буде користуватися її
часткою магазину в рахунок платежів,
які ОСОБА_2 повинна була сплачувати за
утримання магазину. Тому, висновок
суду про те, що ОСОБА_2 не прагнула
визнати за собою право власності, не
сплачувала оренду, не приймала участі в
утриманні будинку, є безпідставними.

Суд дав невірну оцінку фактичним
обставинам справи щодо наявності
підстав для збільшення долі позивача у
праві власності. Зокрема, після
припинення діяльності ТОВ
«Фірма «Райдуга» частки ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 у статутному фонді залишилися
рівними-по 50 %. У ОСОБА_3 доля була
відсутня, оскільки вона була виключена
зі складу засновників товариства.
ОСОБА_1 самостійно, без дотримання
встановленого законом порядку,
направив на адресу ОСОБА_3, чого сам не
заперечує, грошовий переказ на суму
672,94 грв., при цьому, призначення платежу
не підтверджено документально.
Письмового договору купівлі - продажу
частки в спільному майні між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 не укладалося. Судом не було
встановлено волевиявлення ОСОБА_3 на
продаж своєї частки; не встановлено, що
вона вважає своє право порушеним; що
зверталася до колишніх членів
товариства з вимогою про компенсацію
долі; не встановлено, що ОСОБА_3
отримала цю суму.

Крім того, суд помилково застосував
ст. 360 ЦК України, тому, як позивач
зробив ремонт за власною ініціативою.
ОСОБА_2 свого дозволу на його
проведення, як співвласник, не давала.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6
яка підтримала доводи скарги та
просила її задовольнити, пояснення
ОСОБА_3, яка підтримала доводи
апеляційної скарги відповідачки;
заперечення проти скарги ОСОБА_1 та
його представника ОСОБА_7, які просили
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи,
що розпорядженням голови Волноваської
районної ради №432-р від 25 жовтня
1995року було зареєстровано ТОВ « Фірма
«Райдуга» (а.с.12), яке згідно зі
Статутом мала вісім засновників, в
тому числі, ОСОБА_3, ОСОБА_2 ОСОБА_5
(а.с.13-29).

1 листопада 1995 року до статутного
фонду вказаного товариства був
переданий магазин АДРЕСА_1 директором
якого з 20 серпня 1997 року був ОСОБА_1

Станом на 2001 рік засновниками
товариства залишилися ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_2

Згідно з протоколом загальних
зборів засновників ТОВ «Фірма
«Райдуга» від 03 березня 2001 року зі
складу засновників була виключена
ОСОБА_3, з виплатою її частки в
статутному фонді у грошовому
еквіваленті (а.с.35-36).

Відповідно до зареєстрованих
доповнень і змін до Статуту ТОВ «Фірма
«Райдуга» від 14 травня 2001 року
засновниками ТОВ стали ОСОБА_2 і ОСОБА_5
з рівними частками внесків - по 50% кожна
(а.с.37-38).

Протоколом загальних зборів
засновників вказаного товариства від
27 березня 2001року вирішено
розподілити частку ОСОБА_3 в
статутному фонді в розмірі 12,14%, або 672,94
грв. між засновниками в рівних частках
- по 60,7%, що становить по 336,47 грв.,
внаслідок чого, частки засновників
стали складати: ОСОБА_2 - 18,22%, або 1010,14
грв.; ОСОБА_4 - 18,05%, або 1006,13 грв. ( а.с.39).

24 травня 2001 року на загальних
зборах засновників товариства за
заявою ОСОБА_4 прийнято рішення про
передачу її частки в статутному фонді в
розмірі 50% ОСОБА_1, який на той момент
був директором вказаного товариства,
та введення його у склад засновників
замість ОСОБА_4 (а.с.43-48). На підставі
вказаного рішення були внесені зміни в
Статут товариства, згідно з якими
засновниками товариства стали ОСОБА_2
та ОСОБА_1 з рівними частками у
статутному фонді - по 50% ( а.с. 43-48).

21 червня 2001 року ТОВ «Фірма
«Райдуга» було прийнято рішення про
ліквідацію товариства, створена
ліквідаційна комісія у складі голови
комісії ОСОБА_1, члена комісії ОСОБА_2 і
складений ліквідаційний баланс,
відповідно до якого на балансі
товариства значилися приміщення
магазину №21 і касовий апарат.

На підставі розпорядження голови
райдержадміністрації №390 від 10 липня
2001 року скасована державна реєстрації
ТОВ «Фірма «Райдуга», що підтверджено
витягом з Єдиного державного реєстру
підприємств і організацій України
(а.с.49-59).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та
визнаючи за ним право власності на 23
частки спірного приміщення магазину,
суд виходив з того, що після передачі
йому своєї частки ОСОБА_4 він став
власником цієї частки магазину і,
відповідно, мав разом із ОСОБА_2
зобов'язання перед колишнім
засновником ОСОБА_3 про виплату їй
належної частки в майні. Але, оскільки
ОСОБА_2 відмовилася від цього, ОСОБА_1
самостійно сплатив ОСОБА_3 вартість її
частки, яка складала на той момент 672
грв.94 коп. Вказана сума прийнята ОСОБА_3,
що свідчить про продаж нею своєї
частки статутному фонді. Крім того, з
2001 року ОСОБА_2 своєю часткою магазину
не користувалася, оренду не платила,
позивач сам користувався цим
магазином, зробив ремонт магазину за
свій рахунок на загальну суму 93912 грв.,
його витрати на ремонт ОСОБА_2 не
відшкодувала. Тому, позивачу має
належати не 1/2 частка приміщення
магазину, а 2/3 його частки, у зв'язку з
чим частка ОСОБА_2 у праві власності на
приміщення магазину повинна бути
зменшена з 12 до 13 частки.

Колегія суддів не може погодитися
з такими висновками суду, оскільки вони
не відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказане судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

На порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України суд першої інстанції не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог;
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та якими
доказами вони підтверджуються, що має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи,
26 березня 2013 року Апеляційним судом
Донецької області ухвалено рішення,
відповідно до якого ОСОБА_1
відмовлено у задоволення позову про
визнання права власності за
набувальною давністю на приміщення
магазину АДРЕСА_1, та задоволено позов
ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на 12 частку цього приміщення
магазину. Згідно з висновками суду
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є засновниками
товариства з рівними частками та
співвласниками спірного приміщення
магазину. Від своєї частки ОСОБА_2 не
відмовлялася, її право ніким не
оспорено, тому, вона, як співвласник
має право на 12 частку приміщення
магазину.

Цим же рішенням встановлено той
факт, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існувала
домовленість щодо користування
позивачем всім приміщенням магазину в
рахунок платежів, які ОСОБА_2 повинна
була вносити за утримання спірного
приміщення. На підставі цієї
домовленості ОСОБА_1 користувався всім
магазином і до 2012 року неодноразово
пропонував відповідачці викупити її
долю в цьому майні. Рішення суду
набрало чинності (а.с. 196-198).

У відповідності з вимогами ст.61
ЦПК України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Всупереч вимогам процесуального
закону, суд обставини, встановлені
судовим рішенням, яке набрало
чинності, до уваги не взяв та зробив
висновок про те, що позивачка з 2001 року
до теперішнього часу своєю часткою
магазину не користувалася, приміщення
магазину не утримувала, участі в
ремонтних роботах не приймала, оренду
не сплачувала і до теперішнього часу
не намагалася визнати за собою право
власності, що не відповідає фактичним
обставинам справи.

Крім того, суд зробив висновок про
те, що у зв'язку з передачею ОСОБА_1
долі ОСОБА_4, він став власником 12
частки спірного майна, однак, у зв'язку
з тим, що він самостійно компенсував
ОСОБА_3 вартість її частку в
статутному фонді, його доля повинна
становити не 12, а 23 частки.

Такий висновок суду є
необґрунтованим.

У відповідності з положеннямист.145
ЦК України, ст.10 Закону України «Про
господарські товариства», визначення,
розподіл та перерозподіл часток
учасників товариства у статутному
фонді здійснюється на підставі
рішення загальних зборів.

Згідно зі ст.148 ЦК України, 54,64
Закону України «Про господарські
товариства» учасник, який виходить із
товариства з обмеженою
відповідальністю, має право одержати
вартість частини майна, пропорційну
його частці у статутному фонді. Порядок
і спосіб визначення вартості частини
майна, що пропорційна частці учасника
у статутному фонді, а також порядок і
строки виплати встановлюються
статутом і законом.

Відповідно до положень п.4.3, 4.5, 10.1,
10.5 Статуту ТОВ «Фірма «Райдуга», усі
питання, пов'язані з виходом учасника
із товариства, у тому числі, з
визначенням розміру компенсації,
способу та порядку її здійснення,
строків виплати вирішуються на основі
домовленості між товариством та
учасником на підставі рішення
загальних зборів.

Як вбачається з матеріалів справи,
після виключення ОСОБА_3 зі складу
засновників товариства та розподілу
її долі між учасниками, що залишилися
- ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які не компенсували
їй її частку в статутному фонді,
питання щодо перерозподілу цієї долі
та збільшення долі ОСОБА_1
загальними зборами ТОВ «Фірма
«Райдуга» не вирішувалося.

Як встановлено судом, ОСОБА_1
самостійно, без рішення загальних
зборів, перерахував грошові кошти
ОСОБА_3, про що надав суду квитанції про
поштові перекази ( а.с. 6).

З пояснень ОСОБА_3 в судовому
засіданні апеляційного суду
вбачається, що вона після виключення
її з учасників товариства не заявляла
вимог про виплату їй вартості частини
майна, пропорційної частці у
статутному фонді; кошти, які їй
перерахував ОСОБА_1, вона повернула
йому, але коли він вдруге перерахував
їй ці кошти, вона їх прийняла. Однак,
колегія суддів вважає, що ця обставина
не є підставою для задоволення вимог
позивача, з огляду на порушення порядку
виплати вартості майна при виході з
товариства його учасника.

Не може колегія суддів погодитися
і з висновками суду щодо наявності
підстав для зменшення частки ОСОБА_2 у
праві власності у зв'язку з
вкладенням позивачем коштів у
проведення ремонту спірного
магазину, оскільки, виходячи з положень
ст.360 та 1134 ЦК України, обов'язки
учасників товариства щодо утримання
спільного майна здійснюються за їх
спільною згодою. Між тим, договору на
проведення ремонтних робіт в спірному
приміщенні між сторонами, як
співвласниками магазину, не
укладалося.

Таким чином, колегія суддів вважає,
що при вирішенні спору судом зроблені
висновки, які не відповідають
обставинам справи, порушені норми
процесуального і матеріального права,
що є підставою для скасування рішення
суду з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

У зв'язку з задоволенням
апеляційної скарги ОСОБА_2, відповідно
до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_1 на її
користь підлягає стягненню витрати на
оплату судового збору при подачі
позову в сумі 316,39 грв.

Керуючись ст.ст. 307,309,313-314.316 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Волноваського районного
суду Донецької області від 13 грудня 2013
року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
власності на 23 частки нежитлового
приміщення - магазину АДРЕСА_1, та
зменшення частки ОСОБА_2 з 12 до 13 частки
цього приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати на оплату судового збору в сумі
316,39 грв.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді