Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/2189/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Грубіян
Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І.,
Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового
засідання:Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 23 січня
2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3 Остаточно
просив стягнути з відповідачки борг за
розпискою у сумі 594,34 грн., у тому числі
520 грн. - неповернутої позики, 47,70 грн. - 3%
річних, 26,64 грн. - інфляційних втрат та
моральну шкоду у сумі 878,58 грн. В
обґрунтування позову зазначав, що 12
липня 2010 року відповідачка взяла у
нього в борг 520 грн. на оздоровлення їх
спільних дітей, про що надала розписку.
Зобов'язалася повернути борг до 01 січня
2011 року, однак не повернула. Моральну
шкоду обґрунтовує душевними
стражданнями, яких він зазнав через
неможливість розпоряджатися належними
йому коштами.

Рішенням Житомирського районного
суду Житомирської області від 23 січня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог. Зазначає, що предметом
розгляду справи були відносини, які
виникли у зв'язку з позикою та її
неповерненням, обов'язок батьків
утримувати дітей знаходився за межами
предмету розгляду даної справи.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що вона
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог про
стягнення заборгованості за договором
позики, суд першої інстанції,
пославшись на ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України та
ч.2 ст.150, ст.180 СК України, виходив із
того, що права позивача не порушені
діями відповідачки, а відтак не
підлягають судовому захисту, оскільки
ОСОБА_2 мав дбати про забезпечення
дітей, але він не приймає участі у
додаткових витратах на них, а
обмежується лише сплатою аліментів,
яких недостатньо для забезпечення
неповнолітніх.

Приймаючи до уваги зміст позовних
вимог, характер спірних відносин, що
виникли між сторонами, та норми
матеріального права, які їх регулюють,
колегія суддів не може погодитися з
правовими підставами, зазначеними
судом першої інстанції у своєму
рішенні, а відтак і з його висновками.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позичальникові таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Із матеріалів справи вбачається, що 12
липня 2010 року ОСОБА_3 (позичальник)
позичила у ОСОБА_2 (позикодавець) на
оздоровлення спільних дітей грошові
кошти у сумі 520 грн., які зобов'язалася
повернути до 01 січня 2011 року, але не
повернула (а.с.6).

На підтвердження укладення договору
позики між сторонами та його умов
позивачем представлена розписка
відповідачки ( ст.1047 ЦК України).

Наявність боргового документа у
позивача підтверджує невиконання
відповідачкою свого обов'язку
повернути кошти (ч.3 ст.545 ЦК України).

Таким чином, між сторонами виникли
договірні відносини, що випливає із
договору позики, які регулюються
нормами параграфу 1 глави 71 Цивільного
Кодексу України, а не нормами Сімейного
Кодексу, як помилково вважав суд першої
інстанції. Окрім того, позивач
звернувся до суду із позовом про
стягнення заборгованості за договором
позики. У цивільній справі не
заявлялися вимоги про визнання
договору позики недійсним, про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітніх дітей, про стягнення
додаткових витрат на дитину або коштів
на утримання дочки, яка продовжує
навчання, а тому суд першої інстанції
безпідставно вдався до аналізу
виконання позивачем батьківських
обов'язків, оскільки в межах заявлених
вимог у предмет доказування входить
дослідження укладення договору позики
та закінчення строку позики, а мета, з
якою бралися гроші у позику, не має
правового значення для вирішення цього
спору щодо відповідальності, яка
наступає у разі невиконання
зобов'язань за договором, окрім
морального аспекту.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Разом із тим, відповідно до загальних
умов виконання зобов'язання,
установлених статтею 526 ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.
Недотримання таких вимог призводить до
порушення зобов'язання.

Відповідачка не дотрималася умов
договору та порушила зобов'язання, не
повернувши ОСОБА_2 позичену суму.

Зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму на користь кредитора
відповідно до цивільно-правового
договору є грошовим зобов'язанням.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК
України).

Інший розмір процентів не встановлений
умовами договору або законом.

Оскільки відповідачка порушила
грошове зобов'язання, вона повинна
нести відповідальність за його
порушення, а тому колегія суддів стягує
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг з
урахуванням встановленого індексу
інфляції в сумі 546 грн. 64 коп. (520 грн.
(неповернута сума) х 1,046 х 1,005 (індекси
інфляції за 2011 рік та 2013 рік, оскільки у
ці роки показник перевищував 100) = 546 грн.
64 коп. ) та три проценти річних - 47 грн. 70
коп. (520 грн. (неповернута сума) х 3% : 365 х
1116 дн. (кількість днів прострочення за
період з 01 січня 2011 року по 20 січня 2014
року) = 47 грн.70 коп.).

Стосовно відшкодування моральної
шкоди, то посилання позивача на
положення ст.1167 ЦК України є
безпідставними. Дана норма розміщена у
главі 82 ЦК України, яка регулює
правовідносини, що виникають із
заподіяння позадоговірної шкоди, що
виникає із неправомірного завдання
шкоди ( з делікту).

Сторони ж перебували у договірних
відносинах. Договірні зобов'язання
базуються на правомірному юридичному
факті - цивільно-правовому договорі.
Умовами договору позики не передбачено
відшкодування моральної шкоди.

Застосування правового регулювання
одного виду зобов'язань до іншого є
неприпустимим, а відтак вимоги про
стягнення моральної шкоди
безпідставні, тому у стягненні
моральної шкоди позивачу
відмовляється.

З огляду на викладене, колегія суддів
скасовує рішення суду першої інстанції
з підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи та
неправильного застосування норм
матеріального права, та ухвалює нове
рішення, яким задовольняє вимоги
позивача частково.

Судові витрати, які складаються із
судового збору та витрат позивача, що
пов'язані з явкою до суду, покладаються
на відповідачку пропорційно до
задоволених вимог згідно ст.88 ЦПК
України.

Згідно посвідчення серії А №256480
позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
другої категорії (а.с.7). Законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» він
звільнений від сплати судового збору.
Рішення в частині майнової вимоги
ухвалюється на користь позивача, який
при подачі позову судового збору не
сплачував, а тому судовий збір у
розмірі 229 грн. 40 коп. суд стягує з
відповідачки в дохід держави.

Позивачем понесені і документально
підтверджені витрати, пов'язані з
переїздом до іншого населеного пункту
на суму 170 грн. 24 коп. (а.с.29,34,73 зворот-74).
Окрім цих витрат він просить стягнути
добові при переїзді до іншого
населеного пункту на три судові
засідання. Відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 02
лютого 2011 року №98 добові складають 30
грн. (30 грн. х 3 судових засідання у різні
дні = 90 грн.). Оскільки позов задоволено
частково, судові витрати позивачу
присуджуються пропорційно до розміру
задоволених вимог у сумі 105 грн.01 коп.
(594,34 грн. (сума задоволених вимог) х 260,24
грн. (судові витрати, пов'язані з явкою
до суду) : 1 472 грн. 92 грн. (сума позову)= 105
грн. 05 коп.).

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 23 січня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 за договором позики від 12 липня
2010 року борг з урахуванням
встановленого індексу інфляції у сумі
546 грн. 64 коп., а також три проценти
річних - 47 грн. 70 коп.

Відмовити ОСОБА_2 у стягненні
моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 105
грн.01 коп. витрат, пов'язаних із його
явкою до суду, та в дохід держави 229
грн. 40 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: