Справа № 500/1270/13-ц
Провадження № 2/500/183/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 березня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області у
складі:

головуючого - судді:
Бальжик О.І.

при секретарі:
Івановій Ю.П.

за участю позивача:
ОСОБА_1

представника позивача:
ОСОБА_2

представника відповідачки:
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, КП «Ізмаїльське
міжміське бюро технічної
інвентаризації», орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради, виконавчий
комітет Ізмаїльської міської ради, про
усунення перешкод, визначення для
проживання приміщення і надання
можливості провести перепланування
квартири та зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
- Ізмаїльський МВ ГУ ДМС України в
Одеській області, про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

01.03.2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, - КП «Ізмаїльське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» (далі - КП «ІМБТІ»), про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням в кімнаті №1
квартири АДРЕСА_1, зобов'язавши надати
ключі від вхідних дверей; звільнення в
кімнаті №1 площі 8, 03 кв. м для
розміщення ліжка та особистих речей;
надання можливості відновити
перегородку з дверима та внутрішнім
замком, яка раніше відокремлювала
кімнату №1 від прохідного коридору,
який з'єднував вхідні двері квартири з
її внутрішніми кімнатами, в рахунок
оплати частки комунальних послуг з
урахуванням кількості проживаючих в
квартирі осіб та наявних пільг як
дитині війни. Також просив зобов'язати
КП «ІМБТІ» анулювати технічний паспорт
від 2006 року, власницю квартири ОСОБА_5 -
провести перепланування квартири у
відповідності з раніше виданим
технічним паспортом від 1996 року, а
також винести окрему ухвалу відносно
представника ОСОБА_3, який неодноразово
підбурював останню до невиконання
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 24.03.2011 року.

Ухвалою суду від 13.06.2013 року до участі у
справі в якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, залучені ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, КП «ІМБТІ», орган опіки
та піклування виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради та
виконавчий комітет Ізмаїльської
міської ради (а.с.48 т.1).

Ухвалою суду від 17.09.2013 року залишені
без розгляду позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
- ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, КП
«ІМБТІ», орган опіки та піклування
виконавчого комітету Ізмаїльської
міської ради, виконавчий комітет
Ізмаїльської міської ради, про
зобов'язання КП «ІМБТІ» анулювати
технічний паспорт, ОСОБА_5 - провести
перепланування квартири у
відповідності з раніше виданим
технічним паспортом від 1996 року (а.с.90
т.1).

01.10.2013 року ОСОБА_5 звернулася із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням (а.с.101, 102 т.1).

Ухвалою суду від 03.10.2013 року зустрічна
позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
прийнята до спільного розгляду з
первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
- ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, КП «ІМБТІ»,
орган опіки та піклування виконавчого
комітету Ізмаїльської міської ради,
виконавчий комітет Ізмаїльської
міської ради, про усунення перешкод,
звільнення приміщення і надання
можливості провести перепланування
квартири (а.с.105 т.1).

Ухвалою суду від 03.10.2014 року до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, за зустрічним позовом
залучений Ізмаїльський МВ ГУ ДМС
України в Одеській області (а.с.107 т.1).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4
позовні вимоги уточнив, остаточно
просив: зобов'язати ОСОБА_5 усунути йому
перешкоди у користуванні жилими та
підсобними приміщеннями квартири
АДРЕСА_1, надавши ключі від всіх вхідних
дверей; зобов'язати ОСОБА_5 виділити
йому для проживання кімнату №1,
звільнивши її для розміщення ліжка та
інших його особистих речей; в рахунок
оплати частки комунальних послуг з
урахуванням кількості проживаючих в
квартирі осіб та наявних пільг як
дитині війни, надати можливість
відновити в кімнаті №1 перегородку з
дверима та внутрішнім замком, яка
раніше відокремлювала її від
прохідного коридору, який з'єднував
вхідні двері квартири з її внутрішніми
кімнатами (а.с.14 т.2). В обґрунтування
позовних вимог та заперечень проти
зустрічного позову представник
позивача ОСОБА_2 пояснив, що рішенням
апеляційного суду Одеської області від
24.03.2011 року задоволені позовні вимоги
ОСОБА_4 в частині вселення в квартиру
АДРЕСА_1, тим самим за останнім
встановлено сервітут - право
користування чужим майном. 20.07.2011 року
державним виконавцем складено акт про
вселення його у зазначену квартиру,
проте фактичного вселення так і не
відбулося. Так, власниця квартири
ОСОБА_5 знаходилася на роботі, а її мати,
виражаючись на адресу ОСОБА_4
нецензурною лайкою та погрожуючи
фізичною розправою, лише вручила йому
ключі від вхідних дверей. Державний
виконавець пояснив, що приміщення, яке
зможе зайняти позивач, та речі, які він
зможе принести, визначить власниця по
приходу до дому. Коли ОСОБА_5 прийшла до
дому, конкретного місця проживання в
квартирі батьку так і не виділила. В
червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду
із позовом про визначення порядку
користування житловим приміщенням, в
якому просив виділити йому для
проживання ізольовану кімнату за №4.
31.07.2012 року о 09 год. 55 хв. в ході судового
засідання відповідачка заперечувала
проти задоволення позову, зауважуючи,
що може надати позивачу для проживання
прохідну кімнату за №1. Дані обставини
зафіксовані на диску, на який
здійснювався технічний запис судового
засідання. Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.12.2012 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 було відмовлено, оскільки
в кімнаті №4 проживає власниця
квартири та не має правових підстав для
її виселення звідти. У січні 2013 року у
присутності свідків позивачем було
вжито чотири марні спроби вселитися на
спірну житлову площу. Як з'ясувалося,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 змінили замок на
першій вхідній двері, а також задіяли
треті із залізної решітки двері з двома
навісними замками. Виданий 20.07.2011 року
під час вселення ключ від вхідних
дверей не підходив. На пропозицію
позивача укласти договір про порядок
користування житловим приміщенням
відповідачка відмовилася. Звернув
увагу, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі
більше року через перешкоджання
відповідачки та її матері, що є
поважною причиною. Стверджував, що
власник житла ухиляється від виділення
позивачу будь-якого житлового
приміщення для проживання, чим чинить
перешкоди у реалізації законного права
на житло. Позивач підтримав обставини,
викладені представником. Вважав, що
така поведінка ОСОБА_5 та її матері
ОСОБА_6 викликана консультаціями
представника ОСОБА_3 На додаткове
запитання пояснив, що з 2005 року без
законних підстав змушений проживати у
напівпідвальному приміщенні, в якому
не має належних умов, бігають криси,
коти тощо.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_3 заявлений позов повністю не
визнали, наполягали на задоволенні
зустрічної позовної заяви. В
обґрунтування зустрічних вимог і
заперечень проти первісного позову
представник відповідачки пояснив, що
вимоги, викладені ОСОБА_4 у позовній
заяві, вже розглядалися судом та по ним
прийнято рішення, яке набуло законної
сили. Звернув увагу, що визначення
житлового приміщення, яке член сім'ї
має право займати, відноситься до
компетенції власника житла.
Стверджував, що ОСОБА_4 за власною
ініціативою проігнорував акт
державного виконавця про вселення та
не поселився на спірну житлову площу
протягом року, а тому вважається таким,
що втратив право користування нею.
Відповідачка не спростовувала ту
обставину, що у 2012 році у судовому
засіданні пропонувала ОСОБА_4 для
проживання кімнату №1. Під час вселення
батька до квартири, вона виділила йому
для проживання в кімнаті №1 місце,
дозволивши поставити лише розкладачку
та один стілець. Інші речі вона
забороняла позивачу приносити, так як
не хотіла захаращувати квартиру. На
даний час заперечує проти проживання
позивача взагалі, оскільки пройшов
строк для його вселення. Також
зауважила, що позивач вчиняє сварки,
має бороду, від якої лякається її
маленька дитина. Стверджувала, що замок
на вхідних дверях після надання
позивачу ключів не змінювали.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, - КП «ІМБТІ» вирішення
заявлених позовних вимог за первісним
та зустрічним позовами залишила на
розсуд суду. В подальші судові
засідання не з'явилася, звернувшись із
заявою про розгляд справи у її
відсутність (а.с.237 т.1).

Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
- ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради, виконавчий
комітет Ізмаїльської міської ради та
Ізмаїльський МВ ГУ ДМС України в
Одеській області, у судове засідання не
з'явилися. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися
із заявою, в якій просили розглянути
справу у їх відсутність та відмовити у
задоволенні первісного позову (а.с.70, 82
т.1). Орган опіки та піклування
виконавчого комітету Ізмаїльської
міської ради звернувся із заявою, в
якій просив розглянути справу у
відсутність представника, відмовити у
задоволенні первісних позовних вимог
та не заперечував проти задоволення
зустрічного позову (а.с.168 т.1).
Ізмаїльський МВ ГУ ДМС України в
Одеській області звернувся із заявою
про розгляд справи у відсутність
представника, свою думку щодо позовів
не висловив (а.с.167 т.1). Виконавчий
комітет Ізмаїльської міської ради
причини неявки представника не
повідомив, своєї думки щодо позовів
також не висловив.

Свідок ОСОБА_9, будучи допитаним у
судовому засіданні, пояснив, що з
позивачем ОСОБА_4 перебуває у подружніх
відносинах з 1989 року, відповідачку
ОСОБА_5 знає з десяти років. Після
погіршення сімейних стосунків з
колишньою дружиною та дочкою позивач
змушений проживати у сирому
напівпідвальному приміщенні, в якому
не має водопостачання, ванної кімнати,
вбиральні тощо. В його присутності
ОСОБА_4 неодноразово намагався
вселитися в квартиру АДРЕСА_1, але
відповідачка та її мати стали йому на
заваді, про що було складено відповідні
акти. ОСОБА_6 голосила: «Поселишься
только через мой труп! Сяду в тюрьму, но
не пущу!». На додаткове запитання
пояснив, що 20.07.2011 року під час
примусового вселення державним
виконавцем Жукова В.О. в квартиру,
власниці не було. Колишня дружина
говорила позивачу, щоб він поставив
розкладачку біля вхідних дверей, ніч
переспав та у ранці вже його не було.
Позивач, в свою чергу, погоджувався
поселитися у кімнаті №1, але вимагав
поставити ліжко та стіл для того, щоб у
разі необхідності можна було викликати
лікаря. Договір про порядок
користування житловим приміщенням
відповідачка укладати з позивачем
відмовилася.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, думку третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, допитавши свідків,
розглянувши подані документи,
дослідивши звукозапис, з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги і
заперечення, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд дійшов
наступного висновку.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
усунення перешкод у користуванні
квартирою та визначення для проживання
приміщення, суд виходить з наступного.

Пункт 2 ч.1 ст.395, ч.1 ст.402, ч.1 ст.403 ЦК
України визначають, що речовими
правами на чуже майно є, зокрема, право
користування (сервітут). Сервітут може
бути встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_5 на праві власності належить
квартира АДРЕСА_1, яка складається з:
приміщення №1 - жиле, площею 13,4 кв.м;
приміщення №3 - жиле, площею 12,1 кв.м;
приміщення №4 - жиле, площею 12,2 кв.м;
приміщення №6 - кухня, площею 11,4 кв.м;
приміщення АДРЕСА_1 - ванна, площею 4
кв.м; приміщення ІІ - тамбур, площею 4,3
кв.м (а.с.211-214).

За вищевказаною адресою зареєстровані:
відповідачка ОСОБА_5, її малолітня
дитина ОСОБА_8, мати ОСОБА_6, сестра
ОСОБА_7, батько - відповідач ОСОБА_4

Фактично в квартирі проживають ОСОБА_5
та її співмешканець, які займають
приміщення №4, а також ОСОБА_6 та
малолітня дитина ОСОБА_8, які займають
приміщення №3. Інші приміщення
знаходяться в їх спільному
користуванні.

Зазначені обставини визнані сторонами
у судовому засіданні і відповідно до
вимог ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому
доказуванню не підлягають.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 24.03.2011 року ОСОБА_4 вселений
в квартиру АДРЕСА_1. Як вбачається з
мотивувальної частини рішення, позивач
має право користування житловою площею
в квартирі АДРЕСА_1, оскільки він
проживав та був зареєстрований в ній як
член сім'ї власника (а.с.4-6, 155-157 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 08.09.2011 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 24.03.2011 року залишено без
змін (а.с.158, 159 т.1).

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Аналіз вищезазначених норм цивільного
та житлового законодавства, а також
обставин справи дає підстави для
висновку про те, що рішенням
апеляційного суду Одеської області від
24.03.2011 року за ОСОБА_4 визнано сервітут -
право користування квартирою АДРЕСА_1,
яка належить його донці ОСОБА_5

20.07.2011 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області
Хотинським С.В. складено акт про
вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1, а
також передання останньому ключів від
вхідних дверей (а.с.7 т.1).

Відповідно до ст.124 Конституції судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України.

Варто зазначити, що виконавче
провадження є завершальною стадією
судочинства і державними виконавцями
здійснюються виконавчі дії в межах
наданих їм повноважень, і, лише у
порядок і спосіб, визначені цим
рішенням.

Прослуховуванням аудіозапису,
достовірність якого сторонами не
спростовувалася, судом встановлено, що
примусове вселення ОСОБА_4, яке мало
місце 20.07.2011 року, полягало у
забезпеченні державним виконавцем
безперешкодного входження його у
приміщення, вказане у виконавчому
документі, а саме у спірну квартиру, без
визначення конкретного місця
проживання, а також у вручені ключів
від вхідних дверей.

Через відсутність згоди між власницею
житла ОСОБА_5, її матір'ю ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 щодо конкретної площі, яку має
займати останній, а також щодо речей,
які він може розмістити, фактичне
вселення не відбулося. Дані обставини
підтвердили у судовому засіданні
сторони та їх представники.

Як вбачається з актів від 12.01.2013
року, 19.01.2013 року, 26.01.2013 року та 29.01.2013
року, складених ОСОБА_4 в присутності
свідка ОСОБА_9 та його представника
ОСОБА_2, відповідачкою ОСОБА_5 чинилися
перешкоди у користуванні квартирою,
від укладення договору про порядок
користування нею остання відмовилася,
замок від вхідних дверей змінений.

Дані обставини узгоджуються із
поясненнями свідка ОСОБА_9, наявністю
неодноразових звернень ОСОБА_4 про
чинення перешкод до правоохоронних
органів та суду, а також із тією
обставиною, що відповідачка ОСОБА_5
відмовилася у судовому засіданні у
визначенні ОСОБА_4 будь-якого
приміщення для проживання.

Загальна декларація прав людини 1948
року передбачає право кожної людини на
такий життєвий рівень, який є
необхідним для підтримання здоров'я і
добробуту її самої та її сім'ї. У
Декларації зазначено, що необхідний
життєвий рівень забезпечує, зокрема,
житло (п.1 ст.25). Аналогічне положення
міститься в п.1 ст.11 Міжнародного пакту
про економічні, соціальні і культурні
права 1966 року, ратифікованого Указом
Президії Верховної Ради УРСР від 19.10.1973
року N 2148-VIII, в якому, крім вказаного,
закріплено обов'язок держав - учасників
Пакту вживати необхідних заходів для
забезпечення здійснення такого права.

Так, стаття 47 Конституції України
гарантує кожному право на житло. Це
право, як і інші конституційні права, є
невідчужуваним, непорушним і рівним
для всіх без будь-яких обмежень за
ознаками раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками (ч.ч.1, 2 ст.24). Воно не
може бути скасоване і обмежене, крім
випадків, передбачених Конституцією
України (ч.2 ст.22, ч.1 ст.64 Основного
Закону України). Однією з засад
правової системи України є визнання і
дія принципу верховенства права. У
рішенні від 02.11.2004 року N15-рп/2004
Конституційний Суд України зазначив,
що верховенство права вимагає від
держави його втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо.

Частини 4 та 5 ст.9 ЖК УРСР визначають, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Отже, судовий захист речових прав на
чуже майно у порядку цивільного
судочинства може здійснюватись за
вимогами, аналогічними до тих, що
ставляться для захисту права
власності, якщо вони не суперечать
змісту та відповідають природі
відповідного речового права.

Так, за змістом ст.391 глави 29 ЦК України
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні нею права
користування даним майном.

Житлові спори вирішуються відповідно
до закону (ст.191 ЖК УРСР).

Приймаючи до уваги викладене, ту
обставину, що відповідачка чинить
позивачу перешкоди у користуванні
квартирою, а також відмовляється
визначити йому конкретне житлове
приміщення для проживання та/або
укласти угоду про порядок користування
приміщенням, беручи до уваги
необхідність врегулювання виниклих
між сторонами правовідносин на
принципах справедливості, сумлінності
і розумності, рівності перед законом і
судом, суд дійшов до висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_4 в частині
зобов'язання ОСОБА_5 усунути йому
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, а також виділити для
проживання приміщення №1 даної
квартири є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Приймаючи таке рішення, суд враховує
також ту обставину, що приміщення №1
хоч є прохідним, проте жилим, що не
суперечить ч.1 ст.29 ЦК України, а також
вільним від проживання інших членів
сім'ї.

Доводи відповідачки та її представника
про те, що позивачу не чиняться
перешкоди у користуванні квартирою,
ключі від вхідних дверей ті ж самі, суд
до уваги не приймає, адже вони
спростовуються вище приведеними
доказами.

Згідно з ч.2 ст.59, ч.4 ст.60 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження відповідачки та її
представника про те, що позивач не є
власником майна та, відповідно, не може
ставити питання про виділення йому
конкретної кімнати, вимагати усунення
перешкод тощо, на увагу не
заслуговують, адже як вже зазначалося,
судовий захист речових прав на чуже
майно може здійснюватись за вимогами,
аналогічними до тих, що ставляться для
захисту права власності.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
надання можливості в рахунок оплати
частки комунальних послуг з
урахуванням кількості проживаючих в
квартирі осіб та наявних пільг як
дитина війни відновити перегородку з
дверима та внутрішнім замком в кімнаті
№1, що раніше відокремлювала її від
прохідного коридору, який з'єднував
вхідні двері квартири з її внутрішніми
кімнатами, суд виходить з наступного.

Стаття 152 ЖК УРСР визначає, що
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

Аналогічну за змістом норму містить
п.п.1.4.1 п.1.4 Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій,
затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005
року за №76 (далі - Правила за №76).

Згідно з п.п.1.4.3 п.1.4 Правил за №76 до
елементів перепланування жилих
приміщень належать: перенесення і
розбирання перегородок, перенесення і
влаштування дверних прорізів,
улаштування і переустаткування
тамбурів, прибудова балконів на рівні
перших поверхів багатоповерхових
будинків.

Відповідно до п.4 Правил користування
приміщеннями житлових будинків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України 08.10.1992 року за №572,
власники, наймачі (орендарі) приміщень
житлових будинків мають право на
переобладнання і перепланування
житлових і підсобних приміщень,
балконів і лоджій за відповідними
проектами без обмеження інтересів
інших громадян, які проживають у
будинку, з дозволу власника будинку
(квартири) та органу місцевого
самоврядування, виданого в
установленому порядку.

Разом з тим слід враховувати, що
нормативними правовими актами
визначено поняття переобладнання
об'єктів, які не належать до
самочинного будівництва і відповідно
не вимагають дозволу на його
проведення.

Так, п.3.2 розділу 3 Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої наказом Держбуду
України 24.05.2001 року за №127, не є
самочинним будівництвом, зокрема
улаштування чи закриття дверних
(віконних) прорізів у внутрішніх не
капітальних стінах, збільшення або
зменшення житлової або допоміжної
площі за рахунок демонтування або
влаштування перегородок (без порушення
капітальних несучих стін, несучих
конструкцій, опор, балок), комор,
утеплення і оздоблення стін.

Отже, для переобладнання та
перепланування належного на праві
власності нерухомого майна, які не
вважаються самочинним будівництвом,
дозвіл органу місцевого
самоврядування не потрібний.

У відповідності до ч.1 ст.162 ЖК УРСР
плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін.

За змістом ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, 391
ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не наділений
правом розпоряджатися чужим майном,
суд вважає, що його позовні вимоги в
частині надання можливості провести
перепланування квартири не підлягають
задоволенню, як такі, що не ґрунтуються
на законі.

Вирішуючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_4
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» №1382-ІV від
11.12.2003 року зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення прав власності та
житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою),
свідоцтва про смерть тощо.

Як неодноразово зазначалося вище,
право члена сім'ї власника на
користування житлом є сервітутним
правом, у зв'язку з чим, припинення
цього права повинно відбуватися
відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК
України, зокрема сервітут може бути
припинений за рішенням суду на вимогу
власника майна за наявності обставин,
які мають істотне значення, або через
відсутність без поважних причин члена
сім'ї понад один рік у спільному
житловому приміщенні, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

У судовому засіданні встановлено,
що позивач не проживає в квартирі
АДРЕСА_1, через поважні причини, які
полягають у чиненні йому перешкод з
боку власниці та її матері.

Зважаючи на викладене, а також на
ту обставину, що інших обставин, які
мають істотне значення та підставою
для припинення сервітуту, у судовому
засіданні не наведено, суд дійшов до
висновку про те, що зустрічні позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-64, 88, 158, 197, 208,
209, 212 - 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
КП «Ізмаїльське міжміське бюро
технічної інвентаризації», орган опіки
та піклування виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради, виконавчий
комітет Ізмаїльської міської ради, про
усунення перешкод, визначення для
проживання приміщення і надання
можливості провести перепланування
квартири, - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_5 усунути ОСОБА_4
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, надавши ключі від вхідних
дверей.

Зобов'язати ОСОБА_5 визначити ОСОБА_4
для проживання в квартирі АДРЕСА_1,
приміщення №1, звільнивши місце для
розміщення ліжка та інших особистих
речей останнього.

У задоволенні іншої частини вимог, -
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, - Ізмаїльський МВ ГУ ДМС
України в Одеській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -
відмовити.

Копії рішення надіслати для відома
відповідачці та третім особам.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Ізмаїльський міськрайонний суд
Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, особи, які
брали участь у справі, але не були
присутніми у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя: