Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/829/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 19 грудня
2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус
Енергодарського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_5 про визнання договору
дарування недійсним, застосування
наслідків недійсності правочину,
скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним, застосування наслідків
недійсності правочину, скасування
реєстрації права власності.

В позові зазначав, що 26.07.2013р.
ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у
дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Договір
дарування був посвідчений приватним
нотаріусом Енергодарського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 В цей же
день відомості про нового власника
було внесено до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно.

Позивач також вказував, що він є
власником іншої 1/2 частки спірної
квартири. Вважає, що укладений 26.07.2013р.
між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договір дарування є
незаконним і таким, що зачіпає його
інтереси і порушує його права як
співвласника квартири. Також зазначав,
що при укладанні договору дарування
сторонами не було дотримано вимог ст.
ст. 203, 228, 230, 232 ЦК України, зокрема,
ОСОБА_3 не повідомила нотаріуса про те,
що на момент укладання договору
дарування на розгляді у суді
знаходилося декілька цивільних справ
щодо спірної 1/2 частки квартири, які не
були розглянуті по суті, але ОСОБА_3
приховала цей факт від нотаріуса.
Також позивач вказував, що за його
заявою 11.02.2013 року відносно ОСОБА_3
було розпочато кримінальне
провадження за ч.1 ст.190 КК України, яке
до цього часу не закінчено. Ці
обставини могли бути розцінені
нотаріусом як такі, що мали істотне
значення і перешкоджали укладанню
договору дарування. Однак ОСОБА_3
умисно ввела нотаріуса в оману,
заперечивши наявність обставин, що
мають істотне значення, заперечивши
наявність судових спорів щодо 1/2 частки
квартири, про що свідчить відповідний
запис у договорі дарування від 26.07.2013р. (
п.6 договору). З його точки зору, ОСОБА_3,
під час укладання договору дарування
порушила публічний порядок, оскільки
метою цього договору було порушення
його конституційних прав і незаконне
заволодіння майном, ускладнення
розгляду цивільних справ.

Також позивач вважає, що ОСОБА_3,
заперечивши наявність обставин, які
можуть перешкоджати вчиненню
правочину, тобто обставин, що мають
істотне значення ( в розумінні ст. 229 ЦК
України) і замовчуючи їх існування,
уклала договір дарування шляхом
обману. Позивач також зазначає, що він
не виключає того, що договір дарування
був укладений внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, оскільки
дарувальниця і обдарований є
відповідно матір'ю і сином, останній
постійно проживає в одній квартирі з
дарувальницею і не міг не знати про
наявність судових спорів, а укладання
договору дарування мало на меті
вивести ОСОБА_3 з кола учасників
судових процесів у цих справах.

З цих підстав просив визнати договір
дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1
від 26.07.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 недійсним, застосувавши
наслідки недійсності правочину.

Заочним рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 19 грудня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на вказані
позивачем в якості обґрунтування
позовних вимог положення статей 203, 215,
228, 230, 232 ЦК України, якими встановлено:
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину;
визначені підстави визнання правочину
недійсним; визначено правові наслідки
вчинення правочину під впливом обману
та правочину, який вчинено у
результаті зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною.

Також суд враховував роз'яснення
пунктів 18, 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Так, в пункті 18 зазначеної Постанови
вказано: Перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок,
визначаються загальними правилами
(стаття 216 ЦК).

За пунктом 20 цієї Постанови правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги недоведені
позивачем.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
та його колишня дружина ОСОБА_3 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Згідно рішення Бердянського
міськрайонного суду від 20.12.2011 року,
залишеного без змін судами апеляційної
та касаційної інстанцій, вказана
квартира, яка є спільним майном
подружжя, була поділена та визнано за
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності по 1/2
частині квартири за кожним (а. с. 58-60;
61-63; 64-65).

26.07.2013р. ОСОБА_3 подарувала, а
ОСОБА_4 прийняв у дар 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1. Договір дарування був
посвідчений приватним нотаріусом
Енергодарського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 В цей же
день відомості про нового власника
було внесено до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно (а. с. 7-8).

Основний довід апеляційної скарги
ОСОБА_2 полягає в тому, що суд першої
інстанції, ухваливши заочне рішення,
порушив норми процесуального права, а
саме, положення статей 76, 157, 169, 224 ЦПК
України. Апелянт вважає, що суд повинен
був відкласти розгляд справи, оскільки
у суду були відсутні докази про
вручення або про неможливість вручення
судових повісток відповідачам та
третій особі.

Цей довід апеляційної скарги не може
бути підставою для скасування судового
рішення, оскільки позивач ОСОБА_2 був
присутній в судовому засіданні 19
грудня 2013 року - коли було ухвалено
заочне рішення та не заперечував проти
того, щоб справа була розглянута в
заочному порядку.

Зокрема, з журналу судового засідання,
яке відбулося 19.12.2013 року, та з запису
фіксування судового засідання
технічними засобами вбачається, що
позивач ОСОБА_2 не заперечував щодо
розгляду справи в заочному порядку, а
тому суд першої інстанції своєю
ухвалою, постановленою на місті,
ухвалив розглянути справу без участі
відсутніх в заочному порядку (а. с. 92).

В матеріалах справи є письмова заява
ОСОБА_3 та письмові заперечення
відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з яких
вбачається, що відповідачі заперечують
проти позовних вимог ОСОБА_2, просять
відмовити у задоволенні цих вимог та
розглянути справу за відсутності
відповідачів, а тому перешкод для
розгляду справи в заочному порядку не
існувало (а. с. 53-54; 67; 87-90).

Інший довід апеляційної скарги полягає
в тому, що суд порушив норми
процесуального права, не повідомивши
позивача про те, чи застосовано заходи
забезпеченні позову за його заявою.

Такий довід апеляційної скарги
спростовується наступним.

В матеріалах справи знаходиться ухвала
судді Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 15.10.2013
року, якою заяву ОСОБА_2 про
забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 (а. с. 38).

Копія ухвали направлена на адресу
позивача та відповідачів, про що
свідчить копія супроводжувального
листа від 15.10.2013 року (а. с. 37).

Вказана ухвала постановлена в день
постановлення ухвали про відкриття
провадження у даній справі, тобто,
судом своєчасно застосовані заходи
щодо забезпечення позову (а. с. 36-38).

В матеріалах справи також є витяг від
21.10.2013 року з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію обтяження за даною ухвалою
суду - у виді арешту нерухомого майна -
1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1
(а. с. 44).

Також апелянт ОСОБА_2 посилається на
порушення судом норм матеріального
права, вважаючи, що суд першої
інстанції допустив неправильне
застосування положень статей 203, 215, 228,
230 ЦК України і роз'яснень п. 18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» та
допустив неповноту дослідження
матеріалів справи, оскільки не була
допитана нотаріус ОСОБА_5

Проте, такі доводи апеляційної скарги
не знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

З мотивувальної частини судового
рішення видно, що суд першої інстанції,
діючи у відповідності до вимог статей
213, 214 ЦПК України суд в повному обсязі
дослідив обставини справи, належним
чином оцінив надані сторонами докази,
встановив правовідносини сторін і які
правові норми підлягають застосуванню
до цих правовідносин та дійшов вірного
висновку про відмову ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог в зв'язку з
недоведеністю.

В засіданні суду апеляційної інстанції
ОСОБА_2 уточнив свою позицію щодо
підстав визнання договору дарування 1/2
частини квартири недійсним,
зазначивши, що договір має бути визнано
недійсним в зв'язку з обманом, оскільки
відповідач ОСОБА_3 при укладенні
договору дарування обманула другу
сторону та нотаріуса, не повідомивши
їх про обставини, що мають істотне
значення, а саме, про те, що по
відношенню до цієї квартири в суді
знаходяться інші цивільні справи.

Позивач ОСОБА_2 в засіданні
апеляційного суду наполягав на тому, що
оспорюваним договором порушено його
права, оскільки він вважає, що у 1998 році
спірна квартира була приватизована
ОСОБА_3, незаконно, оскільки він узнав,
що ОСОБА_3 раніше вже брала участь в
приватизації іншого житла. Тому 22.06.2013
року і 16.07.2013 року ним подано позов про
визнання приватизації квартири
недійсною. На момент укладання
договору дарування на розгляді у суді
знаходилося декілька цивільних справ
щодо спірної 1/2 частки квартири, які не
були розглянуті по суті, але ОСОБА_3
приховала цей факт від нотаріуса. Крім
того позивач вказує на те, що за його
заявою, 11.02.2013р. відносно ОСОБА_3 було
розпочато кримінальне провадження за
ч.1 ст.190 КК України, яке до цього часу не
закінчено. Ці обставини могли бути
розцінені нотаріусом як такі, що мали
істотне значення і перешкоджали
укладанню договору дарування. Однак
ОСОБА_3 умисно ввела нотаріуса в оману,
заперечивши наявність обставин, що
мають істотне значення, заперечивши
наявність судових спорів щодо 1/2 частки
квартири, про що свідчить відповідний
запис у договорі дарування від 26.07.2013р. (
п.6 договору). ОСОБА_3, заперечивши
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, тобто
обставин, що мають істотне значення ( в
розумінні ст.229 ЦК України) і замовчуючи
їх існування, уклала договір дарування
шляхом обману, а тому оспорюваний ним
договір дарування 1/2 частини квартири
має бути визнано судом недійсним.

Такі доводи апелянта є неприйнятними з
огляду на наступне.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, статтею 230 ЦК України передбачено,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

В частині першій статті 229 ЦК України
вказано, що істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

В матеріалах справи знаходяться
письмові заперечення ОСОБА_3, з яких
видно, що на момент укладення договору
дарування 1/2 частини квартири (а саме,
станом на 26.07.2013 року) ОСОБА_3 не знала
про те, що ОСОБА_2 подав до неї позов про
визнання приватизації квартири
недійсною та що за його заявою
розпочато кримінальне провадження
відносно ОСОБА_3 (а. с. 53-54).

Зазначене підтверджується також
довідками начальника відділення
поштового зв'язку № 4 м. Енергодара (за
місцем проживання ОСОБА_3.) щодо
отримання нею рекомендованої поштової
кореспонденції з Бердянського
міськрайонного суду лише 03.08.2013 року та
17.10.2013 року (а. с. 46-49).

Будь-яких судових рішень щодо спірного
об'єкта нерухомості та вироку відносно
ОСОБА_3 (за вказаними позивачем
справами) на момент укладення
договору дарування та на час розгляду
справи в судах першої і апеляційної
інстанції не існувало.

Посилання позивача на те, що
відповідачу ОСОБА_3 було відомо про
знаходження в провадженні суду справи
за її позовом до нього про стягнення
грошової компенсації вартості частки
майна (1/2 частини квартири), що є у
спільній частковій власності та за
його зустрічним позовом про стягнення
грошової компенсації, а тому вона
повинна була повідомити про це
нотаріусу, є неспроможними, оскільки
такий позов не впливає на здійснення
ОСОБА_3 будь-яких дій стосовно належної
їй на праві власності 1/2 частини
квартири.

Також з матеріалів справи та доказів,
наданих сторонами, не вбачається, що на
момент укладення оспорюваного
договору дарування на вказану 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 було
накладено арешт або заборону.

Таким чином, в справі відсутні будь-які
належні та допустимі докази стосовно
того, що ОСОБА_3 при укладенні договору
дарування обманула другу сторону та
нотаріуса, не повідомивши їх про
обставини, що мають істотне значення, а
саме, про те, що по відношенню до цієї
квартири в суді знаходяться інші
цивільні справи, а посилання ОСОБА_2 на
те, що за його заявою, 11.02.2013р. відносно
ОСОБА_3 було розпочато кримінальне
провадження за ч.1 ст.190 КК України, яке
до цього часу не закінчено, не може бути
підставою для визнання недійсним
договору дарування 1/2 частини квартири
(а. с. 12-13).

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 19 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: