АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/1811/2014
Головуючий в І інстанції:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 на рішення
Печерського районного суду міста Києва
від 11 жовтня 2013 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», Київської регіональної
дирекції публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
недійсним кредитного договору та
додаткових угод до кредитного
договору, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», Київської регіональної
дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в
якому просив визнати укладений
кредитний договір №14/4006/81/54109 від 4
квітня 2007 року та додаткові угоди до
нього недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
вищевказаний договір та додаткові
угоди до нього були укладені за
відсутності належних повноважень
представників банку на погодження умов
та укладення такого роду договорів.
Також посилався на невідповідність
суми фактично наданого кредиту,
строків його надання дійсній сумі
заборгованості за кредитним договором,
що є істотним порушенням умов
кредитного договору та додаткових
угод. Про вказані обставини він
дізнався в травні 2013 року, що свідчить
на думку позивача про те, що при
укладенні кредитного договору та
додаткових угод до нього банк ввів його
в оману, а відтак вважає наявними
підстави для визнання кредитного
договору та додаткових угод
недійсними.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 11 жовтня 2013 року у
задоволенні зазначеного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права та процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.
Зокрема, апелянт зазначає, що
обставини, на які він посилався як на
підставу своїх вимог про визнання
договору та угод недійсними залишилися
поза увагою суду першої інстанції, що
призвело до помилкового висновку про
необхідність відмову у позові.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити.

Представники ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» - Мікайилов Р.Р. проти
апеляційної скарги заперечував, просив
суд рішення Печерського районного суду
міста Києва від 11 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Позивач, належним чином повідомлений
про дату, час та місце розгляду справи в
судове засідання не прибув, про причини
неявки суд не повідомив, у зв'язку із
чим колегія суддів вважала за можливе
слухати справу у його відсутність на
підставі частини 2 статті 305 ЦПК
України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що 4 квітня 2007 року між позивачем ОСОБА_3
та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було
укладено кредитний договір №14/4006/81/54109,
відповідно до умов якого позивачу було
надано кредит у розмірі 60 000 доларів
США, зі сплатою за користування
кредитними коштами в розмірі 13,25 %
річних, з остаточним поверненням до 4
квітня 2022 року (а.с. 12-17).

В подальшому між тими ж сторонами було
укладено додаткові угоди до кредитного
договору №14/4006/81/54109, а саме:

04.05.2007 додаткову угоду, відповідно до
якої сторони виклали у новій редакції
п.1.1. кредитного договору, згідно якого
збільшився ліміт кредитної лінії до 80
000 доларів США (а.с. 20);

09.08.2007 додаткову угоду, відповідно до
якої сторони виклали у новій редакції
п.1.1. кредитного договору, згідно якого
збільшився ліміт кредитної лінії до 200
000 доларів США (а.с. 21);

05.03.2008 додаткову угоду, відповідно до
якої сторони виклали у новій редакції
п.1.1. кредитного договору, згідно якого
збільшився ліміт кредитної лінії до 314
500 доларів США та виклали у новій
редакції п.п.1.4-1.8, згідно яких сторони
домовились, що кредитор має право без
отримання будь-якої додаткової згоди
позичальника коригувати (змінювати)
процентну ставку протягом дії
кредитного договору. Також сторони
домовились, що процентна ставка за
кредитом збільшується на 5% від ставки,
вказаній в п.1.4. кредитного договору
(а.с. 22-23).

Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав, надав
позивачу кредитні кошти в іноземній
валюті, а позивач отримав те, на що
розраховував - кошти в іноземній валюті
на споживчі потреби, що
підтверджується заявами на видачу
готівки (а.с. 24-31).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 215, ч.ч. 1,3 ст. 203 ЦК
України підставою недійсності
правочину є суперечливість змісту
правочину ЦК України, актам цивільного
законодавства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно частин 2, 3 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи
кредитний договір та додаткові угоди
до нього підписані уповноваженими
особами та скріплені гербовими
печатками (а.с. 12-17, 20-23).

Відповідно до ст. 3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є: свобода договору та
свобода підприємницької діяльності,
яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип
свободи договору, який передбачає
право суб'єкта цивільного права на
укладення й інших договорів, прямо не
передбачених актами цивільного
законодавства, але які відповідають
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони договору мають
право врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Як зазначено в п.7 постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
6 листопада 2009 року правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину. За
змістом статті 216 ЦК та виходячи із
загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК
України.

Суд першої інстанції надав належну
оцінку та не прийняв доводи позивача
про відсутність повноважень
представників банку, які підписали
кредитний договір та додаткові угоди,
оскільки ці доводи базуються на
припущенні та спростовуються
матеріалами цивільної справи (а.с.82-83,
84-85).

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. (ч. 4 ст. 60 ЦПК України)

Як вбачається зі змісту спірного
кредитного договору та додаткових
угод, ОСОБА_3 було проінформовано про
всі їх істотні умови, спосіб та терміни
погашення кредиту, розмір та терміни
сплати процентів та інших платежів
тощо, що підтверджується підписом
позивача на договорі та угодах, а
позивач засвідчив, що зміст умов
кредитування йому зрозумілий.

За таких обставин власні дії позивача,
що виразилися у підписанні кредитного
договору та додаткових угод та
здійсненні напису щодо ознайомлення з
їх умовами і відсутністю претензій,
являється підтвердженням ознайомлення
позивача зі змістом укладеної ним
угоди та бажанням щодо настання
правових наслідків, обумовлених цією
угодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
того, що позивачем не надано суду
доказів на підтвердження порушення
відповідачами вимог законодавства при
укладенні кредитного договору та
додаткових угод.

Виходячи з викладеного, враховуючи те,
що судом не встановлено обставин на
підтвердження порушення відповідачами
прав та інтересів позивача -відсутні
підстави для визнання кредитного
договору та додаткових угод
недійсними.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
судом залишені поза увагою обставини,
на які позивач посилався як на підставу
своїх вимог та заперечень, зокрема
обставини відсутності належних
повноважень представників банку не
знайшли свого підтвердження при
апеляційному розгляді справи. Колегія
суддів не вбачає підстав для зміни чи
скасування оскаржуваного рішення з
підстав, які викладені у скарзі.

Судом дано належну оцінку спірним
правовідносинам та вірно застосовано
норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та за своєю правовою
природою такими, що не можуть вплинути
на правильність висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена
на підставі пункту першого частини 1
статті 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
міста Києва від 11 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко