АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц /790/1755/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 2021/2-719/11
Категорія: право власності
Доповідач-Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді :
Гальянової І.Г.

суддів:
Колтунової А.І.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Харківського районного
суду Харківської області від 12 жовтня
2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про виділ частки житлового
будинку із спільної часткової
власності та визначення порядку
користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА :

20 вересня 2011 року представник позивача
звернувся у суд з позовом, в якому
просив виділити йому в натурі 12 частину
житлового будинку, який розташований в
АДРЕСА_1, а саме: житлову кімнату (1-2)
площею 6,2 кв. метра; житлову кімнату (1-4)
площею 10,1 кв. метра; нежитлове
приміщення кухні (1-1) площею 12, 2 кв.
метра; нежитлові приміщення - тамбур,
коридор, кладову та виділити в натурі
частину земельної ділянки площею 0, 19 га
за вказаною адресою згідно схеми
виділу.

Сої вимоги, з посиланням на ч.1 ст. 364 ЦК
України, представник позивача
обгрунтовує тим, що позивачу , згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 22.04.2009 року, належить 12
частина вказаного житлового будинку.
Та як на підставу позову посилається на
відсутність домовленості з
відповідачем щодо порядку
користування вказаним житловим
будинком.

Справу розглянуто судом за відсутності
сторін.

Рішенням Красноградського районного
суду Харківської області від 12 жовтня
2011 року вказані позовні вимоги
позивача задоволені. Суд виділив
позивачу в натурі із спільного
часткового майна 12 частину вказаного
домоволодіння , а саме : житлову кімнату
(1-2) площею 6,2 кв. метра; житлову кімнату
(1-4) площею 10,1 кв. метра; нежитлове
приміщення кухні (1-1) площею 12, 2 кв.
метра; нежитлові приміщення - тамбур,
коридор, кладову, а також виділив в
користування 0,19 га земельної ділянки ,
розташованої за вказаною адресою для
обслуговування його частини житлового
будинку зі сторони будинку АДРЕСА_2
згідно схеми визначення порядку
користування земельною ділянкою в якій
вказано,що ширина земельної ділянки ,
яка виділяється позивачу буде складати
зі сторони фасадної частини будинку 21,0
м., зі сторони городу - 14,8 метрів до
початку саду довжина ділянки буде
складати 20,0 метра зі сторони АДРЕСА_2 , а
загальна довжина складатиме 120,0 метрів.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить скасувати вказане рішення суду
та ухвалити нове рішення про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги
обгрунтовує тим, що про наявність
такого рішення дізнався від позивача
14.01.2014 року , а наявна у справі заява
щодо визнання позову написана не ним.
Апелянт також зазначає, що постійно
проживає в спірному домоволодінні та
здійснює за ним догляд, а позивач не
проживає в спірному домоволодінні з 1987
року. Апелянт також зазначає, що в
рішенні не зазначається яка частина
будинку виділяється йому , хоча
відповідно до рішення щодо виділення
частки позивачу , йому залишається лише
дві житлових кімнати та коридор та
відсутня кухня, кладова чи коридор, та
ця частина не відповідає вимогам, яким
повинно відповідати придатне для
проживання житлове приміщення.

В запереченнях на апеляційну
скарзі позивач просить залишити
апеляційну скаргу без розгляду , у
зв»язку з набранням законної сили
рішення суду від 12 жовтня 2011 року.
Доводи заперечень обґрунтовує
пропуском відповідачем строку на
апеляційне оскарження рішення суду.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення сторін та представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги та заперечень на апеляційну
скаргу, судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи вказані позовні
вимоги позивача, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач визнав
позовні вимоги позивача , а також
наявності підстав для задоволення
позову.

Однак погодитись з таким
висновком суду не можна виходячи з
наступного.

Згідно до вимог ст. 174 ЦПК
України відповідач може визнати позов
протягом усього часу судового
розгляду, зробивши усну заяву. Якщо
визнання позову відповідачем
викладено в адресованих суду письмовій
заяві, то ця заява приєднується до
справи. До ухвалення рішення суд
роз»ясніє наслідки відповідної
процесуальної дії. У разі визнання
відповідачем суд за наявності для того
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Відповідно ж до вимог ч.1 ст. 169
ЦПК України, суд відкладає розгляд
справи у разі неявки в судове засідання
однієї із сторін або будь-кого з інших
осіб, які беруть участь у справі, про
яких нема відомостей, що їм вручені
судові повістки.

Між тим, матеріали справи не
містять доказів того, що у
відповідності до вимог ч.1 ст. 127 ЦПК
України, після відкриття провадження у
справі , суд надсилав відповідачу копію
ухвали про відкриття провадження , а
також копію позовної заяви позивача з
доданими до неї документів, а також не
містять доказів, які б свідчили, що
відповідач повідомлявся судом про час
та місце розгляду справи.

При цьому відповідач
категорично заперечує про написання
ним заяви про визнання позову та
обізнаність щодо розгляду судом
зазначеної справи.

З огляду на наведене висновок
суду першої інстанції щодо визнання
відповідачем позову як підстави для
задоволення позовних вимог позивача ,
не відає вимогам зазначених вище норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу , в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що сторонам на
підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом належить право
власності по 12 частини зазначеного
вище житлового будинку з надвірними
будівлями (а.с. 7-8).

Згідно до вимог частин 1 та 3 ст. 358
ЦК України, право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Кожен із
співвласників спільної часткової
власності має право на надання йому у
володіння та користування тієї частини
спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

В ч.1 ст. 364 ЦК України встановлено,
що співвласник має право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності .

Відповідно до пунктів 7, 8
роз»ясень, які містяться в Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
04.10.1991 року, «Про практику застосування
судами законодавства ,що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок » з наступними змінами, у
спорах про поділ будинку в натурі
учасникам спільної часткової власної
на будинок може бути виділено
відокремлену частину будинку, яка
відповідає розміру їх часток у праві
власності. Якщо поділ технічно
можливий, але з відхиленням від розміру
часток кожного власника, суд з
урахуванням конкретних обставин може
провести його зі зміною ідеальних
часток і присудженням грошової
компенсації учаснику спільної
власності, частка якого зменшилась. У
тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
провадиться за наявності дозволу на це
виконкому місцевої ради ( ст. 152 ЖК). При
поділі житлового будинку суд
зобов»язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена ( ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частину в
будинку вона складає, а також які
підсобні будівлі передаються власнику.
Різні господарські будівлі (літні
кухні, сараї тощо) є підсобними
будівлями і складають з будинком одне
ціле.

За змістом, вказані норми ЦК
передбачають право співвласника на
виділ у натурі тієї частки спільного
майна, яка відповідає його частці у
праві спільної часткової власності.

Доказів того, що частина
житлового будинку які позивач вимагає
виділити йому в порядку реального
розподілу вказаного домоволодіння,
відповідає його частці в спільній
частковій власності, матеріали справи
не містять, як і не містять доказів щодо
технічної можливості та наявності
відповідних дозволів щодо розподілу
спірного домоволодіння у визначений
позивачем спосіб.

При цьому наявна у справі схема
такого розподілу, яку як пояснив
позивач в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції , було
виготовлено його представником,
вказаних вище даних не містить, як і не
містить даних щодо відповідність
часток співвласників спірного
домоволодіння при реальному його
розподілу у спосіб, який вимагає
позивач.

Суд першої інстанції на вказані
вище вимоги норм матеріального права
уваги не звернув , як і не звернув уваги
на те, що позивач також просив виділити
йому в користування частину надвірних
будівель ( а.с.4), однак ці вимоги
позивачі взагалі не були предметом їх
розгляду.

Відповідно до пунктів 2 та 4
частини 1 статті 309 ЦПК України,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам, порушення судом першої
інстанції вказаних вище норм
матеріального та процесуального
права, які допустив суд першої
інстанції, при ухваленні рішення є
обов»язковою підставою для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення про відмову
позивачу у задоволенні заявлених
позовних вимог в цій частині з
зазначених вище підстав.

Оскільки вимоги позивача щодо
розподілу домоволодіння не підлягають
задоволенню, а визначення порядку
користування земельною ділянкою
пов»язано з розподілом домоволодіння,
то рішення суду і в цій частині також
підлягає скасуванню з ухваленням в
цій частині нового рішення про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог
з зазначених вище підстав.

При цьому судова колегія вважає
безпідставними заперечення позивача
щодо пропуску відповідачем строку на
апеляційне оскарження вказаного
рішення та набрання рішенням законної
сили, оскільки ухвалою суду від 21
лютого 2014 року відповідачу було
поновлено строк на апеляційне
оскарження рішення суду від 12 жовтня
2011 року та відкрито апеляційне
провадження за його апеляційною
скаргою на вказане рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218
ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити. Скасувати рішення
Красноградського районного суду
Харківської області від 12 жовтня 2011
року.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ частки
житлового будинку із спільної
часткової власності та визначення
порядку користування земельною
ділянкою відмовити.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді: