Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів - Собіна І.М., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Демчук
Ю.Ю.,

за участю

представника позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7 -
ОСОБА_8,

представника органу опіки та
піклування Рівненської районної
державної адміністрації Рибак Ю.Ю.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційними скаргами
відповідачки ОСОБА_7, представника
позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 на рішення Рівненського
районного суду від 25 листопада 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, третіх осіб -
відділення громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб Рівненського
району, органу опіки та піклування
Рівненської районної державної
адміністрації, Рівненського обласного
бюро технічної інвентаризації про
розірвання договору купівлі-продажу,
скасування державної реєстрації
об'єкта нерухомості, зняття з
реєстраційного обліку за місцем
проживання та виселення осіб із жилого
приміщення без надання іншого жилого
приміщення.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, учасників судового
розгляду, що з'явились у судове
засідання, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
від 25 листопада 2013 року позов
задоволено частково. Розірвано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 5 квітня 2011 року між ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений
приватним нотаріусом Рівненського
районного нотаріального округу за
реєстром №536, зобов'язавши сторони
повернути іншій стороні все, що вона
одержала на виконання правочину.
Скасовано державну реєстрацію за
ОСОБА_7 об'єкта нерухомості за №30069204
від 24.05.2011 року, квартири АДРЕСА_1. Знято
ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з реєстраційного
обліку місця проживання в АДРЕСА_1 у
відділенні громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб Рівненського
району. Зобов'язано ОСОБА_7 провести
розрахунок за надані комунальні
послуги по день фактичного звільнення
квартири. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 судові витрати в
сумі 282 грн. 4 коп. Відмовлено в позові
про зняття з реєстрації обліку місця
проживання неповнолітніх дітей
відповідачки та виселення
відповідачки ОСОБА_7, членів сім'ї та
неповнолітніх дітей з займаної
квартири.

В апеляційній скарзі
відповідачка вказує на незаконність
рішення суду першої інстанції, яке
полягає в тому, що суд розглядаючи
справу відступив від принципу
неповноти та об'єктивності судового
розгляду. Доводить, що при укладенні
договору купівлі-продажу квартири
позивачам виплачено більшу частину
вартості квартири за якою була
домовленість. Вважає, що у позивачів не
було підстав звертатися до суду про
розірвання договору. Не заперечує, що
виникла заборгованість у розрахунку за
квартиру, але це викликано об'єктивними
обставинами. Покликається на те, що
іншого житла у них немає, а тому при
виселенні будуть порушені їх
конституційні права щодо житла. За
викладених обставин просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у позові.

Представник позивачів в
апеляційній скарзі вказує на
незаконність рішення суду, в частині
незадоволення позовних вимог, яке
полягає в тому, що суд зробив свій
висновок на підставі неповно
досліджених обставинах, воно є
немотивоване та прийняте з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Доводить, що суд в частині зняття
з реєстрації місця проживання дітей і
виселення відповідачів застосував
норми Житлового кодексу України, що не
підлягають застосуванню при вирішенні
спору між сторонами. Покликається на
те, що судовим рішенням не встановлено
правових підстав для реєстрації
відповідачки та членів її сім'ї в
займаній квартирі та є помилковим
посилання у рішенні на згоду про
реєстрацію прав власності на спірну
квартиру згода позивачів на прописку
відповідачки та членів її сім'ї як на
згоду у реєстрації права власності.
Безпідставним є посилання суду на
положення Закону України „Про охорону
дитинства", адже відповідач не
являється наймачем, а відповідно не
може існувати договору про найом житла
відповідачами. За викладених обставин
просить рішення суду змінити та
задовольнити позовні вимоги щодо
зняття з реєстрації за місцем
проживання неповнолітніх дітей
відповідачки та виселити відповідачку
та членів її сім'ї із займаного житла
без надання іншого житла.

Апеляційна скарга відповідача
підлягає відхиленню, апеляційна скарга
представника позивачів задоволенню з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідно договору купівлі-продажу
від 5 квітня 2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Рівненського
районного нотаріального округу,
зареєстрований в реєстрі за №536,
позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
продали, а відповідач ОСОБА_7 купила
квартиру АДРЕСА_1 за ціною в 112000 грн., з
яких покупець сплатила при укладенні
договору 4000 грн., а решту суми 108000 грн.
належало сплатити до 1 червня 2013 року.

24 травня 2011 року, з письмового
дозволу позивачів, відповідачка ОСОБА_7
зареєструвала право власності на
придбану квартиру (а.с.11), за місцем
проживання зареєструвалась сама та
зареєструвала членів сім'ї, яка
складається з чоловіка та двох
неповнолітніх дітей, з яких, дочка
ОСОБА_11, 14 червня 2011 року, є інвалідом з
дитинства.

Угодою від 19 жовтня 2011 року до
договору купівлі-продажу від 5 квітня
2011 року, сторонами внесено нотаріально
посвідчені зміни до п.5 договору, що
покупець зобов'язується сплатити суму
108000 грн. не пізніше 1 жовтня 2014 року за
графіком щомісячної сплати не пізніше
25 числа поточного місяця грошові кошти
в сумі 3000 грн., а при простроченні
погашення заборгованості більше ніж на
3 календарних місяця, є підставою для
звернення до судових органів та
визнання договору купівлі-продажу та
додаткової угоди недійсними.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 5 квітня 2011 року та
додаткової угоди від 19 жовтня 2011 року
відповідачка ОСОБА_7 не виконує своїх
зобов'язань перед позивачами, не
сплачує кошти, згідно графіку
погашення вартості квартири,
посилаючись на об'єктивні обставини
пов'язані із хворобою дитини та тяжким
матеріальним станом.

Частково задовольняючи позовні
вимоги суд першої інстанції послався
на приписи ст.60 ЦПК України, що кожна
сторона зобов'язана довести обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх доводів та заперечень.

Відповідачка не надала належних
та допустимих доказів щодо причин
невиконання своїх зобов'язань, що
виникли з підстав умов укладеного
договору купівлі-продажу квартири та
додаткової угоди до нього та
відповідають положенням ст.ст.509,526,655 ЦК
України щодо виконання договірних
зобов'язань.

Стаття 655 ЦК України закріплює
законодавче визначення договору
купівлі-продажу, згідно з яким це
договір, за яким одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За загальним правилом, ч.1 ст.692 ЦК
України, оплата товару за договором
купівлі-продажу здійснюється після
його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару.

Покупець повинен виконати свій
обов'язок щодо оплати одразу в повному
обсязі, тобто сплатити продавцеві
повну ціну переданого товару, разом з
тим, сторони можуть відійти від цього
положення, застосувавши розстрочення
платежу за приписами ч.2 ст.692 ЦК
України.

У випадку досягнення
домовленості оплати товару через
певний час після його передачі покупцю,
останній повинен провести оплату в
строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого
обов'язку щодо оплати переданого йому
товару в установлений договором
купівлі-продажу строк або розстрочення
його сплати, покупець набуває право
вимоги розірвання договору з підстав,
передбачених ст.651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання
договору є істотне порушення стороною
цього договору, яке визначається
наслідком завданої шкоди однією
стороною для другої сторони, яка
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору
та досягнення цілі при укладенні
договору.

Оціночне поняття істотності
порушення договору законодавець
розкриває за допомогою іншого
оціночного поняття - значна міра, яка
позбавила сторони договору того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

При цьому йдеться не лише про
грошовий вираз завданої шкоди, прямі
збитки, а коли потерпіла сторона не
може використати результати договору.

Вирішальне значення для
застосування ч.2 ст.651 ЦК України, має
співвідношення шкоди з тим, що могла
очікувати сторона від виконання
договору.

Розриваючи договір купівлі
продажу квартири між відповідачкою та
позивачами суд першої інстанції
обґрунтовано послався на те, що ОСОБА_7
та її чоловік отримували доходи у
вигляді щомісячних грошових коштів, що
давали змогу сплачувати певну суму
коштів за придбану квартиру, при тому
що позивачі погоджувались на отримання
меншої суми коштів, ніж передбачено
договором та умовами про зміни до
нього, інших обставин, що перешкоджали
виконанню договірних зобов'язань
відповідачкою суду не надано, її дії
щодо виконання договірних зобов'язань
визнано недобросовісними.

Зазначене свідчить, що позивачі
продавши належну їм квартиру не змогли
отримати вартість предмета договору
визначену сторонами, були позбавлені
можливості використати кошти від
продажу квартири на свої потреби, в
тому числі на придбання житла, а отже,
внаслідок істотного порушення
договірних зобов'язань відповідачою,
зазнали значної шкоди, яка виражається
не тільки в матеріальному виразі, але в
тому, що позбавлені того, на що
розраховували при укладенні договору.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги відповідачки, що
суму боргу за придбану квартиру вона
надавала еквівалентну до національної
валюти у доларах США, а залишок боргу
складає 16000 грн.

Відповідно до ст.179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

За умовами договору
купівлі-продажу від 5 квітня 2011 року та
додаткової угоди від 19 жовтня 2011 року
відповідачка ОСОБА_7 сплатила частину
вартості квартири у національній
валюті в розмірі 4000 грн., що не
спростовано іншими доводами та
доказами у справі та не оспорюється
відповідачкою у встановленому законом
порядку.

Відмовляючи позивачам у
задоволенні позовних вимог щодо
виселення відповідачки та членів її
сім'ї та зняття з реєстрації за місцем
проживання неповнолітніх дітей, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку щодо залишення права за
відповідачкою та членами її сім'ї на
проживання в спірній квартирі, з тих
підстав, що розірвання договору за
приписами ст.651 ЦК України передбачає
обов'язок відповідачки звільнити
займану квартиру з підстав невиконання
договірних зобов'язань за договором
купівлі-продажу цієї квартири.

За таких обставин повен
застосовувати принципи реституції
щодо договірних правовідношень між
сторонами, тобто відновлення стану
майна, який існував на момент вчинення
дії, що завдала шкоди та повернення
майна первинному власнику з
поверненням продавцем покупцю
грошових коштів отриманих від договору
купівлі-продажу.

Відповідно положень ч.1 ст.216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язанні з його недійсністю.

Загальне правило, відповідно до якого
недійсний правочин не спричиняє
юридичних наслідків для сторін, чи то
будь-яких інших осіб, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, тобто,
застосування двосторонньої
реституції. Двостороння реституція
полягає в тому, що кожна сторона
недійсного правочину має повернути
іншій стороні все, що вона одержала на
виконання такого правочину.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", рішення суду
про задоволення позову про повернення
майна чи витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником, а
також скасування попередньої
реєстрації (ст.ст.19,27 Закону України від
1 липня 2004 року № 1952-IV „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень").

Договором купівлі-продажу від 5
квітня 2011 року укладений між ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 при розірванні
договору на позивачів не покладається
обов'язок забезпечення відповідачки та
членів її сім'ї іншим житлом.

Обов'язок забезпечення житлом
неповнолітніх дітей покладається на
батьків, яким є відповідачка у справі.

За наслідками розірвання
договору купівлі-продажу від 5 квітня
2011 року укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, відповідачка та члени
її сім'ї підлягають виселенню шляхом
звільнення займаного житла.

Колегія суддів дійшла висновку,
що доводи апеляційної скарги
представника позивачів заслуговують
на увагу, рішення в частині відмови
позовних вимог підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення, в решті рішення прийнято з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підлягає
залишенню без змін.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст.509,526,651 ЦК України, керуючись
ст.ст.303,307,309,314,316,324-325 ЦПК України
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити,
апеляційну скаргу представника
позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду
від 25 листопада 2013 року скасувати в
частині відмови у позовних вимога та
ухвалити в цій частині наступне
рішення.

Виселити ОСОБА_7, ОСОБА_10, неповнолітніх
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

Зняти з реєстраційного обліку за
місцем проживання неповнолітніх
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті рішення залити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
І.М. Собіна

Н.М. Ковальчук