Справа № 247/5008/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2014 року Торезький міський
суд Донецької області в складі:

головуючого-судді
Стріжакової Т.В.

при секретарі
Воробйової І.О.

за участю позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника відповідачів
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Торезі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та
піклування Торезької міської ради,
державний нотаріус Торезької
державної нотаріальної контори, про
визнання договору дарування недійсним,
поновлення прав власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про визнання договору
дарування 1/3 частини квартири не
дійсним, поновлення право власності.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з
відповідачем ОСОБА_4 він перебував у
зареєстрованому шлюбі з 30.09.2006 року.
Рішенням Пролетарського райсуду м.
Донецька від 26.09.2011 року шлюб між ними
розірваний. Від шлюбу мають дочку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з
матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_4 26.08.2011 року виїхала на постійне
місце мешкання в м. Торез, де й проживає
постійно за адресою: АДРЕСА_1

13.01.2012 року ОСОБА_4 подарувала свою 1/3
частку квартири, яка розташована у
АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_6 по
договору дарування від 13.01.2012 року,
посвідченому Торезькою державною
нотаріальною конторою. 16.01.2012 року
ОСОБА_4 отримала від БТІ м. Тореза
довідку про те, що станом на 16.01.2012 року
за нею нерухомого майна не
зареєстроване та стала пред'являти цю
довідку до Пролетарського районного
суду м. Донецька по цивільним справам
за її позовом до нього про вселення у
будинок АДРЕСА_20

При оформленні вказаного договору
дарування 1/3 частки квартири, ОСОБА_4
порушила права проживання їх дитини в
даній квартирі. При оформленні
договору дарування відповідач ОСОБА_4
приховала від нотаріуса фактичне
проживання їх дитини в цій квартирі з
26.08.2011 року, таким чином уникла
отримання відмови від органів опіки та
піклування м. Тореза.

Відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає, а тому
для відчуження нерухомості без згоди
органу опіки та піклування, залежно від
реєстрації у відчужуваному майні, не
допускається. ОСОБА_4 приховала від
нотаріуса той факт, що шлюб між ними
розірваний, спільно не проживають,
дитина проживає з нею. Також нотаріус
не з'ясував його (позивача) думку щодо
відчуження ОСОБА_4 1/3 частки вказаної
квартири, чим порушила права дитини на
проживання в цій квартирі разом з
ОСОБА_4

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_20 і з 26.08.2011 року там не
проживають. Вони добровільно, без
всякого примусу виїхали, ОСОБА_4
автомашиною вивезла усі свої особисті
речі, меблі, речі дочки. Вони постійно
проживають за адресою: АДРЕСА_1

Таким чином, в результаті зловживання
зі сторони ОСОБА_4 порушені права та
інтересів його дочки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на проживання у АДРЕСА_1.
Просив визнати недійсним договір
дарування 1/3 частки вказаної квартири
від ОСОБА_4 ОСОБА_2, поновити право
власності на 1/3 частину даної квартири
за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про
право власності від 11.06.2001 р., виданого
ГХК "Торезантрацит", стягнути з ОСОБА_4
судові витрати (а.с.2-3,18).

Ухвалою суду від 10.01.2014 року державний
нотаріус Торезької державної
нотаріальної контори Кулакова В.Р.
залучена як третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні
відповідача (а.с.98,102,103).

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилася, повідомлена належним
чином про час та місце розгляду справи,
до суду надала письмову заяву, в якій
вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 не
визнає, свої доводи викладає у
письмових запереченнях, просила їх
врахувати при винесення рішення по
справі; у судове засідання з'явитися не
може, просила розгляд справи проводити
без її участі. (а.с.35).

У письмових запереченнях ОСОБА_4
вказала, що твердження позивача не
відповідають фактичним обставинам. В
порушення п.4 ч.2 ст.364 ЦПК України
позивач не вказав в якості сторони по
справі малолітню дочку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої вона як
законний представник виступала в
судовому засіданні. В порушення ЦПК
України не надав суду докази,
підтверджуючі зазначені ним обставини.
Наданий ним акт обстеження
житлово-побутових умов по АДРЕСА_1 від
05.09.2011р. не можна приймати до уваги, він
є неналежним доказом, оформлений
неналежно: складений тільки одним
депутатом, без участі не менше двох
свідків, за змістом не містить
інформації про стан житлово-побутових
умов за вказаною адресою.

Після того, як позивач і його сім'я
вигнали її з дому, вона постійно
проживала та проживає з дочкою по
АДРЕСА_21 де проживає її мати, її брат,
який переніс туберкульоз. Вона з
малолітньою дочкою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_20 але за місцем своєї основної
реєстрації проживати не можуть, так як
позивач та його сім'я вигнали їх з
даного будинку в серпні 2011 року.
Починаючи з цього періоду час вони
змушені звертатися до суду, щоб
вселитися в вказане житлове
приміщення.

З приводу цього вона пояснює, що 30.09.2006
року вона з ОСОБА_1 уклала шлюб, від
шлюбу мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
26.09.2011 шлюб між ними розірвано. У період
шлюбу вони з ОСОБА_1 проживали в
будинку, який належав останньому на
підставі договору купівлі-продажу від
08.09.2000 року, і в якому 17.02.2007 року вона
зареєстрована. По договору дарування
від 13.10.2008 року ОСОБА_1 подарував цей
будинок своєму батькові ОСОБА_9, а той у
свою чергу 04.11.2011 року подарував цей
будинок своїй доньці ОСОБА_10 Все це
робилося навмисно, з метою, щоб
будь-яким способом позбавити її та
дочку права на проживання в даному
будинку. З приводу неправомірних дій
позивача та його сім'ї вона зверталася
до суду.

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 28.11.2012 року та
додатковим рішенням суду від 20.06.2013
року визнаний недійсним договір
дарування спірного будинку між її
колишнім чоловіком і його батьком,
відновлено право власності ОСОБА_1 на
вказане домоволодіння. Ці рішення суду
набрали законної сили, тому всі
обставини, встановлені ними на
підставі ст.61 ч.3 ЦПК України не
підлягають доказуванню. Рішенням суду
встановлено, що їх неповнолітня донька
проживала в спірному домоволодінні з
дня народження і до 26.08.2011 року разом з
ними (її батьками), іншого житла на
праві власності або користування у
дитини не було, а тому вона мала право
користуватися цим житлом. Зазначені
обставини не оспорювалися сторонами по
справі та підтверджені свідченнями
свідків, амбулаторною картою дитини.

Також рішенням Пролетарського
районного суду м. Донецька від 05.09.2013
року її позов про вселення її і їх дочки
в спірне домоволодіння задоволено,
рішення суду вступило в законну силу і
обставини, встановлені рішенням суду
не підлягають доведенню. Даним
рішенням встановлено, що її від'їзду з
спірного будинку в серпні 2011 року
передували конфлікти з ОСОБА_1 та його
батьками, до цього висновку суд дійшов
на підставі пояснень сторін, свідків.
Допитаний свідок - водій, який
здійснював перевезення її речей з
спірного будинку в м. Торез в серпні 2011
року пояснив, що перевезти її речі його
попросив ОСОБА_1, він оплатив
перевезення, завантажив речі в
автомобіль, при цьому попросив
здійснити перевезення речей за два дні
до переїзду, тобто її колишній чоловік
і його батьки заздалегідь спланували
її переїзд, про який вона навіть не
припускала, що також підтверджує те, що
вона добровільно не покидала спірне
домоволодіння.

Що стосується порушення житлових прав
дитини, то її дочка зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_20 , про що позивачу
добре відомо, при цьому саме з вини
позивача та його батьків ні вона, ні її
дочка не могли проживати за місцем
своєї реєстрації та знаходження
більшої частини їх майна, місцем їх з
дочкою вимушеного проживання було і є
по теперішній час домобудівництво,
розташоване за адресою: АДРЕСА_21
проживає також її мати, брат зі своєю
сім'єю, при цьому брат переніс
туберкульоз легенів, а дочка з двох
років страждає на бронхіальну астму,
знаходиться на «Д» обліку у алерголога
м. Донецька, потребує постійного
прийому препаратів, які можливо
отримувати безкоштовно тільки за
місцем реєстрації. Позовні вимоги
позивача не обґрунтовані, просила у їх
задоволенні відмовити (а.с.30).

Представник третьої особи органу опіки
та піклування Торезької міської ради у
судове засідання не з'явився,
повідомлений належними чином про час
та місце розгляду справи, до суду надав
заяву, в якій просив розгляд справи
провести у його відсутність (а.с.162).

У письмовому відзиву органу опіки та
піклування вказано, що на виконання
ухвали суду від 04.12.2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
визнання договору дарування 1/3 частки
квартири недійсним проведено
засідання на засіданні комісії з
питань захисту прав дитини. Відповідно
до ч.4 ст.177 Сімейного Кодексу України та
п.67 Порядку провадження органами опіки
та піклування, пов'язаної із захистом
прав дитини, затвердженого ПКМУ від
24.09.2008р. № 866, дозвіл на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна
дитини надається органом опіки та
піклування в разі гарантування
збереження права на житло.

08.01.2014 року проведено засідання комісії
з питань захисту прав дитини,
розглянуті документи, комісією
вирішено, що права малолітньої дитини
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не порушені, у
зв'язку з тим, що на момент здійснення
ОСОБА_4 правочину щодо дарування
належної їй 1/3 частини квартири за
адресою: АДРЕСА_1, дитина ОСОБА_5 не мала
права власності на дану квартиру чи її
частину, що підтверджує свідоцтво про
право власності на житло від 13.01.2012
року. У матеріалах справи наявний акт
обстеження громадського дільничного
комітету № 404, який підтверджує, що
вказана квартира до проживання не
придатна. Згідно з довідкою відділу
адресно-довідкової роботи ГУ ДМС
України в Донецькій області від 27.11.2013р.
ОСОБА_5 була зареєстрована, тобто мала
право користування житлом, за адресою:
АДРЕСА_20 з 17.02.2007 року. До того ж мати
дитини ОСОБА_4 не зверталася до органу
опіки та піклування за дозволом на
відчуження частини житла, що їй
належала. Отже правочин здійснений
нотаріусом на підставі наданих
документів. Враховуючи висновок
комісії, орган опіки та піклування
Торезької міської ради вважає, що при
укладенні договору дарування 1/3 частки
вказаної квартири права малолітньої
дитини ОСОБА_5 не порушено (а.с.135,136) .

Третя особа державний нотаріус
Торезької державної нотаріальної
контори Кулакова В.Р. у судове
засідання не з'явився, повідомлений
належним чином про час та місце
розгляду справи, до суду надав заяву, в
якій просив розгляд справи провести
без його участі (а.с.157).

У письмовому листі щодо пред'явлених
позивачем позовних вимог вказав, що
13.01.2012 року Торезькою державною
нотаріальною конторою посвідчено
договір дарування частини квартири, за
яким 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4
ОСОБА_2

Відповідно до Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого Наказом МЮУ № 296/5 від
22.02.2012 р., правочини щодо відчуження
майна, право власності на яке підлягає
реєстрації, посвідчуються за умови
подання документів, що підтверджують
право власності на майно, що
відчужується, та у передбачених
законодавством випадках, документів,
що підтверджують державну реєстрацію
прав на це майно в осіб, які його
відчужують. Таким документом є
свідоцтво про право власності на житло,
видане 11.06.2001 року ДХК «Торезантрацит»
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_13 в 1/3 частині
кожному. Право власності на зазначену
квартиру підтверджується Витягом з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, що виданий БТІ м. Тореза 09.01.2012
року за №32803004. З метою перевірки
відсутності прав малолітніх та
неповнолітніх дітей, недієздатних чи
обмежено дієздатних осіб на
користування відчужуваними житловим
будинком, квартирою, кімнатою або їх
частиною нотаріус вимагає подачі йому
довідки про склад сім'ї
житлово-експлуатаційної організації,
квартального комітету або іншого
уповноваженого органу з питань
реєстрації місця проживання. Таку
довідку було надано КП
«Житлокомунсервіс» 12.01.2012 року, в якій
вказано, що в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_13
Відомостей щодо зареєстрованих
неповнолітніх та малолітніх дітей, які
б мали право на користування частиною
квартири, згідно ст. ст. 247, 248 Сімейного
кодексу України, не надано. Своєю
заявою відчужувач ОСОБА_4 повідомила,
що у шлюбі не перебуває, відчужувана
частина квартири не є спільною
сумісною власністю, і особи, які б могли
поставити питання про визнання за ними
права власності на вказане нерухоме
майно, відсутні. Відсутність
реєстрації шлюбу перевірено за
паспортом ОСОБА_4 Таким чином, договір
дарування частини квартири посвідчено
Торезькою державною нотаріальною
конторою 13.01.2012 року із дотриманням
вимог законодавства України (а.с.153).

Суд ухвалив на підставі ст.169 ЦПК
України розглянути справу у їх
відсутність.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
дав пояснення, аналогічні викладеним у
позові, додатково пояснив, що у серпні
2011 року відповідачка разом з дитиною
добровільно виїхали з його будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_22,
вони стали проживати в м. Торезі. В день
їх від'їзду виник конфлікт між ним (його
батьками) та колишньою дружиною, була
сварка. Він допомагав виносити з
будинку їх речі, меблі, завантажував їх
у машину, яку для цього замовив
заздалегідь, сплатив гроші водію.
ОСОБА_4 з жовтня 2011 року намагається
шляхом звернення до суду з позовними
заяви вселитися назад в будинок, щоб
проживати в ньому разом з дитиною,
оскільки свою квартиру, яка
знаходиться в м.Торезі, вона подарувала
своїй матері ОСОБА_2 Потім ОСОБА_4 в БТІ
м.Тореза взяла довідку про відсутність
права власності на нерухоме майно, яку
пред'явила в суді при розгляді її
позовних вимог про вселення в будинок.

Він заперечує проти вселення в будинок
ОСОБА_4, а проти проживання разом з ним
дитини не заперечує. Аліменти на
утримання дитини він сплачує,
заборгованості немає. ОСОБА_4
неодноразово намагалася вселитися в
будинок, але власником будинку вже була
його сестра ОСОБА_10, якій даний будинок
подарував їх батько під час розгляду в
суді справи за позовом ОСОБА_4 про її
вселення. Його батьком проведено
відчуження нерухомого майна - будинку,
розташованого в АДРЕСА_22 ОСОБА_10, тому
нею була подана зустрічна позовна, а
ОСОБА_4 у задоволенні її позовних вимог
судом на цій підставі було відмовлено.
Відповідачка ОСОБА_4 завжди бажала
проживати в будинку, їй було так зручно,
там була її робота, їх дочка з дитинства
перебуває на обліку у лікаря педіатра з
діагнозом «бронхіальна астма», лікар
навідував дитину, для лікування
необхідно купувати медикаменти.

ОСОБА_4 просила відписати будинок на
дочку та надати дозвіл на виїзд дитини
за межі України. Зараз вона з дитиною
проживає у своєї матері, в будинку, який
розташований по АДРЕСА_21 разом з ними в
ньому проживає її брат, який хворіє
туберкульозом.

Подарувавши матері свою 1/3 частину
квартири у АДРЕСА_1, вона створила
видимість потреби в житлі. Вважає, що
цей договір дарування є недійсним,
оскільки немає на це згоди органу опіки
та піклування, ним порушені житлові
права дитини. Хоча на цей час дитина
була зареєстрована в АДРЕСА_22, дитина
мала право проживати в АДРЕСА_1, і цим
договором порушені права проживання
дитини по АДРЕСА_1. Проти укладенні
даної угоди нотаріус повинен був
дізнатися у ОСОБА_4 про наявність
малолітньої дитини, але він цього не
зробив, чим порушені житлові права
дитини. Метою його позову є в
подальшому звернення до суду з позовом
про перегляд за нововиявленими
обставинами вже прийнятих судових
рішень Донецькими судами на користь
ОСОБА_4 Просив позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що з
батьками - ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з моменту
народження і до 26.08.2011 року за адресою:
будинок АДРЕСА_20 проживала та мала
право на проживання їх донька ОСОБА_5,
яка на той час ніде не була
зареєстрована та не мала іншого житла.
У дитини тяжке захворювання,
встановлений діагноз: бронхіальна
астма, вона перебуває на обліку за
місцем реєстрації у м.Донецьку, для її
лікування необхідно отримувати
медикаменти за місцем її реєстрації.
Вона повністю підтримує усе викладене
представником ОСОБА_3 і просить у
задоволенні позову позивача відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 у
судовому засіданні підтримала
письмові заперечення відповідачки
ОСОБА_4, пояснила, що є три судових
рішення, які набрали законної сили,
тому ті обставини, які встановлені цими
судовими рішеннями, відповідно до ст.61
ЦПК України не підлягають доказуванню.
Так судовими рішеннями встановлено, що
позивачем порушені житлові права
дитини та колишньої дружини ОСОБА_4,
порушено право на проживання в будинку,
розташованому в АДРЕСА_20 і дані їх
права судом поновленні.

На момент відчуження будинку від сина
батьку ОСОБА_4 знаходилися в
зареєстрованому шлюбі з позивачем,
вони мали дочку, проживали однією
сім'єю. ОСОБА_4 та дочка були
зареєстровані в цьому будинку, разом
вони проживали там до серпня 2011 року. Ці
обставини сторонами не оспорювалися.
Рішенням суду від 05.09.2013 року
встановлено, що напередодні від'їзду
ОСОБА_4 між нею та її чоловіком (і його
матір'ю) був конфлікт, ОСОБА_4 не
добровільно покинула будинок, а
вимушена була це зробити, це
підтверджується тим, що позивач за 2 дня
до її від'їзду знайшов машину,
домовився з водієм про перевезення
речей ОСОБА_4 та їх дитини з будинку в м.
Торез. З моменту розірвання шлюбу з
позивачем та виселенням її з будинку
ОСОБА_4 неодноразово намагалася
вселитися разом з дитиною в будинок, у
добровільному порядку урегулювати
даний спір, надсилала претензію про
вселення, просила позивача забезпечити
житлом дитину, але позивач заперечував.
Крім того, ОСОБА_4 необхідно отримувати
медикаменти для лікування дочки за
місцем її реєстрації, а саме в м.
Донецьку, оскільки у дитини тяжке
захворювання, встановлений діагноз:
бронхіальна астма, приступи задухи, її
з народження постійно навідував
лікар-педіатр. Постійно їздити в м.
Донецьк за ліками ОСОБА_4 не має
можливості, для цього необхідні гроші,
а її матеріальне становище тяжке, у неї
маленькі доходи, не працює, оскільки
звільнена від праці за станом здоров'я
дитини до досягнення нею 14 років,
отримує від позивача аліменти, розмір
яких не великий. Тому підстав для
задоволення позовних вимог позивача не
має, просила у їх задоволенні відмовити
повністю.

Вислухавши позивача, відповідача
ОСОБА_2, представника відповідачів,
дослідивши матеріали справи, судом
фактично встановлено, що рішенням
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 26.09.2011 року по справі за №
2-1818/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зареєстрований
відділом реєстрації актів цивільного
стану Торезького міського управління
юстиції Донецької області, актовий
запис за № 320 від 30.09.2006 року, розірвано;
прізвище відповідача «ОСОБА_4. змінено
на дошлюбне прізвище «ОСОБА_4 (а.с.11). Від
шлюбу вони мають малолітню дитину
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Згідно із актом обстеження
матеріально-побутових умов, складеним
депутатом міської ради від 05.09.2011 року
Анастасьєвим С.Г., при проведенні
обстеження матеріально-побутових умов
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1,
встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_20 фактично проживає
за адресою: АДРЕСА_1, її склад сім'ї -
неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.13).

Суд звертає увагу, що з акту не
вбачається депутат якого округу якої
міської ради склав даний акт, на
підставі яких документів, доказів, у
присутності яких свідків він
складений, в ньому відсутня інформація
саме про стан житлово-побутових умов за
вказаною адресою.

У довідці Пролетарського РВ УМВС
України в Донецькій області від
листопада 2011 року вказано, що ОСОБА_4
дійсно зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_20 в якому також зареєстровані
ОСОБА_9, ОСОБА_5 (а.с.32).

Згідно з свідоцтвом про право
власності на житло, виданим 11.06.2001 року
Державною холдинговою компанією
«Торезантрацит», АДРЕСА_1 належить на
праві приватної спільної власності
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_13 по 1/3 частини
квартири кожному (а.с.62). У витязі з
реєстру прав власності на нерухоме
майно, виданому БТІ м.Тореза 09.01.2012 року,
вказано, що квартира АДРЕСА_1 належить
на праві приватної загальної часткової
власності на підставі свідоцтва про
право власності від 11.06.2001 року (ДХК
«Торезантрацит») ОСОБА_2, ОСОБА_13,
ОСОБА_4 (а.с.63). У Єдиному реєстрі заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна, у
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна про податкові застави інформація
відсутня про заборону, арешт (а.с.64,65).

У довідці КП «Житлокомунсервіс» від
12.01.2012 року вказано, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_13, є співвласником квартири
АДРЕСА_1 її склад сім'ї: ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_14, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_15
(а.с.55).

13.01.2012 року ОСОБА_4 звернулася із заявою
до Торезької державної нотаріальної
контори, в якій вказала, що у шлюбі не
перебуває; стверджує, що відчужувана
нею 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 не є
сумісною власністю, і особи, які б могли
поставити питання про визнання за ними
право власності на нерухоме майно,
відсутні (а.с.56).

У договорі дарування частини квартири
від 13.01.2012 року, посвідченому державним
нотаріусом Торезької державної
нотаріальної контори (а.с.52-53),
дарувальник ОСОБА_4 та обдарований
ОСОБА_2 уклали договір, згідно із яким
дарувальник подарував, а обдарований
прийняв в дар 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 ця вказана частина квартири
належить дарувальнику на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого ДХК «Торезантрацит» 11.06.2001
року та зареєстрованого в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 09.01.2012 року за реєстраційним №
35757646 (а.с.52-53).

У довідці БТІ м. Тореза від 16.01.2012 року №
1 вказано, що за ОСОБА_4 станом на 16.01.2012
року в м. Торезі по архівним даним, по
даним реєстрових книг та бази даних
Єдиного електронного Реєстру прав
власності на нерухоме майно нерухоме
майно не зареєстровано (а.с.14).

Бюро Технічної інвентаризації м. Торез
повідомило, що квартира АДРЕСА_1 була
приватизована за ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_13 по 1/3 частина квартири за кожним
на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого ДХК
«Торезантрацит» від 11.06.2001 року; в
подальшому ОСОБА_4 подарувала 1/3
частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на
підставі договору дарування,
посвідченого Торезькою державною
нотаріальною конторою від 13.01.2012 року
по реєстру № 1-60 (а.с.12).

За даними Торезького МВ ГУДМС України в
Донецькій області від 06.12.2013 року
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_13, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Торезі зареєстрованими
не значаться (а.с.49,50).

У акті обстеження № 314 ГДК
«Центральний» від 26.07.2012 року вказано,
що при проведенні обстеження
матеріально-побутових умов проживання
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_21
встановлено, що за даною адресою дійсно
проживають з 26.08.2011 року по теперішній
час: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_13, дочка ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_14,
брат ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_16;
згідно з технічним паспортом житлова
проща складає 26,1кв.м; згідно з медичною
довідкою ОСОБА_5 хворіє на бронхіальну
астму, із-за відсутності побутових умов
проживати в АДРЕСА_21 не може (а.с.79).

У довідці про реєстрацію місця
проживання/перебування особи від 27.11.2013
року вказано, що за відомостями відділу
адресно-довідкової роботи Головного
управління ДМС України в Донецькій
області місце проживання /перебування
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_13 зареєстровано з
17.02.2007 року за адресою: АДРЕСА_20 у
відомість реєстрації внесена дитина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.81).

У акті обстеження № 354, складеному ГДК
«Северний» від 12.11.2013 року, вказано, що
при проведенні обстеження
матеріально-побутових умов проживання
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_21
встановлено, що ОСОБА_4 разом з дочкою
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно з 02.10.2011
року проживає за адресою: АДРЕСА_21,
дочка ОСОБА_5 навчається у школі № 26
(а.с.31).

У актах обстеження № 404 від 05.12.2013 року,
№152 від 18.03.2014 року, складеному ГДК
«Северний», вказано, що при проведенні
обстеження матеріально-побутових умов
проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1,
встановлено, що ОСОБА_2 є власником
квартири спільно з сином ОСОБА_13;
квартира не придатна для проживання,
відсутня вода, у квартирі низький
температурний режим, тече дах, цвіль у
туалеті та ванній кімнаті, ветхі вікна
та двері, проживання ОСОБА_4 з дочкою
ОСОБА_5 неможливо (а.с.80,161).

Згідно з довідкою ПАТ «Донгіпрошахт»
від 06.12.2013 року ОСОБА_4 працювала на
даному підприємстві з 15.08.2006 року по
25.05.2013 року на посаді інженера 3-ї
категорії гірничого відділу; за
вказаний період вона знаходилася у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення ним шестилітнього віку з
23.07.2007 року по 25.05.2010 року; звільнена з
25.95.2013 року за власним бажанням по
догляду за дитиною до досягнення нею
14-го віку (а.с.82).

У довідках Амбулаторії №4 ЦПМСД №11
м.Донецька вказано, що ОСОБА_5, 2007 року,
АДРЕСА_20, перебуває на диспансерному
обліку з діагнозом: бронхіальна астма,
атомічна форма інтермутуюча течія,
потребує лікування (а.с.158,156). Згідно з
довідкою ТОВ «Концепт» ОСОБА_4 отримує
аліменти від ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_5,
за період з 01.08.2013р. по 31.12.2013р. загальна
сума утриманих аліментів склала
2067,71грн. (а.с.159).

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 28.11.2012 року по
справі № 2/0542/1403/2012 визнано недійсним
договір дарування жилого будинку
АДРЕСА_20 який укладено між ОСОБА_1 та
ОСОБА_9, засвідчений 13.10.2008 року
приватним нотаріусом ОСОБА_18 та
зареєстрований в реєстрі за № 3029.
Судовим рішенням встановлені наступні
обставини, які відповідно до ч.3 ст.61
ЦПК України не підлягають доказуванню:
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на день укладання
(13.10.2008р.) договору дарування жилого
будинку АДРЕСА_20 між ОСОБА_1 та ОСОБА_9
були зареєстровані та проживали за
адресою: будинок АДРЕСА_20 Про укладення
зазначеного договору ОСОБА_4 фактично
дізналась лише у серпні 2011 року. Також,
разом з батьками - ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з
моменту народження і до 26.08.2011 року за
адресою: будинок АДРЕСА_20 проживала їх
донька ОСОБА_5, яка на той час ніде не
була зареєстрована та не мала іншого
житла. 26.08.2011 року ОСОБА_4 разом з
донькою ОСОБА_5 виїхали з зазначеного
будинку, у листопаді 2011 року ОСОБА_5
була зареєстрована за адресою: будинок
АДРЕСА_20 Станом на 16.01.2012 року за ОСОБА_4
нерухоме майно не зареєстроване. Тому
суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 мала
права на користування будинком
АДРЕСА_20

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проведено
відчуження даної спірної квартири без
відповідного дозволу органу опіки та
піклування, всупереч правам та
інтересам його малолітньої дитини, яка
ніде не була зареєстрована та не мала
іншого житла крім того, в якому вона
проживала разом зі своїми батьками,
тому спірний договір дарування жилого
будинку АДРЕСА_20 від 13.10.2008 року
необхідно визнати недійсним (а.с.87-92).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 26.12.2012 року рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 28.11.2012 року залишено без
змін (а.с.19,20.

Додатковим рішенням Пролетарського
районного суду м. Донецька від 20.06.2013
року по справі № 2/0542/1403/2012 вирішено
привести сторони в первісний стан за
договором дарування житлового будинку
АДРЕСА_20, який укладено між ОСОБА_1 та
ОСОБА_9, посвідчений 13.10.2008 року
приватним нотаріусом та
зареєстрований в реєстрі за № 3029, та за
договором дарування житлового будинку
АДРЕСА_20, який укладено між ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, посвідчений 04.11.2011 року
приватним нотаріусом та
зареєстрований в реєстрі за № 2160,
припинивши право власності ОСОБА_10 на
вказаний житловий будинок АДРЕСА_20;
поновити право власності за ОСОБА_1 на
будинок АДРЕСА_20, на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку,
посвідченого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу 08.09.2000 року за реєстровим
номером 6786. Даним додатковим рішенням
встановлено, що після визнання
недійсним договору дарування будинку,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9,
правочин, який укладено після нього між
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та посвідчений 04.11.2011
року, є нікчемним (а.с.16-17, 84-86).

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 05.09.2013 року по
справі № 2/262/748/2013 позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, третя особа Виконком
Пролетарської районної в м. Донецьку
ради про усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням та
вселення задовольнити. Зобов'язано
ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в користуванні домоволодінням
АДРЕСА_20 шляхом вселення та надання
ключів від указаного будинку. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа
Виконком Пролетарської районної в м.
Донецьку ради, про визнання осіб,
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням - відмовити.

Даним судовим рішенням встановлені
наступні обставини, які відповідно до
ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають
доказуванню: неповнолітня ОСОБА_5
проживала в спірному домоволодінні з
дня народження і до 26.08.2011 року разом із
своїми батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
іншого житла на праві власності чи
користування в неї не було, отже вона
мала право користування цим житлом.
Зареєстрована в цьому будинку ОСОБА_5
була 18.11.2011 року. 26.08.2011 року ОСОБА_4
разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_5
виїхала із будинку АДРЕСА_20. Рішенням
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 28.11.2012 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 26.12.2012 року,
визнано недійсним договір дарування
будинку АДРЕСА_20, укладений 13.10.2008 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, оскільки
відчуження домоволодіння проведено
без відповідного дозволу органу опіки
та піклування, всупереч інтересам
дитини. Додатковим рішенням від 20.06.2013
року сторони приведено в первісний
стан, який існував до укладення
договорів дарування вказаного будинку
13.10.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, а також
04.11.2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10
Поновлено право власності за ОСОБА_1 на
дане домоволодіння. Під час ухвалення
додаткового рішення суд зазначив, що
внаслідок визнання недійсним договору
дарування будинку, укладеного між
ОСОБА_1 та ОСОБА_9, правочин, який
вчинений 04.11.2011 року ОСОБА_9 щодо
дарування будинку ОСОБА_10 є нікчемним.
Визнання такого правочину недійсним не
вимагається.

Суд дійшов висновку про те, що зміна
власника будинку з ОСОБА_9 на ОСОБА_10
сталася після звернення ОСОБА_4 із
позовом про вселення. Однак на час
постановлення рішення від 11.06.2012 року
договір дарування від 04.11.2011 року не був
визнаний недійсним. За тих обставин, що
договір дарування від 13.10.2008 року
визнаний судом недійсним, а отже
відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК
України, не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю, ОСОБА_10 набула право
власності на житловий будинок
неправомірно. Неповнолітня ОСОБА_5
набула право користування будинком
АДРЕСА_20 з дня народження, тобто з
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, іншого житла на
території м. Донецька вона не має, що не
заперечувалось сторонами. Зваживши на
те, що відповідач ОСОБА_1 як законний
власник будинку АДРЕСА_20, чинить
перешкоди неповнолітній ОСОБА_5 в
користуванні жилим приміщенням, суд, з
метою забезпечення інтересів дитини,
вважає за необхідне зобов'язати його
утриматись від таких дій шляхом
надання ключів та вселення
неповнолітньої в це житло. Також,
встановлено, що ОСОБА_4 після того, як
через конфлікти залишила спірний
будинок, не витрачала до нього інтерес
та намагалася реалізувати своє право
користування цим житлом, в тому числі
шляхом подання позовних заяв про
вселення та визнання договорів
дарування недійсним. Рішення набрало
законної сили (а.с.93-97).

На виконання рішення Пролетарського
районного суду м. Донецька від 05.09.2013
року та ухвали Апеляційного суду
Донецької області від 20.11.2013 року
виданий виконавчий лист (а.с.83).

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Відповідно
до ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних та юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін, які беруть
участь у справі.

Сторонам судом роз'яснені дані статті.
Позивач наполягає на задоволенні своїх
позовних вимог, від сторін не надійшло
клопотань про витребування або
долучення до справи інших доказів,
виклик свідків, сторони просять справу
розглянути на підставі наявних в ній
матеріалів.

Тому справа розглядається на підставі
наявних у справі доказів та у в межах
заявлених вимог.

Відповідно до ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню (ч.1). Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказуванню (ч.2). Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлені
ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так
зміст правочину зміст правочину не
може суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (ч.1).
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч.2). Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.3).
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч.4). Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5). Правочин, що вчиняється батьками,
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх,
непрацездатних дітей (ч.6)

Тобто дана стаття встановлює умови
чинності правочинів. У разі
недотримання вказаних умов правочин є
недійсним.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2,3 ст.209 ЦК України
нотаріальне посвідчення правочину
здійснюється нотаріусом або іншою
посадовою особою, яка відповідно до
закону має право на вчинення такої
нотаріальної дії, шляхом вчинення на
документі, в якому викладено текст
правочину, посвідчувального напису.
Нотаріальне посвідчення може бути
вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України
(ч.1). Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч.2). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що
13.01.2012 року ОСОБА_4 подарувала 1/3 частку
квартири, що розташована за адресою у
АДРЕСА_1, яка належала їй на праві
приватної власності, своїй матері
ОСОБА_2 по договору дарування від 13.01.2012
року, посвідченого державним
нотаріусом. На момент укладання
договору дарування третіх осіб, які б
мали право на цю частку квартири згідно
ст.659 ЦК України, членів сім'ї власника
житла згідно ст.405 ЦК України, та дітей,
за якими зберігається право на
користування квартирою згідно ст.ст.247,
248 Сімейного Кодексу України, які б
могли пред'явити вимоги щодо прав
власності, або користування цією
частиною не було.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право
власності в набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
майна, якщо інше не встановлено чи
договором законом. Переданням майна
вважається його вручення набувачеві.
Право власності на майно за угодою,
котра потребує нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішення суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Судом встановлено, що оспорюваний
договір від 13.01.2012 року не суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особи, які вчинили
даний правочин, мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності (щодо сторін
відсутнє рішення суду про визнання їх
недієздатними або обмежено
дієздатними); волевиявлення учасників
правочину було вільним і відповідало
їх внутрішній волі (судом не
встановлений факт фізичного або
психічного насильства або впливу на
сторони при укладанні договору);
правочин вчинений у формі,
встановленій законом (у письмовій,
нотаріально посвідченій); він
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
При його укладанні і нотаріальному
посвідчені дотриманні норми діючого
законодавства і вчинення порушень не
встановлено. В договорі зазначені усі
суттєві умови договору
купівлі-продажу. Дарувальник
подарував, а обдарований прийняв в дар
вказане майно. Даний договір
зареєстрований у реєстрі, сторонам
видані підтверджуючи правовстановчі
документи на право власності на
придбане по даному договору майно,
сторони, які його уклали, не оспорюють.
Позивач не надав доказів, не здобуті
вони у судовому засіданні, які б
спростовували дані факти або їх
заперечували.

Твердження позивача ОСОБА_1, що при
оформленні вказаного договору
дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_4 порушила права проживання їх
дитини в даній квартирі, приховавши від
нотаріуса фактичне проживання дитини з
26.08.2011 року в цій квартирі, чим уникла
отримання відмови від органів опіки та
піклування м. Тореза, тобто відчуження
частки квартири проведено без
відповідного дозволу органу опіки та
піклування, а також твердження, що не
з'ясована його (позивача) думка щодо
укладення угоди, судом не можуть бути
прийняті до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.2 Конвенції про
права дитини від 20.11.1989р., яка підписана
Україною 21.02.1990р., ратифікована 27.02.1991р.,
набрала чинності для України 27.09.1991р.
(далі - Конвенція), Держави-учасниці
вживають всіх необхідних заходів для
забезпечення захисту дитини від усіх
форм дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч.1 ст.3 Конвенції в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.27 Конвенції
Держави-учасниці визнають право кожної
дитини на рівень життя, необхідний для
фізичного, розумового, духовного,
морального і соціального розвитку
дитини. Батько(-ки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Відповідно до ч.3 ст.17 ЗУ "Про охорону
дитинства" батьки або особи, які їх
замінюють, не мають права без дозволу
органів опіки і піклування укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.177 Сімейного
кодексу України батьки малолітньої
дитини не мають права без дозволу
органу опіки та піклування вчиняти
такі правочини щодо її майнових прав:
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, в тому числі
договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири; видавати
письмові зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до ЗУ "Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей"
передбачено, що держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна. Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.
Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками
житлових прав і охоронюваних законом
інтересів дітей відповідно до закону.
Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.
Посадові особи органів опіки та
піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав та
інтересів дітей при наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, яке належить дітям (ст.12).

Діти членів сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем (ст.18).

Відповідно до ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право користування
цим житлом відповідно до закону.

Таким чином, оскільки одним з
правочинів, які не можуть вчиняти
батьки або особи, які їх замінюють, без
дозволу органів опіки та піклування,
відповідно до ст.177 Сімейного кодексу
України, ст.12 ЗУ "Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей" та ч.3 ст. 17 ЗУ "Про
охорону дитинства" є відмова від
майнових прав дитини, до яких
відноситься, зокрема, і право
користування жилим приміщенням, у
випадках, коли з поданих нотаріусу
документів, зокрема зі змісту
правоустановчого документу, довідки
про реєстрацію місця проживання або
місця перебування дитини, вбачається,
що право власності або право
користування цим майном належить
дитині, нотаріусом обов'язково
вимагається згода органів опіки та
піклування.

Відповідно до п.3.1 розділу 2 глави 1
«Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженого
Наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 року у разі
укладення правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, у тому числі
договорів щодо поділу, обміну
житлового будинку, квартири за участю
малолітніх осіб, а також осіб, над якими
встановлено опіку або піклування,
нотаріус перевіряє наявність дозволу
органу опіки та піклування на
укладення таких правочинів.

Враховуючи наведене, нотаріуси для
встановлення факту користування
нерухомим майном витребують довідку
про реєстрацію місця проживання або
місця перебування дитини за адресою
майна, що відчужується або
заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Тому для відчуження нерухомості без
згоди органу опіки піклування не
тільки дитина, але й його батьки (один з
них) не повинні проживати та/або бути
зареєстрованими за адресою
відчужуваного об'єкта.

Судом встановлено, що з 17.02.2007 року
ОСОБА_4 була зареєстрована та продовжує
зараз бути зареєстрованою в будинку
свого чоловіка ОСОБА_1 за адресою:
АДРЕСА_20 шлюб між ними розірвано
рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька 26.09.2011 року. Від шлюбу
сторони мають дочку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка разом зі своїми
батьками з моменту народження і до
26.08.2011 року проживала за адресою:
АДРЕСА_20 у листопаді 2011 року була
зареєстрована за даною адресою.
Неповнолітня ОСОБА_5 набула право
користування будинком АДРЕСА_20 з дня
народження, іншого житла на території
м. Донецька вона не має, в м. Торезі
зареєстрованою не значиться.

У актах обстеження ГДК «Центральний»
встановлено, що за адресою: АДРЕСА_21
проживають з 26.08.2011 року по теперішній
час: ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
мати ОСОБА_2, брат ОСОБА_13 та його
дружина ОСОБА_16; житлова проща складає
26,1 кв.м; ОСОБА_5 хворіє на бронхіальну
астму, навчається у школі № 26, відсутні
побутові умови проживання в даному
будинку. При проведенні обстеження
матеріально-побутових умов проживання
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1,
встановлено, що квартира не придатна
для проживання, відсутня вода, у
квартирі низький температурний режим,
тече дах, цвіль у туалеті та ванній
кімнаті, ветхі вікна та двері,
проживання ОСОБА_4 з дочкою ОСОБА_5
неможливо.

Судовими рішеннями у цивільних
справах, що набрали законної сили,
встановлені наступні обставини, які
відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 28.11.2012 року
встановлено, що неповнолітня ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, мала право користування
будинком АДРЕСА_20 з дня народження,
тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 року, іншого житла
вона не мала. Всупереч правам та
інтересам неповнолітньої ОСОБА_5
ОСОБА_1 подарував житловий будинок
АДРЕСА_20 своєму батьку ОСОБА_9 без
дозволу органу опіки та піклування,
тому вказаний договір дарування
визнано недійсним. Додатковим рішенням
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 20.06.2013 року вирішено
привести сторони в первісний стан за
договором дарування зазначеного
житлового будинку.

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 05.09.2013 року також
встановлено, що неповнолітня ОСОБА_5
мала право користування будинком
АДРЕСА_20. Суд дійшов висновку про те, що
неповнолітня ОСОБА_5 набула право
користування будинком АДРЕСА_20 з дня
народження, іншого житла вона не має.
Зваживши на те, що ОСОБА_1 як законний
власник будинку АДРЕСА_20 чинить
перешкоди неповнолітній ОСОБА_5 в
користуванні жилим приміщенням, суд з
метою забезпечення інтересів дитини,
зобов'язав його утриматись від таких
дій шляхом надання ключів та вселення
неповнолітньої в це житло. Також,
встановлено, що ОСОБА_4 після того, як
через конфлікти залишила спірний
будинок, не втрачала до нього інтерес
та намагалася реалізувати своє право
користування цим житлом, в тому числі
шляхом подання позовних заяв про
вселення та визнання договорів
дарування недійсним. Вирішено
зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користуванні
домоволодінням АДРЕСА_20 шляхом
вселення та надання ключів від
указаного будинку. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Виконком
Пролетарської районної в м. Донецьку
ради, про визнання осіб, такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - відмовити.

Таким чином, судом встановлено, що
неповнолітня ОСОБА_5 набула право
користування будинком АДРЕСА_20 з дня
народження, іншого житла вона не має,
продовжує там бути зареєстрована з
матір'ю ОСОБА_4; її батько ОСОБА_1 як
законний власник вказаного будинку
чинить перешкоди їй в користуванні цим
жилим приміщенням. Судом вирішено
зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користуванні
вказаним домоволодінням шляхом
вселення та надання ключів від
указаного будинку; у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання осіб,
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням - відмовлено.

Тому неповнолітня ОСОБА_5 з дня
народження до теперішнього часу, у тому
числі і на момент укладення
оспорюваного договору дарування від
13.01.2012 року 1/3 частини квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, мала
право користування не цією 1/3 частки
квартири, а будинком АДРЕСА_20, де набула
право користування з дня народження і
куди ОСОБА_1 зобов'язаний її вселити та
її матір.

Позивачем не надано і в судовому
засіданні не здобуто доказів, що
неповнолітня ОСОБА_5 або її батьки на
момент укладення ОСОБА_4 договору
дарування від 13.01.2012 року 1/3 частки
квартири, що розташована за адресою у
АДРЕСА_1, в цій квартирі були
зареєстровані, що неповнолітня ОСОБА_5
мала право на проживання в ній, що
неповнолітня дитина або сам позивач є
власниками даної квартири або якоїсь
її частки, тому суд вважає, що договір
дарування частини квартири було
посвідчено Торезькою державною
нотаріальною конторою 13.01.2012 року із
дотриманням вимог чинного, права
неповнолітньої ОСОБА_5 на проживання в
указаній квартирі при укладенні даної
угоди не порушені.

Аналізуючи усі зібрані у справі докази,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
відповідачів про визнання договору
дарування від 13.01.2012 року ОСОБА_4 ОСОБА_2
1/3 частини квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, недійсним та
поновлення прав власності ОСОБА_4 на цю
частку квартири, не підлягають
задоволенню, у їх задоволенні позивачу
необхідно відмовити.

Керуючись
ст.ст.3,10,11,15,60,61,79,81,88,197,209,212,214,215,223 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи: орган опіки
та піклування Торезької міської ради,
державний нотаріус Торезької
державної нотаріальної контори, про
визнання недійсним договору дарування
від 13.01.2012 року 1/3 частини квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1
поновлення прав власності за ОСОБА_4 на
вказану частину квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Т.В.Стріжакова