Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/785/14
Головуючий у 1 інстанції Стоматов
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комунарського районного
суду м.Запоріжжя від 18 грудня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: ОСОБА_4, про стягнення
частини ринкової вартості квартири

В С Т А Н О В
И Л А:

У лютому 2013р. ОСОБА_2 звернулася до суду
з вказаним позовом.

В позові зазначала, що 07.09.1967 року
виконавчим комітетом Запорізької
міської ради депутатів трудящих
ОСОБА_3, як члену житлово-будівельного
кооперативу «Комунаровець-6», був
виданий ордер № 20 на вселення до
житлового приміщення у двокімнатній
квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Вказане
житлове приміщення у квартирі було
надане ОСОБА_3 на трьох сестер: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_6 В ході судового
розгляду, уточнивши свій позов,
зазначала, що з часу отримання квартири
у користування й до 1982р. включно, вона
за рахунок особистих коштів
виплачувала пай за квартиру. ОСОБА_3 у
цей період також за особисті кошти
сплачувала пай за квартиру. У жовтні 1982
року нею та ОСОБА_3 було повністю
виплачено пай за квартиру. Ні вона, ні
ОСОБА_3 не можуть документально
підтвердити, яку частину паю за
квартиру сплатила вона, а яку частину -
ОСОБА_3 Тому виходить з того, що вона та
ОСОБА_3 сплатили пай за квартиру у
рівних частинах, тобто 1/2 частину паю за
квартиру виплатила вона, а 1/2 частину -
ОСОБА_3 Розпорядженням голови
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради №1085р від
01.06.2006 року особисто на ОСОБА_3 було
оформлено право приватної власності на
вказану квартиру. 17.06.2006 року
Управлінням житлового господарства
Запорізької міської ради на підставі
зазначеного розпорядження від 01.06.2006
року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно.
ОСОБА_3 зареєструвала право власності
на дану квартиру. 26.07.2011 року ОСОБА_3
розпорядилася всією квартирою, уклавши
договір дарування квартири з ОСОБА_4
Вважає, що частки її та ОСОБА_3 у праві
спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_2 в М.Запоріжжя є
рівними, а тому зі ОСОБА_3 просить
стягнути на свою користь 1/2 частину
ринкової вартості незаконно
відчуженого ОСОБА_3 нерухомого майна в
розмірі 105 263 грн.

Позивачка вказує, що про оформлення у
2006 році ОСОБА_3 за собою права власності
на всю квартиру, а також про укладення
нею договору дарування від 26.07.2011 року
дізналася лише у липні 2011 року,
оскільки ОСОБА_3 приховала від неї
зазначені обставини. Зазначає, що вона
не пропустила встановлений чинним
законодавством України трирічний
строк позовної давності для захисту
свого порушеного права у судовому
порядку.

Просила суд стягнути зі ОСОБА_3 на її
користь грошові кошти у розмірі 105 263
грн. та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 18 грудня 2013 року у
задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
вказує, що вважає рішення суду
незаконним, таким, що не відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, обставинам
справи, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_8, представника третьої особи
ОСОБА_4 ОСОБА_9, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

07.09.1967 року виконавчим комітетом
Запорізької міської ради депутатів
трудящих члену ЖБК «Комунаровець-6»
ОСОБА_3 був виданий ордер № 20 на
вселення до житлового приміщення
двокімнатної квартирі за адресою:
АДРЕСА_1 на родину у складі: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_6

Пай за вказану квартиру у повному
обсязі був сплачений у жовтні 1982 року у
сумі 4070,80 крб.

Розпорядженням голови Комунарської
районної адміністрації Запорізької
міської ради №1085р від 01.06.2006 року на
ОСОБА_3 було оформлено право приватної
власності на вказану квартиру.

17.06.2006 року Управлінням житлового
господарства Запорізької міської ради
на підставі зазначеного розпорядження
від 01.06.2006 року ОСОБА_3 було видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно.

ОСОБА_3 зареєструвала право власності
на дану квартиру належним чином.

26.07.2011 року ОСОБА_3 уклала договір
дарування квартири на користь ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що суд
з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Суд правильно встановив, що для
врегулювання правовідносин сторін
належним є застосування законодавства,
що діяло на час виплати пайових внесків
та набуття права власності на спірну
квартиру.

Станом на час надання кооперативної
квартири у 1967 році, а також на час
виплати всієї суми паю за спірну
кооперативну квартиру у жовтні 1982 року
застосуванню підлягають ст. ст. 111, 112, 113
ЦК України 1963 року, ст.ст. 64, 133, 141, 145, 149
ЖК України, Примірний (Типовий) статут
ЖБК, затверджений постановою Ради
Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186
(далі - Примірний статут ЖБК). За цим
законодавством визначено, що пай за
кооперативну квартиру належить члену
ЖБК. Членом ЖБК була ОСОБА_3 Право
спільної власності на пайові внески
виникало у подружжя. Інші особи, у
даному випадку - сестри члена
кооперативу, права власності на пай не
набували.

Судом першої інстанції правильно
застосовано ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про власність» (діяв з 1991 до 2007р.), якою
було передбачено, що член
житлово-будівельного кооперативу, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, надану йому у користування,
набуває права власності на це майно.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
пп. 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 вересня 1987 року № 9
"Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи" судові слід керуватися ст.
146 ЖК України, ст. 15 Закону України "Про
власність", п. 43 Примірного статуту
житлово-будівельного кооперативу,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186
(далі - Примірний статут ЖБК).
Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України
"Про власність" при внесенні паю в ЖБК
за рахунок коштів, одержаних внаслідок
сумісної праці сім'ї члена кооперативу,
паєнагромадження, а після повного
внесення паю - квартира є спільною
сумісною власністю членів сім'ї, якщо
інше не було встановлено письмовою
угодою між ними. Інші особи права
власності на пай та квартиру не
набувають і можуть претендувати лише
на відшкодування членом кооперативу
коштів, наданих йому для внесення паю.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується позивачкою, що з
сестрою - відповідачкою ОСОБА_3 у них
були відкриті окремі особові рахунки
зі сплати пайових внесків. ОСОБА_2
вносила частину пайових внесків
безпосередньо до ЖБК, що підтвердила
наданими суду квитанціями та визнала
вказану обставину під час розгляду
справи апеляційним судом.

Виходячи з викладеного є правильним
висновок рішення суду про неможливість
стягнення сплачених ОСОБА_2 пайових
внесків, оскільки гроші вона не
надавала відповідачці члену ЖБК ОСОБА_3
для внесення паю, а сплачувала їх
безпосередньо до ЖБК.

Крім того, позовні вимоги заявлені не
щодо стягнення половини суми пайових
внесків у вигляді відшкодування членом
кооперативу коштів, наданих йому для
внесення паю, а полягають у вимогах про
стягненні з колишнього члена ЖБК,
колишньої власниці спірної квартири
половини ринкової вартості квартири
станом на час вирішення спору.

Суд першої інстанції правильно
визначив, що вказані вимоги не мають
правових підстав, задоволенню не
підлягають.

Апеляційна скарга не спростовує
висновки рішення суду першої
інстанції, оскільки у ній здебільш
викладені фактичні підстави позовних
вимог, які були ретельно розглянуті
під час провадження справи судом
першої інстанції та дістали належної
правової оцінки, яка визнана вірною з
обґрунтуванням, наведеним вище у цій
ухвалі.

Доводи апеляційної скарги про не
взяття до уваги судом першої інстанції
рішень судів першої (від 30.08.2012р.) та
апеляційної інстанції (від 28.11.2012р.) в
іншій цивільній справі не мають свого
підтвердження.

З тексту оскарженого рішення суду
видно, що у порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України
суд першої інстанції взяв до уваги
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 30.08.2012р., яким
відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, про визнання
права власності на 1/2 частину вказаної
квартири, про визнання недійсним
договору дарування, про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
залишене без змін ухвалою апеляційного
суду Запорізької області від 28.11.2012р.

Не мають свого підтвердження доводи
апеляційної скарги, що рішення суду не
відповідає Примірному статуту ЖБК, де
вказано, що після повного внесення паю
- квартира є спільною сумісною
власністю членів сім'ї, якщо інше не
було встановлено письмовою угодою між
ними. Інші особи права власності на пай
та квартиру не набувають і можуть
претендувати лише на відшкодування
членом кооперативу коштів, наданих
йому для внесення паю.

Апеляційний суд погоджується з
висновком рішення суду першої
інстанції щодо відсутності сімейних
відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період
виплати паю.

Колегія суддів погоджується також з
висновком оскарженого рішення щодо
відсутності обставини передачі
пайових внесків з боку ОСОБА_2 члену ЖБК
ОСОБА_3 для внесення до кооперативу,
оскільки позивачка ОСОБА_2 надала
достатньо доказів та особисто
пояснила, що пайові внески вносилися
нею за окремим особовим рахунком до
ЖБК, а не передавалися сестрі ОСОБА_3
для внесення у ЖБК.

Доводи про те, що позивачка не
пропустила строк позовної давності для
звернення до суду або пропустила його з
поважних причин не впливають на
висновки щодо законності рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що суд
відмовив у задоволенні позовних вимог
не з підстав застосування наслідків
спливу строку позовної давності, а по
суті вимог, що є самостійною підставою
для відмови в позові.

За вказаних обставин оскаржене
рішення відповідає наведеним нормам
матеріального права та роз'ясненням п.
11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про
судове рішення у цивільній справі" , де
сказано зокрема, що встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 18 грудня 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: