Заводський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2/487/80/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.02.2014
Заводський районний суд м. Миколаєва в
складі

головуючого судді
Разумовської О. Г.,

при секретарі
Прокопенко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання
(встановлення) недійсності
(нікчемності) правочину, -

В С Т А Н О В И В:

11. 11. 2013 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ПАТ «ОТП Банк», про визнання
(встановлення) недійсності
(нікчемності) правочину - кредитного
договору від 26. 10. 2007 № CL-401/038/2007,
мотивуючи тим, що вказаний договір
суперечить актам цивільного
законодавства, зокрема позивач
посилався на невідповідність договору
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів», Закону України «Про
банки і банківську діяльність». За
такого позивач вважає кредитний
договір є недійсним, також просить суд
встановити нікчемність укладеного
кредитного договору. Зазначені
обставини стали підставою для
звернення позивача з зазначеним
позовом до суду.

До судового засідання позивач не
з'явився, в раніше наданих суду
поясненнях позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав з огляду на їх
безпідставність та необгрунтованість,
оскільки відповідач ПАТ «ОТП Банк» при
укладенні договору вимоги чинного
законодавства не порушував. Кредитні
кошти були отримані позивачем. А тому
нема підстав вважати спірний кредитний
договір недійсним чи нікчемним. До
судового засідання в день проголошення
рішення представник відповідача не
з'явився, суду надав заяву про розгляд
справи за його відсутності, просив у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 26.
10. 2007 між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк»
(правонаступником якого є відповідач
ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № CL-401/038/2007.

Відповідно до п. 2 частини № 1 вказаного
кредитного договору відповідач надав,
а позивач отримав кредит у розмірі 28633,66
доларів США, на умовах строковості,
відплатності та повернення,
передбачених кредитним договором.

Також в п. 2 частини № 1, п. 1.2.1 частини № 2
вказаного кредитного договору
зазначено, що кредитні кошти
призначені на придбання автомобілю Hyndai
Tucson 2.0.

Відповідно до кредитного договору
позичальник зобов'язався погашати
кредит в порядку та на умовах, вказаних
в договорі.

Забезпеченням договору є автомобіль
Hyndai Tucson 2.0., д/н НОМЕР_1 (п. 1.1 ст. 1, п. 3.1. ст.
3 договору застави від 26. 10. 2007 №
PCL-401/081/2007, укладеного між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк» та
ОСОБА_1).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
банківський кредит - будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Відповідач, розглянув подані
позичальником документи на одержання
кредиту (економічне обґрунтування
потреби в одержанні кредиту,
розрахунки валютної окупності проекту
з графіком погашення заборгованості та
нарахованих процентів, тощо), та
прийняв рішення про надання позивачу
кредитних коштів .

Судом, з огляду на викладене, було
встановлено, що відповідачем було
надано, а позивач кредитні кошти
отримав.

Таким чином, зобов'язання, встановлене
ст. 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» виконано в
повному обсязі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 Закону
України «Про захист прав споживачів»
інформація повинна бути надана
споживачеві до придбання ним товару чи
замовлення роботи (послуги).

Відповідач перед одержанням позивачем
ОСОБА_1 кредиту в письмовій формі
згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» ознайомив його
з умовами кредитування за програмою
«Кредит на відновлення капіталу
(споживчі цілі)», формами його
забезпечення, інформаціє щодо
сукупності вартості кредиту; строком,
на який кредит може бути одержаний;
варіантами повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги; можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється;
наявних в банку форм кредитування та
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача, переваг та
недоліків пропонованих схем
кредитування. Вказане підтверджується
інформаційним листом «Умови
кредитування за програмою «Авто у
кредит», підписаним позивачем ОСОБА_1
особисто.

Тобто відповідач виконав вимоги п. 4 ч.
1ст. 4 Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо надання необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про продукцію, її кількість,
якість, асортимент, а також про її
виробника (виконавця, продавця).

Кредитний договір укладався
відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України на
засадах справедливості,
добросовісності та розумності. У
відповідності з вимогами ст. 203 ЦК
України, банк мав необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Щодо її
волевиявлення, то воно було вільним і
відповідало його внутрішній волі, крім
того в нього було право забезпечене
державою згідно ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про захист прав споживачів» здобуття
знань і кваліфікації, необхідних для
прийняття самостійних рішень під час
придбання та використання продукції
відповідно до їх потреб. І у
відповідності з ч. 5 ст. 205 ЦК України
правочин був вчинений з метою настання
реальних наслідків.

Позивач просить суд визнати
(встановити) кредитний договір
недійсним (нікчемним).

Водночас, відповідно до статті 215 ЦК
України необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220,
ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 с. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин с недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребуе визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Позивач ОСОБА_1 зазначені вище поняття
ототожнює, при цьому вимоги ухвали суду
про уточнення позовних вимог не
виконав.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06. 11. 2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», - правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Отже, визнання
правочину недійсним можливе лише з
підстав, передбачених Цивільним
кодексом України.

У п. 7 вищезазначеної Постанови Пленуму
Верховного Суду України роз'яснено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Форма укладеного кредитного договору
відповідала вимогам ч. 1 ст. 1055 ЦК
України, відповідно до якої кредитний
договір укладається у письмовій формі,
а в його тексті прописані всі вимоги
щодо такого виду надання кредитів
(споживчих) відповідно до ч. 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», а саме: «1) сума кредиту; 2)
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача; 3) дата видачі
кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; 4) право
дострокового повернення кредиту; 5)
річна відсоткова ставка за кредитом; б)
інші умови, визначені законодавством».
Також до кредитного договору додавався
Додаток №1, де чітко і в доступній формі
прописаний графік платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Умови договору
відповідачем були виконані в повному
обсязі. Договір укладено в належній
формі.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків. Зобов'язання
відповідача за спірним кредитним
договором виконані - позичальнику
надані грошові кошти.

В пункті 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06. 11. 2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.
Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Предметом спірного кредитного
договору були правовідносини з надання
відповідачем кредитних коштів
позивачу. Використання отриманого
кредиту на придбання автомобілю є
призначенням кредитних коштів, і
відповідно до кредитного договору
відноситься до зобов'язань позивача як
позичальника, водночас придбання (або ж
інша участь в придбанні) автомобілю не
є обов'язком банку за кредитним
договором.

Правочин, здійснений під впливом
обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути
визнаний судом недійсним. Саме позивач
повинен довести наявність умислу з
боку відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману.

В судовому засіданні не знайшов свого
підтвердження, доведення факт обману
позивача відповідачем, відповідних
доказів позивачем не надано.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Судом були надані рівні можливості
сторонам процесу щодо подання доказів,
їх дослідження і доведення перед судом
їх переконливості.

Беручи до уваги зазначене, враховуючи
факт виконання відповідачем
відповідних вимог законодавства, та те,
що під час підписання спірного
договору позивач був ознайомлений з
його умовами та наслідками, суд
приходить до висновку, що в діях
відповідача відсутні порушення вимог
чинного законодавства. Доказів
зворотнього позивачем не надано.

З вказаних фактів та положень закону
не вбачається підстав для визнання
спірного кредитного договору
недійсним з підстав на яких наполягає
позивач.

Оцінивши наявні у справі докази, суд
приходить до висновку, що підстав,
передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного
кодексу України, для визнання даного
договору купівлі-продажу недійсним
судом не встановлено, а також позивачем
в супереч вимога ст. 60 ЦПК України як на
підставу позовних вимог суду не надано.

Суд, враховуючи вище викладене, дійшов
до висновку, що за наведених обставин
позов задоволенню не підлягає, а тому у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 208-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ПАТ «ОТП Банк» про визнання
(встановлення) недійсності
(нікчемності) правочину відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10
днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Заводський районний суд
м. Миколаєва у строк та в порядок,
передбачені ст. ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя О.Г.
Разумовська