РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року Київський
районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді
Зуб Г.А.,

за участю секретаря
Хлистун Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи- приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсним та фіктивним договору, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2013 року до суду звернувся позивач
з позовом, в якому просить визнати
фіктивним договір дарування
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
укладений 29.07.2011 року між сторонами,
посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_3 та
зареєстрований в реєстрі № 2402 з
моменту його укладення, визнати
недійсним договір дарування вище
вказаної квартири з моменту його
укладення та стягнути з відповідачки
судові витрати. В обґрунтування своїх
позовних вимог посилався на наступне.
Сторони перебували у шлюбі з 2009 року по
листопад 2013 року, та до середини квітня
2013 року проживали разом. 29.11.2011 року
сторонами був укладений договір
дарування, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_3
та зареєстрований в реєстрі №2402.
Згідно цього договору, позивач передав
у власність відповідачки, а вона
приймала однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Цей договір дарування не
відповідає ст.. 234 ЦК України і є
фіктивним. Договір дарування від 29.11.2011
року укладений між сторонами,
посвідчений третьою особою був
укладений на прохання відповідачки з
тих міркувань, що позивач, який є
чоловіком відповідачки, старшим за неї
на 20 років та у випадку його раптової
смерті, незалежно від наявності
складеного би позивачем заповітом
щодо цієї квартири, непрацездатна
матір позивача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
будь-якому випадку мала би право на
обов`язкову частку у спадщині
незалежно від змісту його заповіту, в
силу вимог ст.. 1241 ЦК України. Цей вчинок
позивача також був мотивований і тим,
що відповідачка постійно скаржилась
позивачу, що її матір також докоряє їй
тим же самим, що відповідачка
«залишиться бездомною». Позивач
усвідомлюючи, що поміж його матір`ю та
відповідачкою як невісткою склалися
негативні стосунки і що відповідачка
власного житла на праві власності не
має, та у випадку раптової смерті
позивача його мати безперечно не
залишить невістку мешкати в спірній
квартирі, та для збереження добрих
стосунків в своїй сім`ї погодився
підписати такий договір. При цьому,
позивач не мав наміру передавати у
власність відповідачки спірну
квартиру за життя, а підписав цей
договір для того щоб лише у випадку
його смерті відповідачка змогла
зареєструвати право власності на
квартиру , оскільки позивач не мав
іншого житла, яке належало йому на
праві власності на дату підписання
спірного договору дарування квартири.
Проте, відповідачка ввела позивача в
оману про те, що вона не має житла на
праві власності, оскільки їй належить
частина у праві власності на квартиру,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в
якій відповідачка фактично і мешкає, а
також відповідачка не повідомивши
позивача в квітні 2013 року самостійно
отримала дублікат Договору дарування
квартири від 29.07.2011 року у третьої особи
ПН ХМНО ОСОБА_3, який посвідчив договір,
та зареєструвала право власності на
спірну квартиру за собою, про що
позивачу стало відомо несподівано та
нещодавно при розгляді справи №
640/8922/13-ц Київським районним судом м.
Харкова, за позовом відповідачки до
позивача про визнання таким, що втратив
право проживання в квартирі та зняття з
реєстрації місця проживання. Згідно
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності 3377649 від 14.05.2013 року,
право приватної власності на спірну
квартиру зареєстровано за
відповідачем на підставі вказаного
договору дарування. Факт реєстрації
права власності на спірну квартиру
лише через два роки після укладення
договору дарування квартири
підтверджує його фіктивність. Також на
підтвердження фіктивності правочину
позивач зазначає, що увесь час після
укладення спірного договору позивач
передавав квартиру у найм іншим
фізичним особам за плату, на підставі
укладених відповідних договорів у
письмовій формі особисто ним. Також
позивач вважає, що цей договір
дарування не відповідає положенням ст.
203, 215 і 369 ЦК України. Це підтверджується
тим, що при укладенні спірного договору
сторонами цього договору дарування
були порушені права третьої особи -
ОСОБА_4, який мешкає у сусідній АДРЕСА_3
та є її власником, оскільки у складі
спірної квартири готельного типу разом
із кімнатою житловою площею 12,9 кв.м. до
складу подарованого відповідачці
майна увійшло і інше майно, яке
належить на праві спільної сумісної
власності позивачу і третій особі
ОСОБА_4, а саме допоміжні приміщення
квартири - кухня 3,0 кв.м.; вбиральні 2,4
кв.м. та коридору 58,5 кв.м., який до речі
належить не тільки третій особі, а і
всім іншим власникам квартир другого
поверху будинку готельного типу
АДРЕСА_1. Частки співвласників у
вищевказаному спільному майні не
визначені, а спільна власність двох або
більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю. Відтак,
при укладенні спірного договору були
порушені положення ч.1 та ст. 369 ЦК
України, згідно якої співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, при цьому
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників, а згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Така письмова і нотаріальна посвідчена
згода від інших співвласників
спільного майна з позивачем ОСОБА_1 на
момент оформлення вказаного договору
не існувала, оскільки позивачем не
отримувалася. Таким чином, спірний
договір дарування укладений з
недотриманням сторонами вищевказаних
положень закону. Отже, спірний договір
не відповідає вимозі закону додержання
якої є необхідним для чинності
правочину згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України,
оскільки зміст цього правочину
суперечить ЦК України, а саме ч.1 та 2 ст.
369 ЦК України. Оскільки, позивач також
заперечує і дійсність цього договору,
то за таких обставин наявні і правові, і
фактичні підстави для визнання
договору дарування спірної квартири,
укладеного 29.07.2011 року, не тільки
фіктивним правочином, а і недійсним
правочином.

В судове засідання позивач та
представник позивача ОСОБА_6 з'явились,
позов підтримали в повному обсязі,
просили задовольнити.

Відповідач та представник
відповідача ОСОБА_7 в судове засідання
з'явились, проти задоволення позову
заперечували в повному обсязі,
пояснюючи, що позивач подарував
квартиру відповідачу добровільно на
річницю їхнього знайомства.

Третя особа - ПН ХМНО ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явився, про день, час і
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, надав до суду заяву про
розгляд справи у свою відсутність.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явився, про день, час і
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, причину неявки суду не
повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали справи,
вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що
не підлягають задоволенню, виходячи з
наступного:

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

Так встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з
21.11.2009 року, який був зареєстрований
Ленінським відділом реєстрації актів
цивільного стану ХМУЮ, актовий запис
№473, що підтверджується свідоцтвом про
шлюб серії НОМЕР_1 від 24.04.2013 року, який
було розірвано 08.11.2013 року Рішенням
Київського районного суду м. Харкова,
яке набуло чинності. (а.с. 7, 61).

Також встановлено, що 29.07.2011 року
позивач передав у власність безоплатно
відповідачу, а відповідач прийняла у
власність однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, житловою площею 12,9 кв.м.,
загальною площею 15, 2 кв.м., що
підтверджується договором дарування
квартири від 29.07.2011 року, посвідченого
ПН ХМНО ОСОБА_3 і зареєстрований в
реєстрі за № 7372. (а.с. 8).

Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Спірна квартира належала позивачу на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 08.12.2002 року, реєстр. № 2-02-020,
видане ДП «Харківським міжвузівським
ремонтно- будівельним управлінням»,
зареєстрованого в КП «ХМБТІ» за реєстр.
№ В-59868 від 23.12.2002 року, що сторонами не
оспорюється. (а.с. 9-11).

Згідно витягу з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності № 3377649 від
14.05.2013 року, право приватної власності
на квартиру у будинку готельного типу
АДРЕСА_1 загальною площею 15,2 кв.м.,
житловою площею 12,9 кв.м. зареєстровано
за відповідачем, що підтверджується
технічним паспортом від 25.04.2013 року
виданого КП «ХМБТІ», реєстр. № В-59868.
(а.с. 12, 63-64).

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Ознаками фіктивного правочину є:
наявність зовнішньої форми правочину,
що фіксує удавані наміри сторін та
відсутність у сторін дійсного наміру
створити наслідки, які зумовлювалися у
цьому правочині.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину.

Судом враховується, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин
не може бути кваліфікований як
фіктивний.

Виходячи з вищевказаних норм закону, у
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Такий правочин завжди
укладається умисно і ознака
фіктивності повинна бути властива діям
обох сторін правочину.

Отже, виходячи з наведених обставин та
аналізу вказаних правових норм, після
укладення договору дарування, всі
умови правочину були виконані
сторонами в повному обсязі. А саме,
позивач передав, а відповідач прийняла
нерухоме майно у власність, було
проведено державну реєстрацію прав на
нерухомість, право власності на спірну
квартиру було зареєстроване на ім`я
відповідача у КП «ХМБТІ».

Також показаннями свідка ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 підтверджується, що дарування
квартири здійснено відповідачем
позивачем за доброю волею, без
будь-яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного, так і
морального на річницю їхнього
знайомства.

Крім того, згідно п. 4 Договору
дарування від 29.07.2011 року, нотаріусом
роз`яснені вимоги законодавства щодо
змісту, значення і правових наслідків
правочину, що був укладений сторонами.
Сторони підтвердили, що цей договір не
носить характеру фіктивного чи
удаваного правочину, тобто не є таким,
що передбачений ст. 234, 235 ЦК України, що
підтверджується підписами сторін на
договорі. (а.с. 8). Також нотаріусом при
посвідчені договору перевірені
документи, що посвідчували право
власності позивача на спірну квартиру,
паспорти сторін.

Посилання позивача на те, що цей
договір дарування порушує права
третьої особи- ОСОБА_4 є
необґрунтованими. Дійсно спірна
квартира знаходиться у будинку
готельного типу і всі допоміжні
приміщення знаходяться у загальному
користуванні співвласників. Згідно
свідоцтва про право власності на житло,
виданого 28.12.2002 року ДП «Харківське
міжвузівське ремонтно- будівельне
управління» позивачу належала на праві
власності спірна квартира загальною
площею 15, 2 кв.м., і саме цю квартиру
загальною площею 15,2 кв.м. він подарував
згідно договору дарування від 29.07.2011
року.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач та його представник не надав
доказів щодо порушення вимог укладання
договору дарування від 29.07.2011 року,
згідно якого позивач подарував належну
йому на праві власності квартиру у
будинку готельного типу АДРЕСА_1
загальною площею 15,2 кв.м., житловою
площею 12,9 кв.м. Крім того, відсутні
підстави для визнання договору
дарування недійсним за ознаками його
фіктивності, так як відсутні докази
щодо умислу сторін договору на
укладання фіктивного договору, а також
з огляду на те, що як дарувальником, так
і обдарованою були здійснені усі дії
щодо укладання та виконання вказаного
договору, сторонами договору дарування
вчинені всі необхідні дії для його
виконання, а тому даний договір не може
бути визнаний фіктивним.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59, 60,212-215 ЦПК
України; ст. ст.16, 203, 215, 234, 319, 719,722 ЦК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи - приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання недійсним та фіктивним
договору - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Харківськоїобласті, через
Київський районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів після його
проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Головуючий -