Справа № 208/4694/12
РІШЕННЯ

Іменем України

26.03.2014 Калинівський районний суд
Вінницької області

в складі: головуючого
Аліменко Ю.О.

при секретарі
Матвійчук К.В.

розглянувши у судовому засіданні в
місті Калинівка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання дітей та на своє
утримання,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в позові вказує, що 21
вересня 2002 року між нею та
відповідачем, ОСОБА_2, був укладений
шлюб, який був зареєстрований в
міському відділі реєстрації актів
громадського стану управління юстиції
Вінницької області, про що в книзі
реєстрації актів про одруження вчинено
запис за № 2058.

За час перебування в шлюбі, народилось
двоє дітей - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Калинівського районного
суду Вінницької області від 22
листопада 2013 року у цивільній справі №
132/4120/13-ц за позовом ОСОБА_2 до позивачки,
- шлюб був розірваний.

Після розірвання шлюбу, неповнолітні
діти, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, постійно
проживають разом з позивачкою, а
відповідач проживає окремо.

Позивачка самостійно, власними силами,
намагається матеріально забезпечити,
доглядати та виховувати неповнолітніх
дітей, а також виконувати всі інші
обов'язки, покладені на неї законом та
необхідні для належного утримання
дітей. Син ОСОБА_3 є інвалідом з
дитинства, постійно потребує догляду
та коштів на лікування, яких у
позивачки немає, так як вона перебуває
у декретній відпустці по догляду за
меншим сином ОСОБА_4 Також, позивачка
отримує державну соціальну допомогу на
дитину-інваліда, але цих коштів все
одно не вистачає на нормальний догляд
дітей.

Утримання дітей, надання їм
матеріальної допомоги є природним
обов'язком батьків, що випливає
звичайно зі змісту положення ст. 180
Сімейного кодексу України, яке
зобов'язує батьків утримувати дітей до
досягнення ними повноліття.

Всупереч таким вимогам закону,
відповідач, який проживає окремо від
неповнолітніх дітей, ухиляється від
виконання свого обов'язку щодо їх
утримання, оскільки з моменту
припинення шлюбу, матеріально своїм
дітям не допомагає, участі у вихованні
не приймає та не виконує жоден із тих
обов'язків, які покладені на нього
законом як на батька дітей.

За таких умов, позивачка не має
можливості належним чином самостійно,
без участі батька, утримувати дітей.

На момент звернення до суду з цим
позовом, між сторонами не досягнуто
згоди з приводу способу виконання
відповідачем свого обов'язку
утримувати неповнолітніх дітей.

Як передбачено ч. 1 та ч.3 ст. 184
Сімейного кодексу України, якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення,
суд за заявою платника або одержувача
може визначити розмір аліментів у
твердій грошовій сумі. Якщо розмір
аліментів, визначений судом у твердій
грошовій сумі, менше мінімального
розміру, передбаченого частиною другою
статті 182 цього Кодексу, то дитині
призначається відповідно до закону
державна допомога в розмірі різниці
між визначеним розміром аліментів і 30
відсотками прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

Також відповідач ухиляється від
утримання позивачки, чим порушує її
права, передбачені ч.2, 4 ст.84 Сімейного
кодексу України, якими передбачено, що
дружина, з якою проживає дитина, має
право на утримання від чоловіка -
батька дитини до досягнення дитиною
трьох років.

Інших зобов'язань по виконавчих
листах немає.

Тому позивачка звернулась до
суду з позовом, в якому просить
стягувати аліменти з відповідача на
утримання дітей в розмірі 700 грн., а на
своє утримання 200 грн.

В судове засідання позивачка не
з'явилась, однак від неї надійшла заява
відповідно до якої вона змінює позовні
вимоги, а саме просить стягнути з
відповідача аліменти на утримання
дітей в розмірі 1/3 частини від його
заробітку, а на своє утримання в
розмірі1/4 частини і просить слухати
справу без її участі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, хоч належним чином був
повідомлений про день розгяду справи.

Згідно ст.158 ч.2 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі, має право
заявити клопотання про розгляд справи
за її відсутності.

Оцінивши зібрані по справі
докази, вивчивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов
підлягає до задоволення.

Так, 21 вересня 2002 року між
позивачкою та відповідачем, ОСОБА_2,
був укладений шлюб, який був
зареєстрований в міському відділі
реєстрації актів громадського стану
управління юстиції Вінницької області,
про що в книзі реєстрації актів про
одруження вчинено запис за № 2058.

За час перебування в шлюбі, народилось
двоє дітей - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 22 листопада 2013
року у цивільній справі № 132/4120/13-ц за
позовом ОСОБА_2 до позивачки, - шлюб був
розірваний.

Після розірвання шлюбу,
неповнолітні діти, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
постійно проживають разом з
позивачкою, а відповідач проживає
окремо.

Позивачка самостійно, власними силами,
намагається матеріально забезпечити,
доглядати та виховувати неповнолітніх
дітей, а також виконувати всі інші
обов'язки, покладені на неї законом та
необхідні для належного утримання
дітей. Син ОСОБА_3 є інвалідом з
дитинства, постійно потребує догляду
та коштів на лікування, яких у
позивачки немає, так як вона перебуває
у декретній відпустці по догляду за
меншим сином ОСОБА_4 Також, позивачка
отримує державну соціальну допомогу на
дитину-інваліда, але цих коштів все
одно не вистачає на нормальний догляд
дітей.

Утримання дітей, надання їм
матеріальної допомоги є природним
обов'язком батьків, що випливає
звичайно зі змісту положення ст. 180
Сімейного кодексу України, яке
зобов'язує батьків утримувати дітей до
досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України,
мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не може бути меншим ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку.

Всупереч таким вимогам закону,
відповідач, який проживає окремо від
неповнолітніх дітей, ухиляється від
виконання свого обов'язку щодо їх
утримання, оскільки з моменту
припинення шлюбу, матеріально своїм
дітям не допомагає, участі у вихованні
не приймає та не виконує жоден із тих
обов'язків, які покладені на нього
законом як на батька дітей.

За таких умов, позивачка не має
можливості належним чином самостійно,
без участі батька, утримувати дітей.

На момент звернення до суду з цим
позовом, між сторонами не досягнуто
згоди з приводу способу виконання
відповідачем свого обов'язку
утримувати неповнолітніх дітей.

Також відповідач ухиляється від
утримання позивачки, чим порушує її
права, передбачені ч.2, 4 ст.84 Сімейного
кодексу України, якими передбачено, що
дружина, з якою проживає дитина, має
право на утримання від чоловіка -
батька дитини до досягнення дитиною
трьох років.

Інших зобов'язань по виконавчих
листах немає.

Керуючись ст. ст. 180, 182, 184 СК
України, ст.ст. 10, 60, 158, 212-215 ЦПК
України,суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити. Стягнути з
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, жителя АДРЕСА_1, на
користь ОСОБА_1 аліменти на утримання
неповнолітніх дітей, сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини усіх
видів його заробітку, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісячно,
починаючи з 12.02.2014 року до досягнення
старшим сином повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя
АДРЕСА_1, аліменти на утримання ОСОБА_1,
щомісячно в розмірі 1/4 частини усіх
видів його заробітку, починаючи з
02.02.2014 року до досягнення меншим
сином трьох річного віку, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: