Справа № 548/2316/13-ц
Провадження № 2/548/42/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2014 р.

Хорольський районний суд Полтавської
області

в складі: головуючого судді - Коновод
О.В.,

за участю секретаря - Вовк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Хорол цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Андріївський»; третя
особа - відділ Держземагенства у
Хорольському районі про визнання
договору оренди землі недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні відповідно
до вимог ч.3 ст.209 ЦПК України було
проголошено вступну та резолютивну
частину.

Позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом про визнання
договору оренди землі недійсним.
Свої вимоги мотивував тим, що згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯМ № 949158,
позивач є власником земельної ділянки
площею 4,6089 га ріллі, для
сільськогосподарського використання,
яка розташована на території
Андріївської сільської ради
Хорольського району Полтавської
області є позивач. 06.12.2010 року між
позивачем та СВК «Андріївський» на
вказану вище земельну ділянку укладено
договір оренди землі та в цей же день
підписано сторонами акт про передачу
та прийом земельної ділянки.

Спірний договір зареєстрований у
відділі Держземагентства у
Хорольському районі, про що у
державному реєстрі земель вчинено
запис від 27.12.2012 року № 005875.
Позивач вказує, що підписаний договір
взагалі не містить перших 25 пунктів,
які передбачені типовим договором
оренди землі затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 3
березня 2004 р. N 220. Аркуш, на якому
надруковані вище зазначені пункти
договору надавався позивачу
відповідачем, слугує у цьому позові, як
доказ дати підписання спірного
договору.

При отриманні примірника
договору від Відповідача після
державної реєстрації права на оренду
земельної ділянки, та при ознайомленні
детальніше із змістом договору було
виявлено, що в договорі оренди
земельної ділянки не зазначені всі
істотні умови, передбачені статтею 15
Закону України « Про оренду землі».
Просить суд визнати договір оренди
недійсним.

У судовому засіданні представники
позивача заявлений позов підтримали
повністю та прохали його задовольнити.

Представник відповідача СВК
«Андріївський» Хорольського району
позов не визнала з підстав викладених
в запереченнях проти позову. (а.с. 27-30).

Представник третьої особи
Відділу Держземагенства у
Хорольському районі в судове засідання
не з'явився, направивши заяву про
розгляд справи у відсутність
представника.

Суд, заслухавши пояснення
учасників процессу, врахувавши позицію
третьої особи та дослідивши матеріали
справи, приходить до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯМ № 949158,
позивач є власником земельної ділянки
площею 4,6089 га ріллі, для
сільськогосподарського використання,
яка розташована на території
Андріївської сільської ради
Хорольського району Полтавської
області є позивач.

06.12.2010 року між позивачем та СВК
«Андріївський» на вказану вище
земельну ділянку укладено договір
оренди землі та в цей же день підписано
сторонами акт про передачу та прийом
земельної ділянки. Спірний договір
зареєстрований у відділі
Держземагентства у Хорольському
районі, про що у державному реєстрі
земель вчинено запис від 27.12.2012 року №
005875.

Згідно із ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України визначено право кожної особи
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Ддоговір оренди землі був укладений у
відповідності до постанови Кабінету
Міністрів України від 03.03.2004 року № 220
«Про затвердження типової форми
договору оренди земельної ділянки» з
усіма змінами та доповненнями. Всі
передбачені типовим договором істотні
умови включені до договору оренди
земельної ділянки. Вказана постанова
до сьогоднішнього дня має аналогічну
редакцію типової форми договору і
ніким не відмінена. Тобто між сторонами
договір укладений у відповідності до
норм чинного законодавства.

Вказаний договір також пройшов
державну реєстрацію у встановленому
законодавчому порядку у відділі
Держкомагенства у Хорольському районі
27.12.2012 року і внесений в Державний
земельний кадастр України. Тому при
здійсненні державної реєстрації
договору він пройшов необхідний
юридичний аналіз на відповідність
чинному законодавству і тільки після
цього набрав чинності. При здійсненні
державної реєстрації договору
вимагалася саме така форма договору.

Стосовно
відсутності кадастрового номеру в
договорі оренди землі суд зазначає, що
в самому договорі передбачено додатки
до нього, які є невід'ємними частинами
договору, а саме: план або схема
земельної ділянки; кадастровий план
земельної ділянки з відображенням
обмежень (обтяжень) у її використанні
та встановлених земельних сервітутів.
А в цих документах зазначається
кадастровий номер земельної ділянки,
тому договір містить в своїх умовах
кадастровий номер. Отже, позиція
позивача стосовно відсутності
кадастрового номера в договорі оренди
землі є необгрунтованою.

По всім істотним умовам договору
сторони в належній формі досягли згоди,
про що засвідчує власноручний підпис
обох сторін на угоді та акті
приймання-передачі земельної ділянки.
Тобто договір укладено за взаємним
волевиявленням обох сторін і
оформлений у належній формі.

Посилання позивача на те, що в договорі
оренди не зазначено істотні умови
договору, в тому числі: умови збереженя
стану землі, умови передачі у заставу
та внесення до Статутного Фонду прав
оренди земельної ділянки та ін.. не
приймається судом, оскільки з моменту
підписання договору оренди земельної
ділянки від 06.12.2010 року та акту
приймання-передачі земельної ділянки
позивач чітко був ознайомлений з
договором оренди землі та зі всіма його
істотними умовами, отримував орендну
плату. П.17 договору передбачає, що
орендар дотримується вимог
протиерозійної організації територій.
Отже орендар взяв на себе обов'язок
зберегти земельну ділянку і не
допускати погіршення стану об'єкта
оренди.

Відсутність першого аркушу договору не
доведено позивачем так як в
матеріалах справи є наявний повний
текст договору та копія реєстраційної
справи до договору оренди землі.
Умовами договору не передбачено
підписання сторонами кожного аркушу
договору.

З приводу дати підписання договору,
суд зазначає, що такі вимоги статтею 15
ЗУ «Про оренду землі» не передбачено.
Акт прийому та передачі земельної
ділянки було також підписано.
Відповідач тривалий час
використовував земельну ділянку за
призначенням, а позивач за весь період
отримував належну орендну плату.
Земельна ділянка не переходила у
фактичне використання до іншої особи.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Сторонами досягнуто
всіх істотних умов договору, що
передбачені ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», що діяв на момент
підписання договору між позивачем та
відповідачем.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що протягом дії договору
оренди землі в 2011-2013 роках позивач
своєчасно отримував орендну плату.
Протягом дії договору позивач не мав
заперечень щодо умов укладеного
договору та до відповідача жодного
разу не звертався. Згідно пояснень
сторін, як факт, який не підлягає
доказуванню, судом встановлено, що
відповідачем позивачу виплачувалася
орендна плата у грошовій та
натуральній формі відповідно договору
оренди землі.(а.с.41-55).

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про
оренду землі» встановлено, що
орендодавцями земельних ділянок є
громадяни та юридичні особи, у
власності яких перебувають земельні
ділянки, або уповноважені ними особи.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про
оренду землі» встановлено, що
орендарі набувають права оренди
земельної ділянки на підставах і в
порядку, передбачених Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим та іншими законами
України і договором оренди землі.

Частиною 2 ст. 31 Закону України «Про
оренду землі» встановлено, що договір
оренди землі припиняється також в
інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
"Про оренду землі" істотними умовами
договору є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форми платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві, існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін, умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. Частиною 2 ст.15
Закону України «Про оренду землі»
встановлено, що відсутність у договорі
оренди землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, а також
порушення вимог статей 4-6, 11,17, 19
цього закону є підставою для відмови
в державній реєстрації договору
оренди, а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Як зазначає позивач у своїй позовній
заяві, сам договір оренди не містить
всіх істотних умов, передбачених ст. 15
Закону України «Про оренду землі», а
саме не зазначено умови передачі землі
в заставу та внесення до Статутного
Фонду права оренди земельної ділянки
та умови збереження стану об'єкта
оренди, а це є підставою для визнання
недійсним такого договору оренди землі
згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі».

Проте договір оренди був укладений у
відповідності до постанови КМУ від
03.03.2004 року №220 «Про затвердження
типової форми договору оренди
земельної ділянки з усіма змінами та
доповненнями. Всі передбачені типовим
договором істотні умови включені до
договору оренди земельної ділянки,
тобто спростовується матеріалами
справи.

Відсутність у договорі оренди
землі однієї з істотних умов,
передбачених ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а
також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Однак як вбачається з договору оренди
землі який укладено між позивачем та
відповідачем, договір оренди землі
зареєстрований. Також під час
державної реєстрації договору оренди
землі передбачена послідовність дій
для реєстрації договору оренди
земельної ділянки, згідно якої для
висновку про можливість державної
реєстрації спеціальним органом
державної влади, якому надана
відповідна компетенція з державної
реєстрації договорів, проводиться
комплексна перевірка наданих
документів, у тому числі тексту
редакції договору на відповідність
закону, за результатами якої робиться
висновок про відповідність договору
чинному законодавству та можливості
його державної реєстрації або про
відмову в реєстрації.

Пунктом 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно
до законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору, яка
означає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору, тощо (ст. ст. 6,627 ЦК України).

Згідно з ст. 6 ЦК України сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

У відповідності до ст. 12 ЦК України
особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд.

Про визнання договорів оренди землі
недійсними з мотивів відсутності у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов Верховним Судом України
сформульовано позиції у рішеннях
прийнятих за наслідками
розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм
матеріального права у
подібних правовідносинах.

Згідно правових позицій
сформульованих в Постановах
Верховного Суду України від 25 грудня 2013
року по справі №6-94 цс13 та по справі №
6-78цс13, -«Виходячи з того, що відповідно
до статті 15 Цивільного кодексу України
та статті 3 Цивільного процесуального
кодексу України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, суд повинен встановити
чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю в
договорах оренди умов, передбачених
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», визначити істотність цих умов,
а також з'ясувати у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.»

Ніяких застережень або зауважень щодо
незгоди з певною частиною умов
договору чи їх змісту під час його
підписання позивачем надано не було.
Сторони визначили свої відносини в
договорі оренди землі на свій розсуд у
відповідності із положеннями статей 6,
627 ЦК України щодо свободи договору.

Судом встановлено виконання сторонами
умов договору, відбулася фактична
передача земельної ділянки, орендар
використовує земельну ділянку, а
орендодавець приймає орендну плату, що
підтверджує вільне волевиявлення
сторін та спрямованість правочину на
реальне настання правових наслідків.

Доводи позивача фактично зводяться до
його незгоди з окремими умовами
договору, власними інтересами в
поверненні земельної ділянки,
несумлінного виконання умов договору
та відмови орендаря розірвати
договір. Проте у такому разі права
особи не підлягають захистові шляхом
визнання договору недійсним з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 203,215,216 ЦК
України.

Так, зазначений договір містить
необхідні істотні умови, визначені ст.
15 Закону України «Про оренду землі»,
пройшов перевірку та державну
реєстрацію, а тому не виникає сумніву у
наявності невід'ємних його частин, про
які зазначено, зокрема, у п. 43 договору.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені ст. 203 цього
Кодексу, зокрема: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Дослідивши матеріали справи,
враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України,
яка передбачає, що сторони зобов'язані
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, проаналізувавши
вищевикладене та умови договору оренди
землі укладеного між сторонами,
приймаючи до уваги, що в договорі є
умова передачі у заставу та внесення
до статутного фонду права оренди
земельної ділянки (п.25а), а також
передбачено умови збереження стану
землі (п.17, п.31, п.32,п.21), визначено також
інші обов'язкові умови, позивачем не
надано доказів порушення відповідачем
його прав, також не надано доказів, що
відсутність документів, які є
невід'ємною частиною договору, а саме:
план або схема земельної ділянки,
кадастровий план, акт визначення меж
земельної ділянки в натурі на
місцевості, та відсутній акт
прийому-передачі земельних ділянок теж
порушило право позивача, тому суд,
враховуючи вимоги ст. 214 ч. 2 ЦПК
України, яка передбачає, що при виборі
правової норми, яка підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстав передбачених п.1
частини першої ст. 355 цього Кодексу,
тому враховуючи вимоги рішень
Верховного Суду України (постанови
Верховного Суду України від 25 грудня
2013 року № 6-94ц13) - однією з обов'язкових
умов визнання договору недійсним є
порушення у звязку з його укладенням
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача. Якщо за результатами
розгляду справи факту такого порушення
не встановлено, а позивач посилається
на формальне порушення закону, у суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Таким чином, як слідує з матеріалів
справи, позивачем не вказано в чому
саме полягає порушення відповідачем
його прав та не надано жодних доказів
на підтвердження своїх позовних вимог,
а всі вони спростовуються матеріалами
справи, а тому позов ОСОБА_1 до
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Андріївський»; третя
особа - відділ Держземагенства у
Хорольському районі про визнання
договору оренди землі недійсним не
підлягає до задоволення.

На підставі зазначеного та керуючись
ст. 638 ЦК України, ст. 15 ЗУ "Про оренду
землі", ст. ст. 10,60,11,209, 213-218 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Андріївський»
Хорольського району; третя особа -
відділ Держземагенства у Хорольському
районі про визнання договору оренди
землі недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Хорольський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі апеляції, а
особами, які брали участь у справі, але
були відсутні в судовому засіданні під
час проголошення рішення, в той же
строк з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: