Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
Старокостянтинівський
районний суд Хмельницької області

в складі:

головуючого - судді Цимбалюка О.В.

при секретарі Поважнюк О.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Старокостянтинові
справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
підприємства «ТФК"Європейський кредит"
про захист прав споживачів та
повернення коштів,

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ПП
«ТФК"Європейський кредит" про захист
прав споживачів та повернення коштів.

В обґрунтування заявленого позову
вказує, що 30 квітня 2013 року уклала з
відповідачем договір № 201497 про надання
позики на купівлю будівельних
матеріалів вартістю 25 000 грн. На
виконання своїх зобов'язань, станом на
день подачі позову сплатила
відповідачу 2 926 грн. 85 коп., але сам
кредит так і не отримала та зазначає, що
відповідач не виконує взяті на себе
зобов'язання за договором, а тому
звернулась до суду за захистом своїх
порушених прав.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримала та просить
задоволити позов.

Представник відповідача, який у
встановленому порядку оповіщений про
час і місце судового засідання, до суду
не з'явився. У відповідності до ст.224 ч.1
ЦПК України, суд вважає можливим
розглянути справу на підставі наявних
в ній даних та доказів - в порядку
заочного розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 30 квітня
2013 року уклала з відповідачем договір
№ 201497 про надання кредиту на купівлю
будівельних матеріалів вартістю 25 000
грн. За умовами договору ОСОБА_1 мала
отримати позику в розмірі 25 000 грн. при
сплаті першого внеску. На виконання
своїх зобов'язань, ОСОБА_1 сплачувала
внески на загальну суму 2 926 грн. 85 коп.,
встановлений договором, але саму
позику так і не отримала.

Судом встановлено, що система
отримання позики побудована так, що
один клієнт за свої власні кошти без
інвестування коштів відповідача надає
можливість отримання позики іншому
клієнту спілки.

На виконання своїх зобов'язань, станом
на 17.01.2014 року, ОСОБА_1 сплатила
відповідачу 2 926 грн. 85 коп., але саму
позику так і не отримала.

Дані обставини підтверджуються:
паспортними даними позивачки,
договором № 201497 від 30 квітня 2013 року,
додатками №№1, 2 до договору № 201497,
копіями банківських квитанцій про
перерахунок коштів.

Відповідно до положень ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприємницька
практика забороняється. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в
оману, утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається

за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив
недійсність правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів із метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,
ч.5 та ч.6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

За правилами ст. 204 ЦК України правочин
вважається правомірним не лише тоді,
коли не визнаний судом недійсним, але й
у тому випадку, коли його недійсність
прямо не встановлена законом.

Таким чином, зі змісту зазначених норм
вбачається, що правочин, недійсність
якого прямо встановлена законом, є
нікчемним. Визнання нікчемного
правочину судом недійсним законом не
вимагається, тобто для сторін
правочину він не спричиняє правових
наслідків, крім наслідків його
недійсності.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Постановою судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
23.05.2012 р., ухваленою за наслідками
перегляду ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23.11.2011р. у справі за позовом
фізичної особи до ПАТ «Філдес Україна»
про визнання договору недійсним,
повернення коштів та відшкодування
моральної шкоди встановлено, що
контракт, укладений між фізичною
особою та ПАТ «Філдес Україна», не
можна вважати угодою про посередницьку
діяльність, яка не порушує права
фізичної особи, а діяльність ПАТ
«Філдес Україна» такою, що не порушує
права споживачів та не вводить
останніх в оману.

Вказане випливає з того, що відповідно
до умов контракту (угоди) фізична особа
сплачує кошти не за сам товар, а за
можливість одержання права на його
купівлю. При цьому ПАТ «Філдес
Україна», яке нібито здійснює
посередницьку діяльність, без
залучення власних коштів формує групи
клієнтів, за рахунок внесків яких
здійснюється передача права на купівлю
товару одному з учасників групи, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи.

Тому, при укладенні договору одночасно
порушенні вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист
прав споживачів» щодо включення в
нього умов, що є несправедливими, тобто
такими, що вносять істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживачу, а також встановлена його
нікчемність в силу ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
цього ж закону.

Крім того, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.216
ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за необхідне стягнути з
ПП««ТФК"Європейський кредит" на
користь ОСОБА_1 2 926 грн. 85 коп.

При вирішенні питання про судові
витрати, суд виходить із положень ч.3 ст.
88 ЦПК України, згідно якої якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог та стягує з ПП«ТФК"Європейський
кредит" 243 грн. 60 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226
ЦПК України, ч.1, 2 ст. 215, ст. 216 ЦК України,
ч.1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути із Приватного підприємства
«ТФК"Європейський кредит" на користь
ОСОБА_1 2 926 грн. 85 коп.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТФК"Європейський кредит" на користь
держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

На рішення через суд першої інстанції,
який його ухвалив, позивачем може бути
подана апеляційна скарга протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
Лише у разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржене відповідачем в апеляційному
порядку.

Суддя: