АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 75 /2014
інстанції: Цокол Л.І.
доповідач: Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участі осіб:
представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про виділ частки квартири у
спільному майні;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 17.12.2013 року

в
с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про виділ із
спільної часткової власності шляхом
отримання від іншого співвласника
квартири грошової компенсації за свою
частку квартири. Просить стягнути з
ОСОБА_3 на його користь грошову
компенсацію у розмірі 314883,00 грн. за його
1/2 частини квартири АДРЕСА_1
посилаючись на те, що він із
відповідачем має право спільної
часткової власності на вказану
двокімнатну квартиру, загальною площею
45,1 кв.м. Користуватись вказаним майном
спільно з відповідачем та виділити в
натурі свою частку із спільного майна є
неможливим, в добровільному порядку
відповідач грошові кошти в рахунок
компенсації вартості його частини
майна не сплачує, будь яким іншим
шляхом вирішувати питання щодо поділу
спільної квартири не погоджується.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 підтримував позовні
вимоги ОСОБА_6, просив їх задовольнити,
посилаючись на те, що відповідач не
бажає будь - яким чином вирішувати
питання щодо квартири, а спільне
проживання сторін в даній квартирі є
неможливим, як є неможливим і виділ
частки позивача в натурі. Відповідач,
користуючись одноособово спільним
майном, порушує право позивача на
належну йому частину у спірній
квартирі.

В судовому засіданні ОСОБА_3 вимоги
позивача не визнав, зазначивши про те,
що він не має можливості сплатити
позивачу грошову компенсацію за його
частку квартири, оскільки у нього
відсутні для цього кошти, але він
визнає права ОСОБА_6 на дану квартиру,
розуміє, що останній має право
володіння, користування та
розпорядження своєю Ѕ частиною
квартири, не заперечує щоб ОСОБА_6
вселився та проживав в квартирі, яка є
їх спільною власністю.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 17.12.2013 року позов ОСОБА_6
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 314
883,00 грн. грошової компенсації вартості
1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Припинено
право ОСОБА_6 на частку у спільній
власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано
за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_6 судові витрати в
розмірі 5 572,92 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.
Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції не виконано вимоги Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних прав
визначені в ухвалі від 13.11.2013 року,
неправильно встановлено обставини, які
мають значення для справи, неправильно
досліджено наявні в справі докази та не
надано їм належної оцінки.

Судом першої інстанції в рішенні
зазначається, що позивач звернувся до
суду із вимогами на підставі статті 364
ЦК України, просить стягнути з
відповідача грошову компенсацію
посилаючись на те, що із відповідачем
має право спільної часткової власності
на двокімнатну квартиру, користуватись
спільно майном або виділити частку в
натурі не має можливості, а в
добровільному порядку відповідач
компенсацію вартості Ѕ частки квартири
АДРЕСА_1, не сплачує.

Цей факт, зазначений в рішенні суду, не
відповідає дійсним обставинам
уточнених позовних вимог, які було
висунуто позивачем, оскільки в
цивільному позові жодним чином позивач
не посилається на те, що він має
необхідність отримати грошові кошти
для придбання житла.

Посилання суду на те, що позивач має
незначну частку в помешканні за
адресою АДРЕСА_2, є оціночним судженням,
адже жодним чином не перевірено судом
умови проживання позивача за вказаною
адресою. Лише зроблено посилання на
інформацію наведену представником
позивача, і навіть не здійснено спроби
отримати пояснення особисто від
позивача ОСОБА_6

Він же зареєстрований та проживає за
адресою: АДРЕСА_1. Іншої житлової площі
крім зазначеної квартири він не має, на
відміну від позивача.

Суд першої інстанції при розгляді
справи в порушення вимог ст. ст. 213 і 214
ЦПК України не повністю визначився з
характером спірних правовідносин,
зосередився лише на нормах закону, які
передбачають наявність у позивача
права вимоги на отримання грошової
компенсації за належну йому частку
майна у спільній частковій власності,
однак не звернув уваги й на наявність у
позивача обов'язків власника
відповідно до положень ст. 319 ЦК України
та не з'ясував,чи має відповідач
реальну можливість сплатити позивачу
грошову компенсацію в сумі 314 883 грн., чи
не призведе покладення на нього такого
обов'язку до звернення стягнення на
квартиру, її примусовий продаж й
порушення законних прав відповідача.

Судом не досліджено та не враховано той
факт, що позивач навіть не намагався
скористатись вимогами передбаченими
статтею 362 ЦК якою передбачено, що
продавець частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний
письмово повідомити інших
співвласниківпро намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на
яких він її продає.

Він не давав згоди викупити у
співвласника квартири його частку у
праві власності, а примушувати до цього
є також порушенням його прав, оскільки
законодавством не передбачена
можливість набуття права власності в
примусовому порядку за відсутності тих
юридично важливих обставин, які
передбачені диспозицією зазначеної
правової норми.

Тим самим порушено його права,
передбачені Конституцією України, а
саме статтею 47, де зазначено, що кожен
має право на житло і ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.
Законних підстав зобов'язати особу

самостійно погіршити свої права на
житло або встановити йому фінансово
скрутне становище шляхом зобов'язання
виплачувати компенсацію, не має, а тому
позивачу в задоволенні позову
необхідно відмовити в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_3 та його представники
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали подану
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
ОСОБА_3 пояснив суду, що у нього
відсутні кошти для того, що б сплатити
позивачу грошову компенсацію за його
частку квартири і у випадку залишення
рішення суду без змін, стане питання
про продаж квартири з прилюдних торгів
і він залишиться без квартири та без
грошей. Він погоджується продати разом
з позивачем дану квартиру та розділити
гроші, пропорційно часткам власності,
він погоджується отримати від ОСОБА_6
компенсацію за частку квартири, яка
відповідає реальній ринковій вартості
Ѕ частки квартири, але позивач не бажає
вирішувати ці питання добровільно,
оскільки рішення суду ухвалено на його
користь.

Представник позивача ОСОБА_2
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Позивач
ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився,
про час та місце судового засідання
повідомлявся належним чином. Неявка
позивача в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив з того, що
поділ квартири в натурі є неможливим,
спільне проживання сторін в квартирі є
також неможливим, а позивач, у
відповідності до вимог ст.364 ЦК України,
має право на виділ зі спільного
часткового майна - квартири шляхом
отримання від іншого співвласника
грошової компенсації за свою частку
квартири.

З таким висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки він не в повній мірі
відповідає фактичним обставинам
справи та зібраним по справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є співвласниками
двохкімнатної квартири АДРЕСА_1,
розташованої на четвертому поверсі
дев'ятиповерхового будинку, житловою
площею 29,0 кв.м., загальною площею 45,1
кв.м. Кожному з них належить на праві
власності по Ѕ частині вказаної
квартири, що підтверджується
відповідними договорами дарування.

Згідно технічної характеристики
вказана квартира складається з двох
суміжних між собою кімнат, жилою
площею 15,2 кв. м. та 13,8 кв. м.

В квартирі проживає відповідач,
позивач в квартирі не проживає і факту
неможливості спільного проживання
власників квартири в даній
двохкімнатній квартирі, позивачем суду
не доведено.

Судом встановлено, що позивач має
також і інше житло - 1/4 частину у
квартирі АДРЕСА_2, яка складається з
двох кімнат житловою площею 35,4 кв. м.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Приймаючи рішення на користь позивача,
суд першої інстанції розцінив вимоги
статті 364 Цивільного кодексу України,
таким чином, що якщо будь який
співвласник проявить бажання отримати
від інших співвласників грошову або
іншу матеріальну компенсації вартості

його частки, у інших співвласників,
незалежно від їх матеріального стану,
виникає обов'язок сплатити такому
співвласнику грошові кошти.

Таке тлумачення вимог цивільного
законодавства має за собою тяжкі
наслідки для іншої сторони, адже не
маючи жодних грошових зобов'язань та
підстав для цього, сторона опиняється
фактично в умовах боржника із усіма
негативними наслідками такого стану.

Колегія суддів бере до уваги, що
завданням цивільного судочинства, є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних прав
від 13.11.2013 року було зазначено, що при
попередньому розгляді справи судом
першої інстанції було порушено вимоги
цивільного судочинства і не з'ясовано
чи має можливість відповідач і чи
згоден вінкомпенсувати вартість
частки майна іншого співвласника,
оскільки згідно із положень ч.2 статті
364 ЦКУ не випливає обов'язок
співвласника сплатити грошову або іншу
матеріальну компенсацію вартості
частки іншого співвласника, який бажає
виділу.

Як пояснив суду ОСОБА_3 він не має
можливості сплатити позивачеві
грошову компенсацію, оскільки у нього
відсутні для цього кошти, але з метою
уникнення продажу квартири виконавчою
службою з прилюдних торгів, він
погоджується продати разом з позивачем
усю квартири, погоджується продати
позивачеві свою частку квартири для
того щоб вирішити остаточно питання
поділу даної квартири, ОСОБА_6 з цим
погоджується, але будь - яких реальних
дій не вчиняє під впливом свого
представника ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що позивач з
власної волі не проживає в спірній
квартирі, він має інше помешкання у
володінні де фактично і проживає.
ОСОБА_6 не ставить питання про його
вселення до даної квартири, а
відповідач погоджується з тим, що у
позивача і у нього рівні права на дану
квартиру.

З огляду на основні положення закону
цивільного судочинства та обставини
справи позивачем не зазначено, не
обґрунтовано та не визначено яке саме
його право зазнало порушення і,
відповідно, яким чином за допомогою
цивільного судочинства воно має бути
відновлено.

Суд першої інстанції у рішенні
встановлює порушені відповідачем
житлові умови позивача. Але, докази
таких порушень у справі відсутні,
оскільки позивач не позбавлений права
володіння, користування та
розпорядження своєю часткою квартири.

На відміну від позивача, ОСОБА_3 іншої
житлової площі, крім частки квартири за
місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1,
не має.

Саме відповідач,відповідно до рішення
суду, потрапляє у нерівні умови, адже в
такому випадку він вимушений знаходити
значну суму коштів для виплати
позивачу.

Всуперечвимоги Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних прав
визначеної в ухвалі 13.11.2013 року суд
повторно проігнорував інформацію
відповідача про те, що він не має
належної суми коштів для виплати
компенсації.

Правовий режим спільної часткової
власності враховує інтереси всіх її
учасників і забороняє обмеження прав
одних учасників за рахунок інших.

Згідно положень ст.ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається гл. 26 ЦК України
з урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники мають
рівні права.

Згідно з вимогами ч. ч. 4 і 5 ст. 319 ЦК
України власність зобов'язує. Власник
не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства.

Суд першої інстанції при розгляді
справи в порушення вимог ст. ст. 213 і 214
ЦПК України не повністю визначився з
характером спірних правовідносин,
зосередився лише на

нормах закону, які передбачають
наявність у позивача права вимоги на
отримання грошової компенсації за
належну йому частку майна у спільній
частковій власності, однак не звернув
уваги й на наявність у позивача
обов'язків власника відповідно до
положень ст. 319 ЦК України та не
з'ясував,чи має відповідач реальну
можливість сплатити позивачу грошову
компенсацію в сумі 314 883 грн., чи не
призведе покладення на нього такого
обов'язку до звернення стягнення на
квартиру, її примусовий продаж й
порушення законних прав відповідача.

Як зазначає ОСОБА_3, суд першої
інстанції всупереч його інтересів,
фактично зобов'язав його або
позбавитись належного йому майна, або
позичати кошти для виплати компенсації
з відповідним погіршення фінансового
становища, оскільки отримання такої
суми коштів можливо тільки в кредит в
банківській установі під значний
процент та заставу належного йому
майна. Також, проведеною
будівельно-технічною експертизою
встановлено дійсну вартість квартири
як двокімнатної ізольованої, а якщо її
частки будуть продаватись окремо їх
вартість буде набагато нижчою.

Нормою статті 361 ЦК передбачено, що
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності, прийняте
за результатом судового розгляду
рішення фактично зобов'язує
відповідача примусово вживати заходи
щодо продажу належної йому частки
майна для того щоб розрахуватись з
відповідачем, але при цьому такий
варіант апріорі неможливий адже
спільне майно є неподільним і продати
частку такого майна відповідач не
зможе.

В постанові Пленуму Верховного Суду
України від 4 квітня 1991 р. № 7 «Про
судову практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на житловий
будинок», зі змінами і доповненнями,
закріплена наступна позиція: «при
неможливості виділу частки будинку в
натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи. Під дійсною вартістю
будинку розуміється грошова сума, за
яку він може бути проданий в даному
населеному пункті чи місцевості. Для її
визначення при необхідності
призначається експертиза.

В окремих випадках суд може,
враховуючи конкретні обставини справи,
і при відсутності згоди власника, що
виділяється, зобов'язати решту
учасників спільної власності сплатити
йому грошову компенсацію за належну
частку з обов'язковим наведенням
відповідних мотивів. Зокрема, це може
мати місце, якщо частка у спільній
власності на будинок є незначною й не
може бути виділена в натурі чи за
особливими обставинами сумісне
користування ним неможливе, а власник в
будинку не проживає і забезпечений
іншою жилою площею.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги ОСОБА_3 є обґрунтованими, а
висновки, викладені в рішенні суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для виділу частки вказаної
квартири у спільному майні, є
помилковими.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції скасовує рішення суду першої
інстанції, ухвалює нове рішення, яким
відмовляє ОСОБА_6 у задоволенні позову.

Висновки колегії суддів
відповідають фактичним обставинам
справи та наявним у справі доказам.

У відповідності до вимог ст.88
ЦПКУкраїни суд стягує з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_3 судові витрати у
розмірі 1609,50 грн., понесені ним у зв'язку
з подачею апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Печерськогорайонного суду м.
Києва від 17.12.2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту.

ОСОБА_6 відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 1 609, 50 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: