АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів:
Пікуль А.А., Головачова Я.В.

при секретарі:
Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 28 листопада 2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання права власності,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/3769/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Козленко Г.О. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О. в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 28 листопада 2013 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права власності.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, просила
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі. Зазначає, що з 2002
рокувона проживала разом ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу. За час
спільного проживання за кошти,
вилучені від продажу квартири її
батька, ними було придбано квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
автомобіль марки «Маzda 6», номерний знак
НОМЕР_1, 2005 року випуску. На період
придбання спільного майна в будь-якому
зареєстрованому шлюбі відповідач не
перебував. В судовому засіданні нею
було надано достатньо доказів на
підтвердження спільного проживання,
ведення спільного господарства та
відпочинку. Факт спільного проживання
також було підтверджено і показами
свідків. При цьому, звертає увагу на те,
що ні відповідачем, ні його нібито
цивільною дружиною, не було вказано
походження коштів на придбання
спірного майна. Також в матеріалах
справи міститься лист ОСОБА_5 до
поштового відділення, де вона просить
не направляти на її адресу
кореспонденцію ОСОБА_2, оскільки він
там не проживає. Відтак, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відмову в задоволенні її позовних
вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_6 апеляційну
скаргу підтримали та просили її
задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував, вважав, що спір вирішений
судом правильно.

Особисто ОСОБА_2 в судове засідання не
з'явився, про час та місце апеляційного
розгляду справи повідомлений належним
чином, забезпечив явку в судове
засідання свого уповноваженого
представника, а тому, колегія суддів
відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України вважала за можливе слухати
справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 02 лютого 2006 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
відповідно до якого ОСОБА_8 продала, а
ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 (т.1,
а.с.91-93).

05 червня 2006 року ОСОБА_2 на праві
власності було зареєстровано
придбаний ним автомобіль марки «Маzda 6»,
номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску
(т.1, а.с.94).

01 березня 2010 року Солом'янським
районним судом м. Києва було задоволено
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
Головне управління МВС України в м.
Києві Управління державної
автомобільної інспекції», про визнання
права власності; визнано за ОСОБА_1
право власності на квартиру АДРЕСА_1 та
автомобіль марки «Маzda 6», номерний знак
НОМЕР_1, 2005 року випуску (т.1, а.с.81)

20 серпня 2010 року автомобіль марки «Маzda
6», номерний знак НОМЕР_1,ОСОБА_1 було
знято з обліку у ВРЕР-9 та реалізовано
третій особі (т.1, а.с.95).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
24 травня 2011 року рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 01 березня 2010 року було скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 (т.1, а.с.83-84).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 було продано
автомобіль марки «Маzda 6», номерний знак
НОМЕР_1, ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1 про відшкодування
вартості безпідставного набутого
майна, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди. Рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 06 лютого 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 було задоволено частково;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в
рахунок відшкодування вартості
безпідставно набутого майна 200 000,00 грн.,
в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено (т.1, а.с.86-88). Рішенням
Апеляційного суду міста Києва від 16
квітня 2013 року рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 06 лютого 2013
року змінено в частині розміру суми
стягнення та стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування
вартості безпідставно набутого майна 80
000,00 грн.

ОСОБА_1 порушила перед судом першої
інстанції питання про встановлення
факту спільного її проживання з ОСОБА_2,
як чоловіка та дружини з серпня 2002 року;
визнання за нею право власності на Ѕ
частину квартири за адресою: АДРЕСА_1;
стягнення з ОСОБА_2 на її користь 40 000
грн., як половину відшкодування
вартості безпідставно набутого майна,
а саме автомобіля марки «Маzda 6»,
номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску
на підставі ст. 74 СК України.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1
зазначила, що вони з ОСОБА_2 проживали
однією сім'єю з серпня 2002 року, але не
перебували у шлюбі між собою. З початку
спільного проживання вони проживали в
її квартирі, що знаходилась за адресою:
АДРЕСА_4, в 2003 році вказану квартиру
було продано та придбано іншу в
АДРЕСА_5, в якій вони проживали разом з
її дітьми, вели спільне господарство,
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки. В листопаді
2005 року на прохання її батька ними було
укладено договір з агенцією
нерухомості «Атлант», предметом якого
був продаж квартири її батька за
адресою: АДРЕСА_3, договір був
підписаний ОСОБА_2 від імені її батька.
В подальшому квартира була продана за
ціною 1 388 750 грн. Її батьку була придбана
інша квартира в АДРЕСА_2. Кошти в
розмірі 800 000 грн., що залишились від
продажу квартири АДРЕСА_3 були надані
їм її батьком для придбання квартири, з
впевненістю, що квартира буде придбана
на її ім'я. 02 лютого 2006 року вони
придбали квартиру з метою здавання її в
оренду, за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 546
000 грн., за рахунок різниці витрачених
коштів, був проведений ремонт квартири,
вартість якого склала 91 000 грн.
Правовстановлюючі документи на
квартиру відповідач оформив на себе,
проте на той час вона не звернула на це
уваги, оскільки вони проживали однією
сім'єю.

З'ясувавши обставини справи, допитавши
свідків, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 74 СК
України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Частиною 2 вказаної статті визначено,
що на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу

При цьому вказана норма згідно з
Прикінцевими положеннями СК України
набрала чинності лише з 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім'ю України, який
діяв до набрання чинності СК України 01
січня 2004 року не передбачав правових
наслідків проживання чоловіка та жінки
однією сім'єю без шлюбу, а тому,
враховуючи положення ст. 58 Конституції
України позовні вимоги ОСОБА_1 про
встановлення факту спільного її
проживання з ОСОБА_2, як чоловіка та
дружини з серпня 2002 року до 01 січня 2004
року не мають правових підстав.

Крім того, відповідно до змісту ст. 74 СК
України ця норма поширюється на
випадки, коли чоловік і жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі.

Як було встановлено, ОСОБА_2 двічі
перебував у шлюбі, останній офіційно
зареєстрований шлюб, актовий запис № 169
від 15 лютого 1992 року, розірвано на
підставі рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 11 червня 1993
року (т.2, а.с.61). Однак, реєстрація
розірвання шлюбу була здійснена лише 02
лютого 2006 року.

Статтею 44 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, визначено, що
шлюб вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах
реєстрації актів громадянського стану.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 20 постанови від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним, та поділ майна
подружжя» роз'яснив, що при
застосуванні статті 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права і обов'язки.

ОСОБА_1 зазначила, що вона проживала
разом із відповідачем однією сім'єю з
серпня 2002 року, при цьому з 2004 року в
квартирі АДРЕСА_5, вели спільне
господарство, були пов'язані спільним
побутом, мали взаємні права та
обов'язки. На підтвердження своїх вимог
позивачкою було надано суду копії
відповідей на адвокатські запити до
медичних установ, до ТОВ «Комплекс
курортний»; копію договору підряду,
надання послуг; копію заяви директору
спеціалізованої школи №52; копію
постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи; копії фотокарток
з відпочинку; копії квитанцій, довідок;
роздруківки з електронної пошти.

Разом з тим, позивачкою не було надано
суду належних та допустимих доказів в
розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на те,
що між ними з ОСОБА_2 склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю, а
також на підтвердження ведення ними
спільного господарства та спільного
бюджету.

Судом було надано правильну оцінку
показам свідків, допитаних в судовому
засіданні.

При цьому, судом було враховано, що
певний проміжок часу ОСОБА_1 перебувала
у трудових відносинах з ОСОБА_2, крім
того, відповідач протягом останніх
років, проживав у цивільному шлюбі із
ОСОБА_5, від якого вони мають доньку
ОСОБА_3.

Апелянтом не було надано суду будь-яких
доказів на спростування вказаних
обставин.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання права власності
відповідно до ст. 74 СК України, оскільки
позивачкою не було доведено того, що
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю, ведення
спільного господарства та спільного
бюджету.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 28 листопада 2013
рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

Я.В. Головачов