АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 678/318/13
Провадження № 22-ц/792/667/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів
Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі
Шевчук Ю.Г.,

перекладачі ОСОБА_1,

з участю прокурора
Грамчук Т.А.,

позивачки ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,
відповідачів-представників
відповідача ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

представника відповідачів
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про
визнання договорів купівлі-продажу
житлового будинку і земельної ділянки
частково недійсними, визнання покупцем
майна та права власності на житловий
будинок і земельну ділянку за
апеляційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення Летичівського
районного суду Хмельницької області
від 23 січня 2014 року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з уточненим у
подальшому позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання
договорів купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки площею
0,0670 га (кадастровий номер :00:047:0013)
від 3 серпня 2012 року, укладених ОСОБА_8 і
ОСОБА_7 та посвідчених приватним
нотаріусом Летичівського районного
нотаріального округу Хмельницької
області ОСОБА_9, недійсними в частині
покупця. Також ОСОБА_2 просила суд
визнати позивачку покупцем указаного
нерухомого майна та її право власності
на житловий будинок і земельну ділянку.

ОСОБА_2 зазначила, що їй на праві
власності належало 20/83 частин квартири
в м. Санкт-Петербурзі, Російської
Федерації. Після відчуження цієї
частки житла в лютому 2012 року вона
переїхала до України на постійне місце
проживання. Виручені від продажу
квартири кошти позивачка передала
ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які придбали для неї
житловий будинок. Вона вселилася до
нього, але в подальшому з'ясувалося, що
власником житлового будинку та
земельної ділянки є ОСОБА_7 Позивачка
була ошукана відповідачами, внаслідок
чого вона не може реалізувати свого
конституційного права на житло.
Оспорювані правочини вчинені ОСОБА_8 і
ОСОБА_7 під впливом обману та порушують
публічний порядок, а тому їх слід
визнати недійсними в силу ст.ст. 203, 215,
228, 230 ЦК України.

Рішенням Летичівського районного
суду Хмельницької області від 23 січня
2014 року позов задоволено. Визнано
договір купівлі-продажу житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами і земельної ділянки, площею
0,0670 га (кадастровий номер :00:047:0013)
по АДРЕСА_1, від 3 серпня 2012 року,
укладений ОСОБА_8 і ОСОБА_7, посвідчений
приватним нотаріусом Летичівського
районного нотаріального округу
Хмельницької області ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 790,
недійсним в частині покупця. Визнано
ОСОБА_2 покупцем за цим договором.
Визнано право власності ОСОБА_2 на
житловий будинок А-1 житловою площею 58,6
кв.м., загальною площею 86,7 кв.м., кам'яний
погріб Б, цегляний хлів В, цегляний хлів
Г, цегляний гараж Д, огорожу 1-2,
розташовані на земельній ділянці
площею 0,0670 га (кадастровий номер
:00:047:0013), призначеної для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (присадибна
ділянка), яка знаходиться по АДРЕСА_1.
Стягнуто з ОСОБА_7 у дохід держави 1030
грн. 81 коп. судового збору.

Суд виходив з того, що житловий
будинок та земельна ділянка придбані
ОСОБА_7 у ОСОБА_8 за кошти ОСОБА_2, тому
остання є фактичним покупцем і
власником цього нерухомого майна, а
оспорюваний правочин вчинений
відповідачами на підставі обману та є
недійсним в частині покупця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про відмову в позові посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, позивачка ОСОБА_2 зазначила, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Відповідачка ОСОБА_8, яка в
установленому законом порядку
оповіщена про час і місце судового
засідання, до суду не з'явилась.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній
мірі з'ясував обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги та
заперечення сторін, зазначив у
судовому рішенні обставини, які не
підтверджені доказами, не застосував
закон (ст.ст. 328, 392 ЦК України), який
підлягав застосуванню, неправильно
витлумачив застосований закон (ст.ст.
217, 230 ЦК України) і не дотримався
положень ст. 212 ЦПК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеністю цих обставин, які
суд вважав встановленими, порушенням
судом норм матеріального та
процесуального права рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Згідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України має
бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що ОСОБА_8 на праві
власності належало домоволодіння
АДРЕСА_1, яке складалося з житлового
будинку А-1 житловою площею 58,6 кв.м.,
загальною площею 86,7 кв.м., кам'яного
погреба Б, цегляного хліва В, цегляного
хліва Г, цегляного гаража Д, огорожі 1-2.

Також ОСОБА_8 була власником
земельної ділянки площею 0,0670 га
(кадастровий номер :00:047:0013),
призначеної для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), та земельної
ділянки площею 0,1117 га (кадастровий
номер :00:048:0006), призначеної для
ведення особистого селянського
господарства, які розташовані по
АДРЕСА_1.

28 січня 2012 року ОСОБА_8 одержала
від ОСОБА_4, який є вітчимом ОСОБА_7, 100000
грн. в рахунок плати за продаж нею
останньому житлового будинку.

3 серпня 2012 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7
уклали договори купівлі-продажу,
посвідчені приватним нотаріусом
Летичівського районного нотаріального
округу Хмельницької області ОСОБА_9
(зареєстровані в реєстрі за №№ 790, 793),
за умовами яких ОСОБА_8 продала, а
ОСОБА_7 купив у неї за 103081 грн. житловий
будинок і за 50051 грн. указані земельні
ділянки.

ОСОБА_2 була власником 20/83 часток
квартири АДРЕСА_2, яку вона відчужила 17
лютого 2012 року.

Зазначені обставини визнані
сторонами, а також підтверджуються
наявними у справі письмовими доказами
та показаннями свідків.

Статтею 655 ЦК України визначено,
що за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним (ч.ч. 1, 2
ст. 228 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у пункті 18 постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина; 2) правочини,
спрямовані на знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Усі інші правочини,
спрямовані на порушення інших об'єктів
права, передбачені іншими нормами
публічного права, не є такими, що
порушують публічний порядок.

Аналіз указаних норм свідчить, що
правочином, який порушує публічний
порядок, є правочин, який посягає на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави.

Укладені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 договори
купівлі-продажу житлового будинку і
земельних ділянок від 3 серпня 2012 року
не були спрямовані на порушення
публічного порядку та не відносяться
до правочинів, визначених ст. 228 ЦК
України, тому суд першої інстанції
правомірно не визнав їх недійсними з
цих підстав.

Разом із тим, задовольняючи позов
ОСОБА_2 з інших підстав, суд припустився
помилки.

Згідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилялася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 230 ЦК
України якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у пункті 20 постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однією зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

За змістом зазначених норм закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

З положень ст. 392 ЦК України
вбачається, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Статтею 60 ЦПК України визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідачі досягли між собою згоди
щодо купівлі-продажу житлового будинку
та земельної ділянки на початку 2012
року.

28 січня 2012 року ОСОБА_4 передав
ОСОБА_8 100000 грн. в рахунок плати за
продаж нею ОСОБА_7 житлового будинку.
Прийнявши грошові кошти, ОСОБА_8 видала
останньому розписку (а.с. 14).

ОСОБА_2 відчужила належну їй
квартиру в м. Санкт-Петербурзі,
Російської Федерації, за договором
купівлі-продажу від 17 лютого 2012 року
(а.с. 44). Ціна квартири становила 1720000
російських рублів. При цьому
відповідно до укладеної ОСОБА_2 і
покупцями угоди про взаєморозрахунки
(а.с. 46) позивачка одержала: 835000
російських рублів після реєстрації
правочину (3 березня 2012 року), 670000
російських рублів після зняття її з
реєстраційного обліку (13 березня
2012 року), 165 000 російських рублів після
звільнення квартири (березень 2012 року),
- тобто, вже після того, як ОСОБА_8
одержала від ОСОБА_7 більшу частину
коштів за житловий будинок.

Показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_4 і надані позивачкою
письмові докази достовірно не вказують
на те, що ОСОБА_7 сплатив ОСОБА_8 за
придбане майно грошові кошти, які
належали ОСОБА_2

ОСОБА_2 не довела зазначеної
обставини. Отже підстави для визнання
її покупцем указаного нерухомого майна
відсутні.

В суді відповідачі визнали, що
сторонами оспорюваних правочинів є
ОСОБА_8 і ОСОБА_7

Із договорів купівлі-продажу від 3
серпня 2012 року (а.с. 7, 215) вбачається, що
ОСОБА_8 і ОСОБА_7 при вчиненні
правочинів діяли добровільно,
усвідомлювали значення своїх дій,
розуміли зміст та умови правочинів, які
відповідали їх інтересам.

Досліджені в справі докази не
вказують на те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_7 ввели
один одного в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину, тому
підстав вважати, що останні вчинили
договори купівлі-продажу нерухомого
майна внаслідок обману, не має. ОСОБА_2
не укладала правочинів щодо спірного
майна, тому вона не може набути права
власності на нього.

Обґрунтовуючи часткову
недійсність правочинів, ОСОБА_2
послалася на положення ст. 217 ЦК
України, якою передбачено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Стороною правочину є особа, яка
вчинила дії, спрямовані на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Відомості про цю особу не
відносяться до частин (умов) правочину,
недійсність яких допускає можливість
існування та реалізації цього
правочину.

Фактично вимоги позивачки
направлені на заміну сторони у
зобов'язанні та переведення прав і
обов'язків за правочином до іншої
особи, що допускається лише в прямо
передбачених законом випадках і не
пов'язане з визнанням правочину
недійсним.

Отже, правочин не може бути
визнаний недійсним в частині особи, яка
його вчинила.

Не врахувавши зазначених
обставин і норм чинного законодавства,
суд першої інстанції помилково виходив
з того, що оспорювані договори
купівлі-продажу нерухомого майна є
недійсними.

На думку апеляційного суду, позов
ОСОБА_2 є необґрунтованим і не підлягає
задоволенню.

ОСОБА_2 як інвалід ІІ групи
звільнена від сплати судового збору на
підставі п. 9 ст. 5 Закону України від 8
липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»,
тому судові витрати у справі слід
віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Летичівського районного
суду Хмельницької області від 23 січня
2014 року в частині задоволення позову
ОСОБА_2 та розподілу судових витрат
скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки площею 0,0670 га
(кадастровий номер :00:047:0013) по
АДРЕСА_1, укладених 3 серпня 2012 року
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і посвідчених
приватним нотаріусом Летичівського
районного нотаріального округу
Хмельницької області ОСОБА_9,
недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Курнос
С.О.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 20