Справа № 358/1731/13-ц Головуючий у І
інстанції Корбут В.М.Провадження №
22-ц/780/2099/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М. Категорія 56
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Суханової Є.М.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Богуславського
районного суду Київської області від 27
січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету
Богуславської міської ради Київської
області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відділ Держземагенства у
Богуславському районі про визнання
незаконним рішення ради,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись до суду з вказаним позовом
та просили визнати недійсним рішення
виконавчого комітету Богуславської
міської ради №188 від 18 жовтня 1995 року в
частині надання дозволу
Білоцерківському МБТІ видати ОСОБА_4
відповідні правовстановлюючі
документи на гараж по
АДРЕСА_1 та закріплення за ОСОБА_4
земельної ділянки відповідного
розміру під гаражем, з моменту його
прийняття.

Вимоги позову обґрунтували тим, що 11
лютого 1986 року ОСОБА_3 відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом отримав у власність житловий
будинок по АДРЕСА_1, що належав його
матері ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом із будинком в
користування ОСОБА_3 перейшла
присадибна земельна ділянка, яка
розташована за цією ж адресою.
Зазначали, що рішенням Богуславської
міської ради від 25 травня 2005 року
ОСОБА_3 було надано у власність
земельну ділянку площею 0,0992 га, яку він
08 липня 2008 року відповідно до договору
дарування подарував ОСОБА_2 При цьому,
на час укладення даного договору
обмежень, обтяжень та встановлення
сервітутів щодо вказаної земельної
ділянки не було.

Вказували, що наприкінці 1980 року та на
початку 1990 року, ОСОБА_3 за допомогою
ОСОБА_4 на земельній ділянці АДРЕСА_1
побудував автомобільний гараж на два
бокси. Після цього ОСОБА_3 дозволив
ОСОБА_4 користуватись одним із боксів
для власних потреб, але без оформлення
права власності на нього. Однак
рішенням виконавчого комітету
Богуславської міської ради № 188 від 18
жовтня 1995 року за заявою ОСОБА_4 надано
дозвіл Білоцерківському МБТІ видати
останньому відповідні
правовстановлюючі документи на
самовільно побудований гараж та
закріплено за ним земельну ділянку
відповідного розміру під гаражем.
Проте рішення про вилучення вказаної
земельної ділянки з користування
ОСОБА_3 виконавчим комітетом не
приймалось. На підставі вказаного
рішення Білоцерківське МБТІ 13
листопада 1995 року зареєструвало право
власності на гараж на ім'я ОСОБА_4

В подальшому даний гараж неодноразово
відчужувався іншим особам та 14 липня
2003 року на підставі договору
купівлі-продажу його придбав ОСОБА_5,
який 11 травня 2012 року
зареєстрував право власності на гараж
в Білоцерківському МБТІ. Рішенням
Богуславської міської ради від 27
червня 2012 року ОСОБА_5 було надано
дозвіл на приватизацію земельної
ділянки площею до 0,004 га під гаражем.

Посилаючись на те, що лише в жовтні 2012
року, тобто, коли ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом про визнання незаконним
рішення міської ради, визнання
недійсними державного акту на право
власності на земельну ділянку та
договору дарування земельної ділянки,
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 стало відомо про
оспорюване рішення Богуславської
міської ради від 18 жовтня 1995 року,
позивачі просили їх позов
задовольнити.

Рішенням Богуславського районного
суду Київської області від 27 січня 2014
року в позові ОСОБА_2 і ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити їх позов,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
на час прийняття виконавчим комітетом
Богуславської міської ради
оспорюваного рішення № 188 від 18 жовтня
1995 року земельна ділянка знаходилась у
відданні Богуславської міської ради, а
не у користуванні ОСОБА_3, тому суд
дійшов висновку про відсутність у ради
підстав для вилучення цієї земельної
ділянки у ОСОБА_3 та погодження з ним
цього питання.

Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що позивачами пропущено
строк позовної давності для звернення
з позов до суду, передбачений ст.257 ЦК
України і поважних причини пропуску
цього строку позивачі не довели.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції не можна погодитись,
оскільки вони не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в позові і при
цьому одночасно зазначаючи про
пропущення позивачами строку позовної
давності, не врахував, що відповідно до
ч. 5 ст. 267 ЦК України захисту із
застосуванням строків позовної
давності підлягає лише порушене право,
тому висновок суду про відмову з
підстав недоведеності позовних вимог
та за пропуском строку позовної
давності не відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 16 ЦК України захисту в
судовому порядку підлягає порушене
право особи, і лише при встановленні
цього порушення суд застосовує строк
позовної давності. У разі
недоведеності порушення цього права в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити по суті.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції не з'ясував, з яких же саме
підстав він вважав за необхідне
відмовити в позові: по суті за
необґрунтованістю позовних вимог чи за
пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3
і ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що ОСОБА_3 після
смерті своєї матері ОСОБА_6 успадкував
житловий будинок із господарськими
будівлями по АДРЕСА_1, що стверджується
свідоцтвом про право на спадщину за
законом, виданим Богуславською
районною держаною нотаріальною
конторою 11 лютого 1986 року. На підставі
рішення Богуславської міської ради
Київської області від 25 лютого 2005 року
ОСОБА_3 приватизував присадибну
земельну ділянку спадкового будинку по
АДРЕСА_1 площею 0,2556 га, з яких: 0,0992 га
для будівництва і обслуговування
будинку і 0,1564 га для ведення особистого
селянського господарства, на які
отримав державні акти.

08 липня 2008 року ОСОБА_3 відповідно до
договору купівлі-продажу продав
спадковий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_2
Того ж дня ОСОБА_3 відповідно до
договору дарування подарував ОСОБА_2
обидві земельні ділянки площею 0,0992 га і
0,1564 га, на які останній отримав
державні акти серії ЯЛ № 019150 і серії
ЯЛ № 019151.

Також судом встановлено, що на початку
90-х років ОСОБА_3 і ОСОБА_4 самовільно
звели будівлю гаража на два бокси на
земельній ділянці успадкованого
ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_1 за згодою
ОСОБА_3, що визнали сторони та
стверджується постановою слідчого від
12 травня 2013 року про відмову в
порушенні кримінального провадження
щодо ОСОБА_4 через збіг строку
звернення.

Рішенням виконавчого комітету
Богуславської міської ради №188 від 18
жовтня 1995 року «Про впорядкування
правовстановлюючих документів на
самовільно побудовані споруди
громадянам міста» в порядку виключення
дозволено Білоцерківському МБТІ
видати, зокрема, ОСОБА_4
правовстановлюючі документи на
самовільно зведену споруду одного з
боксів гаража розмірами 6,30 х 3,90 по
АДРЕСА_1 та закріпити за ним земельну
ділянку відповідного розміру, що
стверджується рішенням виконкому
міської ради.

13 листопада 1995 року ОСОБА_4 отримав
свідоцтво про право власності на гараж
по АДРЕСА_1 у м.Богуславі (а.с.82).

Після оформлення права власності
ОСОБА_4 22 листопада 1995 року продав за
договором купівлі-продажу гараж,
розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_7, який у
свою чергу 8 грудня 1995 року подарував
цей гараж своєму сину ОСОБА_8, що
підтверджується договорами.

Позивач ОСОБА_5 придбав вказаний гараж
у ОСОБА_8 на підставі договору
купівлі-продажу від 14 липня 2003 року, що
підтверджується договором.

За цей період адреса гаража
змінювалася з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1, а
потім на АДРЕСА_1.

Вказані обставини встановлені
рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 грудня 2013 року,
яким скасовано рішення Богуславського
районного суду Київської області від 06
листопада 2013 року та ухвалене нове
рішення про відмову в позові ОСОБА_5 до
Богуславської міської ради Київської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа:
відділ Держземагенства у
Богуславському районі Київської
області про визнання незаконним
рішення міської ради про передачу у
власність земельної ділянки, визнання
недійсними державних актів на право
приватної власності на землю, визнання
недійсним договору дарування
земельної ділянки (а.с.34-36). Тому ці
обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК
України не потребують доказуванню.

Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Тобто, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, які є підставою для
звернення особи за захистом із
застосуванням способу захисту.

По справі встановлено, що оспорюване
рішення виконавчого комітету
Богуславської міської ради №188 від 18
жовтня 1995 року в частині надання
дозволу Білоцерківському МБТІ видати
ОСОБА_4 правовстановлюючі документи на
самовільно зведену споруду одного з
боксів гаража розмірами 6,30 х 3,90 по
АДРЕСА_1 та закріплення за ним
земельної ділянки відповідного
розміру, не порушує прав позивачів
ОСОБА_3 і ОСОБА_2, оскільки це рішення
саме по собі не тягне за собою правових
наслідків для позивачів, так як не є
правовстановлюючим документом, що
посвідчує право власності.

Також дане рішення не порушує прав
ОСОБА_3 і з тих підстав, що нас час
вирішення спору в суді він не є
власником присадибної земельної
ділянки площею 0,2556 га, оскільки 08 липня
2008 року він подарував її ОСОБА_2

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в
порушення вимог ст.213, 214 ЦПК України на
вказані вимоги закону та обставини
справи належної уваги не звернув.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про відмову в позові ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Богуславського районного суду
Київської області від 27 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого
комітету Богуславської міської ради
Київської області, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, відділ Держемагенства у
Богуславському районі про визнання
незаконним рішення ради - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді