Номер провадження 22-ц/775/3819/2014
Головуючий в 1 інстанції Сидоров
Доповідач Ларіна Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Резникової Л.В.

суддів
Ларіної Н.О., Азевича В.Б.

при секретарі
Баранчикові Є.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського
районного суду м. Донецька від 13
березня 2014 року у цивільній справі за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення упущеної вигоди та
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 13 березня 2014 року у
задоволенні позивних вимог відмовлено.

Зазначене рішення оскаржила позивач, в
апеляційній скарзі просила рішення
суду першої інстанції скасувати,
оскільки воно не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, позивач зазначає, що на
теперішній час вона є власником 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування від 10 листопада 2008
року, що підтверджується випискою про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно за № 20899021 від 12 листопада 2008 року.

Крім того, зазначає, що з 12 листопада 2008
року по теперішній час відповідач
ОСОБА_2 ігнорує право позивача на
постійне користування квартирою:
поставила нові замки, незважаючи на
рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 02 вересня 2011 року про
вселення позивача у вказану квартиру,
яке виконане ВДВС Кіровського РУЮ м.
Донецька 16 березня 2012 року, відповідач
створила перешкоди у користуванні
позивачем 1/2 частиною квартири.
Відповідач в черговий раз змінила
замки на вхідних дверях та не допускає
апелянта у квартиру. Апелянт вказує, що
при її вселенні був присутній
квартирант ОСОБА_3, який орендував
квартиру, при цьому позивач дала ОСОБА_2
розписку про те, що отримала від неї 500
грн. за оренду її частини квартири за
березень 2012 року.

Вважає, що суд першої інстанції
проігнорував те, що відповідно до норм
чинного законодавства, кожен має право
володіти, користуватися та
розпоряджатися своєю власністю, це
право непорушно. Крім того, суд не
врахував, що право власника не може
бути використано позивачем у повній
мірі у зв'язку з перешкодами, які
створюються відповідачем. Також
зазначає, що відповідач здає квартиру
групі невідомих осіб, погрожує
позивачу фізичною розправою, вимагає у
позивача передати їй у власність
належну їй частину квартири, що
підтверджується неодноразовими
зверненнями позивача до
правоохоронних органів.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не прийняв до уваги копію
договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 21
вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_4, обґрунтовуючи це тим, що він
належним чином не посвідчений, а також
розписку з історії хвороби, яка
підтверджує факт захворювань апелянта,
пов'язаних з втратою слуху у результаті
причинених їй відповідачем тілесних
ушкоджень.

Також зазначає, що суд проігнорував
клопотання позивача від 04 квітня 2013
року про допит у якості свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які можуть
підтвердити факт здачі в оренду
спірної квартири, не витребував з
прокуратури Кіровського району м.
Донецька та Кіровського РВ ДМУ
матеріали перевірок її заяв за 2009-2014
роки, не врахував інформацію
Кіровського РВ ДМУ К-30 Л/П від 20 лютого
2014 року про неможливість проживання
позивача у вказаній квартирі.

Позивач та її представник в судовому
засіданні апеляційного суду доводи
апеляційної скарги підтримали, просили
її задовольнити, рішення суду
скасувати, постановити нове про
задоволення позову.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні апеляційного суду
проти доводів апеляційної скарги
заперечили, просили її відхилити
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Апеляційний суд, заслухавши
доповідача, доводи сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
правильно визначив правовідносини, які
склалися між сторонами і надав їм
відповідну оцінку.

Судом першої інстанції встановлено, що,
згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 12
листопада 2008 року, виданого КП БТІ м.
Донецька, ОСОБА_1 належить 1/2 частина
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 10 листопада 2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_9, реєстровий номер 4511.
Інша 1/2 частина вказаної квартири
належить відповідачці ОСОБА_2

Також, судом першої інстанції
встановлено, що позивач ОСОБА_1,
звертаючись до суду з позовом
зазначила, що вона не має можливості
користуватися та розпоряджатися своєю
часткою майна у спірній квартирі, не
має доступу до квартири, оскільки
відповідач ОСОБА_2 замінила замки на
вхідній двері, без згоди позивача.
Також в позові зазначено, що відповідач
ОСОБА_2 здає в оренду спірну квартиру за
1400 грн. на місяць. Таким чином, за період
з 01 грудня 2008 року по 01 липня 2012 року
дохід відповідачки складає 60200 грн.

Крім того, за позовом ОСОБА_1 вважає, що
діями відповідача їй була завдана
моральна шкода, яку вона оцінює у
розмірі 5 000 грн. та яка полягає в тому,
що протягом тривалого часу відносно
неї з боку відповідачки були прийняті
заходи психологічного та фізичного
впливу, спрямовані на створення
перешкод для реалізації права позивача
на належне майно, у зв'язку із чим
погіршився стан її здоров'я.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем суду не надано жодних
доказів того, що відповідач ОСОБА_2 здає
спірну квартиру АДРЕСА_1 в оренду, як і
не доведено що у зв'язку з діями
відповідача погіршився стан здоров'я
позивача чим і обґрунтовано
спричинення моральної шкоди позивачу.

З зазначеним висновком суду першої
інстанції погоджується суд
апеляційної інстанції виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У відповідності до п. 27 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2009 року
№ 2 «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК
України та з урахуванням положень ч. 2
ст. 218 ЦК України, не може
стверджуватися показаннями свідків
наявність правовідносин, що виникають
з правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

За вимогами ч. 1 ст. 206 ЦК України усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

У відповідності до ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Перелік органів, які
здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

За положеннями ст. 158 ЖК України договір
найму жилого приміщення укладається
між власником будинку (квартири) і
наймачем у письмовій формі з наступною
реєстрацією у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів або в
органі управління, що ним утворюється.
Договір повинен містити вказівку на
предмет договору, строк, на який він
укладається, визначати права і
обов'язки наймодавця і наймача та інші
умови найму.

Статтею 159 ЖК України визначено, що
предметом договору найму в будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності, може бути
як ізольоване, так і неізольоване жиле
приміщення (кімната, зв'язана з іншою
кімнатою спільним входом), а також
частина кімнати. Не можуть бути
самостійним предметом договору найму
приміщення, непридатні для проживання
(підвали тощо), а також підсобні
приміщення (кухня, коридор, комора та
ін.). Жиле приміщення здається
наймачеві на визначений строк або без
зазначення строку.

Крім того, згідно п. е ст. 1 Закону
України "Про податок з доходів фізичних
осіб" від 22 травня 2003 року № 889-IV з
наступними змінами та доповненнями
оподаткуванню підлягає дохід від здачі
в оренду (лізинг) нерухомості,
розташованої на території України.

Стаття 9 зазначеного Закону визначає
особливості нарахування і сплати
окремих видів податків з доходів, до
яких належить і оподаткування доходу
від надання нерухомості в оренду
(суборенду), житловий найом (піднайом).
Ставка податку зазначена ст. 7
зазначеного Закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
надана позивачем копія Договору оренди
від 21 вересня 2008 року хоча й відповідає
письмовій формі укладення зазначеного
договору, але ж не містить даних щодо
реєстрації у відповідному виконкомі чи
органу управління.

З зазначених підстав, судом першої
інстанції правильно не прийнята до
уваги як належний доказ по цивільній
справі копія цього Договору.

З наведеного вище, доводи апеляційної
скарги щодо помилкового не прийняття
до уваги судом першої інстанції
Договору оренди, апеляційний суд
приймає критично. Крім того зазначена
копія Договору не підтверджує позовні
вимоги ще й тому оскільки передбачає
оренду спірної квартири на строк з 21
вересня 2008 року по 21 квітня 2009 року зі
встановленням плати у розмірі 1000 грн.,
хоча за заявленими вимогами позивач
просила стягнути з відповідача упущену
вигоду у зв'язку із здавання в оренду її
? частки квартири за період з грудня 2008
року по липень 2012 року, виходячи з
розміру орендної плати 1400 (700х2)грн.

Також з пояснень сторін та матеріалів
справи вбачається, що порядок
користування спірною квартирою не
встановлювався та позивачем суду не
доведено здача відповідачем в оренду
ні всієї квартири а ні належної
позивачу однієї другої частки.

Також, судом першої інстанції
правильне не прийняті як належні
докази, надані позивачем, виписки з
історії хвороби, оскільки надані
медичні документи не підтверджують
причинний зв'язок між діями
відповідача щодо порушення прав
позивача та погіршенням стану здоров'я
позивача.

Інших доказів, які підтверджували
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача упущеної вигоди у зв'язку з
укладенням відповідачем договору
оренди з іншими особами та в частині
стягнення моральної шкоди, суду першої
інстанції не надано. Суду апеляційної
інстанції також не надано інших
доказів, тому на підставі вимог діючого
процесуального законодавства (ч. 4 ст. 60
ЦПК України) апеляційний суд
позбавлений можливості переоцінки
наданих доказів.

З вищенаведеного, висновок суду першої
інстанції про відмову в позові з
підстав не надання доказів є
правильним та таким, що підлягає
залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо
клопотання про витребування доказів та
виклик свідків, розглянуто в судовому
засіданні апеляційного суду, судом
відмовлено в задоволенні цього
клопотання з зазначенням підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо
розписки позивача щодо отримання
коштів за оренду, апеляційний суд
приймає критично на підставі ч. 1 ст. 303
ЦПК України, оскільки така розписка
суду не надана, не була предметом
позову і не досліджувалась судом
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо не
можливості використання позивачем її
права власності на частку квартири у
зв'язку із перешкодами вчиненими
відповідачем, погрози невідомих
позивачу орендарів спірної квартири,
апеляційний суд приймає критично на
підставі ч. 1 ст. 303 ЦПК України, оскільки
предметом позову є упущена вигода та
моральна шкода у зв'язку з діями
відповідача які привели до погіршення
стану здоров'я позивача.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції повно, всебічно та правильно
встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини, з'ясував
доводи сторін, встановленим обставинам
та доказам дав належну оцінку та дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не дають
підстав вважати, що судом першої
інстанції були допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 13 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: