Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних
справ
Суддя 1-ї інстанції Беспалько
Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 314/5968/13
Справа № 22ц-778/ 1583/14
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних
справ апеляційного суду Запорізької
області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді:
Подліянова Г.С., Дашковська А.В.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора -
адвоката -

________________________________________________________________________
____________________

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за

апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20.02.2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
нерухоме майно та його поділ та за
зустрічними вимогами ОСОБА_3 про
вселення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання права власності на
нерухоме майно та його поділ,
посилаючись на те, що у жовтні 2002 року
вони поселилися до житлового будинку
АДРЕСА_1, власником якого є їх донька -
відповідач у справі. За час проживання
й за власні кошти здійснили
переобладнання житлових приміщень
будинку, улаштували інженерні
комунікації, зокрема мережі
газопостачання та сантехнічного
відведення. Тому вважають, що на
підставі ч.4 ст.368 ЦК вони набули право
спільної власності на спірний будинок
й покликали суд визнати будинок їх
спільною власністю разом з
відповідачем й поділити його у рівних
частках.

Відповідач у зустрічних вимогах
вимагає вселення до будинку, оскільки
її не допускають до користування
належним їй майном.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20.02.2014 року
зустрічні вимоги задоволені, а
первісний позов відхилений.

В апеляційній скарзі позивачі прохали
скасувати судове рішення як не
обґрунтоване, оскільки, на її думку, суд
не правильно встановив обставини
справи та неправильно застосував норми
матеріального закону.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, колегія суддів
судової палаті з цивільних справ
апеляційного суду дійшла до висновку,
що скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної
інстанції відхиляє скаргу, якщо
встановлює, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального й процесуального права.

Із матеріалів справи видно, що 25.09.2002
року спірний будинок у власність
придбала ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу (а.с.8).

На цей час право власності на згадане
нерухоме майно зареєстровано за
відповідачем (а.с.41,42).

Судом також встановлено, що позивачі є
батьками ОСОБА_3 (відповідача). Вони
проживають у спірному будинку де мають
реєстрацію місця проживання з жовтня
2002 року. (а.с.17.18).

Судовими рішеннями не підтверджено, що
житловий будинок щодо якого виник спір,
куплений був за кошти позивачів
(а.с.38-40).

Встановлені обставини з цього питання
є преюдиційними (ст.60 п.3 ЦПК).

Згідно ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте
в результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про
власність" (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

Право власності - це правова категорія
і сукупність правових норм, які
регулюють відносини власності щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Предметом спору та власності у справі є
житловий будинок.

За ст.380 ЦК житловим будинком є будівля
капітального типу, споруджена з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно-правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання.

Поняття та підстави набуття права
власності на нерухоме майно
визначається цивільним
законодавством.

Цивільним Кодексом України
передбачено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів (ст.328 ЦК).

Поняття правочину визначено Цивільним
кодексом України.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст.202 ЦК).

Право власності на житловий будинок
набувається на підставі договору
купівлі-продажу, який оформляється
письмово та підлягає державній
реєстрації (ст.657 ЦК).

Згідно із роз'ясненнями наданими у п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 4 жовтня 1991 року "Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадянина на
житловий будинок" інші особи, що брали
участь в будівництві житлового будинку
(його купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності не вправі
вимагати визнання права власності на
будинок, вони мають лише право на
відшкодування своїх витрат здійснених
на ремонт, якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали безоплатно.

Із викладеного можна дізнатись, що,
по-перше: майно визнається спільною
сумісною власністю, якщо воно набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї.

По-друге: кожен член сім'ї для того, щоб
стати співвласником, має приймати і
трудову, і матеріальну участь у
створенні спільного майна.

Отже, необхідною умовою для набуття
права власності на житловий будинок за
правилами ч.4 ст.368 ЦК та ст.17 Закону "Про
власність" є участь у його створенні
(будівництві, придбанні).

Судом встановлено, що спірний будинок
був куплений відповідачем за власні
кошти. На час його відчуження він був
прийнятий до експлуатації й мав
державну реєстрацію. В такому разі,
факт збудування будинку підтверджений
до виникнення спору у цій справі.

У статті 383 ЦК наведено, що тільки
власник має право здійснювати ремонт
чи зміну житла.

Чинне законодавство не пов'язує
виникнення права власності на житловий
будинок у осіб, які поряд з власником
проводили в ньому поліпшення умов
проживання.

Особи, які брали участь у будівництві
жилого будинку не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, мають право
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
витрат на будівництво, якщо допомогу
забудовнику вони надавали не
безоплатно.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку що вимоги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню.

При цьому, судом була дана належна
оцінка тому, що будинок був куплений за
кошти відповідача.

В такому разі, підстав для задоволення
первісного позову, немає. Позивачі не
позбавлені права звернення до суду з
позовом про відшкодування витрат на
переобладнання спірного будинку.

Щодо вимог заявлених у зустрічному
позові.

За ст.317 ЦК власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Статтею 391 ЦК передбачено, що власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування
своїм майном.

Підставою для захисту права власності,
у розумінні названого Закону є
існування об'єктивних перешкод у
здійсненні власником своїх прав.

Вимоги позивача про вселення,
відповідачі ігнорують і не бажають
уладнати конфлікт.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
врахував викладене.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є правильним, а
тому не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.307,308,313,314,317 ЦПК України,
судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20.02.2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий: Судді: