Номер провадження № 22-ц/785/3189/14
Головуючий у першій інстанції Буран
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 22
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
користування земельною ділянкою та
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою,-

встановила:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом та просив суд
визнати за ним право користування
земельною ділянкою площею 0,10 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому
перешкоди у користуванні зазначеною
земельною ділянкою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
йому на праві власності належить
житловий будинок АДРЕСА_1. Згідно
довідки № 687/01-10 від 01.10.2012 року виданою
Біляївською міською радою на підставі
записів земельно-облікової книги за
його будинком числиться земельна
ділянка площею 0,10 га.

Відповідачу ОСОБА_4, на підставі
договору купівлі-продажу належить
житловий будинок АДРЕСА_2. Відповідно
до п. 1 зазначеного договору житловий
будинок розташований на
неприватизованій земельній ділянці
площею 0,03 га із земель Біляївської
міської ради Одеської області.

Оскільки суміжні земельні ділянки до
теперішнього часу не приватизовані та
межі їх не визначені, між сторонами
виникають постійні конфлікти щодо
порядку користування цими земельними
ділянками, тому позивач просив його
вимоги задовольнити.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 22 січня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 стосовно усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, суд першої інстанції виходив
з того, що позивач не надав жодного
належного та допустимого доказу, який
би підтверджував, що відповідач
перешкоджає йому у користуванні
земельною ділянкою. Відмовляючи у
задоволені позову в частині визнання
права користування земельною ділянкою,
суд виходив з того, що є певний порядок
для придбання такого права, який
передбачений діючим земельним
законодавством, та суди не можуть
підміняти уповноважені на те органи в
сфері земельних правовідносин.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 12 квітня 2006 року ОСОБА_3 придбав
житловий будинок з надвірними
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 та
розташований на неприватизованій
земельній ділянці, площею 0,13 га, що
знаходиться у розпорядженні
Біляївської міської ради Одеської
області (а.с.6).

Згідно з договором купівлі-продажу від
15 червня 2007 року ОСОБА_4 придбав у
ОСОБА_3 основний житловий будинок з
надвірними спорудами, що розташований
за адресою: АДРЕСА_2 на земельній
ділянці площею 0,03 га, яка знаходиться у
розпорядженні Біляївської міської
ради Одеської області (а.с.7).

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
Біляївської міської ради із заявою про
визнання порядку користування
земельними ділянками, які знаходяться
у його користуванні та у користуванні
ОСОБА_4.

16 квітня 2009 року земельна комісія
Біляївської міської ради з виїздом на
місце розглянула заяву ОСОБА_3 про що
був складений відповідний акт та
розроблено схему розподілу земельних
ділянок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1. З
зазначеної схеми вбачається, що кожна
ділянка має вихід на вулицю, що й не
заперечувалося позивачем у суді першої
інстанції.

Також, як вбачається з акту Біляївської
міської ради від 30.07.2013 року, який був
складений за розглядом заяви ОСОБА_3
від 16.07.2013 року, комісія підтвердила
свої пропозиції, що були зазначені у
акті від 16.04.2009 року, а саме: передати
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,030 га,
розташовану за адресою: м. Білявка,
АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 передати земельну
ділянку площею 0,095 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. (а.с.12)

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу
України землекористувачі зобов'язані
не порушувати прав власників суміжних
ділянок та землекористувачів.

Позивач стверджує, що відповідач
чинить йому перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, не надає
можливості встановити межі між
спірними земельними ділянками та
відмовляється підписувати акт
встановлення в натурі меж земельної
ділянки, що позбавляє позивача
можливості оформити у власність
присадибну земельну ділянку. Але на
підтвердження своїх доводів не надав
жодного належного та допустимого
доказу, тому суд першої інстанції
обґрунтовано не прийняв до уваги
зазначені свідчення, оскільки вони є
голослівними та нічим не підтверджені.

Згідно з ч. 5 ст. 120 Земельного кодексу
України (в редакції, що діяла на момент
укладання договору купівлі-продажу)
при переході права власності на
будівлю або споруду до громадян або
юридичних осіб, які не можуть мати у
власності земельні ділянки, до них
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
розташована будівля чи споруда, на
умовах оренди.

Набувши за договором купівлі-продажу
від 12.04.2006 року право власності на
будинок, який розташований на
земельній ділянці 0,13 га, позивач не
звертався до компетентних органів у
порядку, передбаченому ст.ст. 123, 124 ЗК
України про надання йому в оренду або
постійне користування земельної
ділянки більшого розміру.

Відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК
України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Таким документом є державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою.

Судом встановлено, що позивач не
приватизував спірну земельну ділянку,
власником земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не
являється, державного акту на право
власності чи користування на земельну
ділянку не отримував.

Крім того, маючи у користуванні
земельну ділянку площею 0,10 га, позивач
не надав докази щодо визначення меж
цієї ділянки в натурі та встановлення
твердих меж, а тому його доводи що
відповідач перешкоджає користуватися
зазначеною земельною ділянкою є
безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що вимоги про визнання права
користування земельною ділянкою не
підлягають задоволенню, оскільки існує
певний порядок для придбання такого
права, а суди не можуть підміняти
уповноважені на те органи в сфері
земельних правовідносин, які доречи не
були залучені до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі зазначеного колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції, дослідивши усі матеріали
справи, ухвалив обґрунтоване, законне
рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Біляївського районного
суду Одеської області від 22 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко