РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/12049/13-ц

2/643/313/14

13.03.2014 року Московський районний суд
м. Харкова в складі судді Крівцова Д.А.,
за участю секретаря Гущиної Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який
діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому з урахуванням наступних уточнень
просить суд стягнути з відповідача на
його користь суму боргу за договором
позики, еквівалентну 43921 долару США за
курсом НБУ на день ухвалення рішення у
справі, а також неустойку за
прострочення виконання відповідачем
зобов'язань за договором позики в
розмірі 351050,55 грн.

В обгрунтування позову зазначив, що між
позивачем та відповідачем було
укладено договір позики валютних
цінностей та додатковий договір до
нього, згідно умов яких відповідач
отримав від позивача валютні цінності
на суму 38125 доларів США, які
зобов'язався повернути згідно
узгодженого сторонами графіку з датою
остаточного розрахунку не пізніше
21.10.2011 року. Проте відповідач свої
зобов'язання щодо повернення позики
виконав лише частково, в розмірі 5625
доларів США, незважаючи на письмові
звернення позивача щодо необхідності
виконання зобов'язань за договором
позики. Таким чином, неповернута
частини позики складає 32500,00 доларів
США. Крім того, оскільки договором
позики не було визначено іншого
розміру процентів, позивач просить
стягнути з відповідача проценти за
користування позикою на рівні
облікової ставки НБУ, розмір яких за
період з 21.10.2009 року по 05.08.2013 року
складає 9592,00 долара США. Також просить
стягнути з відповідача три проценти
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання, розмір яких за
період з 27.11.2010 року по 05.08.2013 року
складає 1829,00 доларів США. Відповідно,
всього просить стягнути з відповідача
на свою користь заборгованість в
загальному розмірі 43921,00 долар США за
курсом НБУ на день ухвалення рішення.
Крім того, зазначив, що умовами
договору позики передбачено сплату
відповідачем неустойки в розмірі 8000,00
грн. за кожний день прострочення
виконання зобов'язання. Розмір такої
неустойки за останній рік, що передував
зверненню до суду з дійсним позовом,
складає 2920000,00 грн. Враховуючи
неспівмірність неустойки в такому
розмірі сумі основного боргу, вважає за
необхідне зменшити розмір неустойки до
суми в розмірі 351050,55 грн., які також
просить стягнути на свою користь з
відповідача.

Представник позивача надав суду заяву,
в якій просив розглянути справу за його
відсутність.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав. Пояснив, що отримав позику в
меншому розмірі, ніж зазначено в
договорі. Зазначив, що ним за договором
позики було отримано від позивача 25000
доларів США, з яких він віддав
посереднику в якості винагороди 1200
доларів, а 700 доларів США сплатив за
нотаріальні послуги. На руки ним було
отримано приблизно 23000 доларів США.
Також пояснив, що в повному обсязі
повернув позику позивачу 19.01.2011 року,
передавши останньому 27500 доларів США,
свідком чого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Передача вказаних валютних цінностей
відбулась приблизно о 17-00 - 18-00 год. біля
нотаріальної контори, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1. Зазначив, що
будь-яких розписок або інших письмових
документів, які б підтверджували
повернення суми позики, він від
позивача не отримував, оскільки в день
повернення позики позивач був зайнятий
у нотаріуса оформленням документів та,
отримавши від відповідача грошові
кошти в розмірі 27500 доларів США,
пообіцяв наступного дня оформити
відповідні документи, що підтверджують
виконання відповідачем зобов'язань з
повернення позики. Проте ані
наступного дня, ані пізніше позивач
будь-яких документів на підтвердження
повернення йому суми позики
відповідачу на надав. Також відповідач
підтвердив, що отримував від позивача
письмову вимогу щодо повернення
позики.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що є колишньою дружиною
відповідача. Їй було відомо, що
відповідач отримав позику. 19.01.2011 року
відповідач заїхав за нею та попросив
поїхати разом з ним, пояснивши, що
необхідно буде поставити її підпис.
Вони поїхали до нотаріуса, при цьому по
дорозі в автомобілі відповідач при неї
перерахував грошові кошти в розмірі 27500
доларів США та поклав їх у пакет. Після
цього вийшов із автомобіля та передав
пакет позивачу.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що є батьком відповідача.
19.01.2011 року він відвіз відповідача з
невісткою на перехрестя АДРЕСА_1. В
автомобілі відповідач перерахував
грошові кошти та поклав їх у пакет.
Після цього вийшов із автомобіля та
передав пакет позивачу.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, судом встановлені
наступні факти та відповідні ним
правовідносини.

21.10.2009 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, зареєстрований
в реєстрі за № 4096 (далі - Договір
позики). Згідно умов вказаного договору
відповідач отримав від позивача
валютні цінності у вигляді та в натурі
на суму 32500 доларів США, які
зобов'язався повернути позивачу у
порядку та строки, передбачені
Договором позики, щомісячними
платежами, з першим платежем не пізніше
21.11.2009 року та з датою остаточного
розрахунку не пізніше 21.10.2010 року. В
пунктах 4, 11 Договору позики також
зазначено, що валютні цінності
відповідач отримав ще до підписання
цього договору. Сторонами погоджено, що
прострочкою виконання зобов'язань за
договором буде недотримання строку
сплати будь-якого з поточних платежів
більш ніж на п'ять днів.

22.10.2010 року між сторонами був укладений
Додатковий договір № 1 до Договору
позики, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, зареєстрований
в реєстрі за № 2398 (далі - Додатковий
договір). Згідно умов вказаного
Додаткового договору внесено
відповідні зміни до Договору позики,
згідно яких відповідач отримав від
позивача валютні цінності у вигляді та
в натурі на суму 38125 доларів США, які
зобов'язався повернути позивачу у
порядку та строки, передбачені
Додатковим договором, щомісячними
платежами, з першим платежем не пізніше
21.10.2010 року в розмірі 5625 доларів США та з
датою остаточного розрахунку не
пізніше 21.10.2011 року. Зазначений
Додатковий договір є невід'ємною
частиною Договору позики.

В судовому засіданні відповідачем не
заперечувався той факт, що підписи в
Договорі позики та Додатковому
договорі належать йому.

Доводи відповідача відносно того, що
позику було ним отримано в меншому
розмірі, ніж зазначено у Договорі
позики та Додатковому договорі, не
можуть бути прийняті судом до уваги з
огляду на наступне.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається в письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Враховуючи, що Договір позики та
Додатковий договір були посвідчені
нотаріально та відповідач в судовому
засіданні не заперечував свій підпис у
вказаних договорах, його пояснення суд
не може визнати належним доказом того,
що валютні цінності ним були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором. На винятки, передбачені ч. 2
ст. 1051 ЦК України, відповідач не
посилався.

За таких обставин суд вважає доведеним
факт отримання відповідачем в позику
валютних цінностей в розмірі 38125
доларів США.

Оцінюючи доводи відповідача відносно
того, що зобов'язання щодо повернення
позики ним були виконані своєчасно та в
повному обсязі, суд керується
наступним.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року, зі змісту
абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК
не може доводитись свідченнями свідків
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину, для якого законом
встановлено письмову форму.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 27
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із
змісту ст. 59 ЦПК та з урахуванням
положень частини першої ст. 218 ЦК, не
може стверджуватись показаннями
свідків наявність правовідносин, що
виникають з правочинів, для яких
законом установлено письмову форму.

За таких обставин суд не може визнати
пояснення відповідача та показання
свідків належним та допустимим доказом
виконання відповідачем зобов'язань
щодо повернення позики за вказаним
вище договором.

Згідно ст. 545 ЦК України, яка регулює
підтвердження виконання зобов'язання,
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це в розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання.

Пунктом 2 Договору позики було
передбачено, що за домовленістю сторін
предмет позики позичальник
зобов'язується повернути позикодавцю в
обмін на підписаний ним примірник акту
прийому-передачі, підписавши в свою
чергу інший його примірник для
позикодавця. Необхідним та достатнім
доказом виконання (невиконання)
позичальником зобов'язань за цим
договором є надані позичальником або
позикодавцем обопільно підписані в
простій письмовій формі акти
прийому-передачі.

Пунктом 6 Договору позики було
встановлено, що виконання зобов'язань
за цим договором в достатній мірі
підтверджується наданням позичальнику
примірника договору, належного
позикодавцеві, з відміткою останнього
в простій письмовій формі про належне
виконання зобов'язань.

Відповідач всупереч вказаних вище
вимог чинного законодавства та
Договору позики не надав суду розписку
позивача або акт прийому-передачі або
примірник договору з відміткою
позикодавця або інший документ,
передбачений чинним законодавством
України, який підтверджує повернення
ним позивачу позики.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що відповідачем всупереч
вимог ст. 10, 60 ЦПК України не доведено,
шляхом надання суду належних та
допустимих доказів, факт виконання ним
зобов'язань за договором позики.

Враховуючи наведене, суд визнає
обґрунтованими доводи позивача
відносно того, що відповідачем
зобов'язання щодо повернення позики
були виконані частково, в розмірі 5625,00
доларів США.

За договором позики, відповідно до
статі 1046 ЦК України, одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Відповідно до статті 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій же сумі, або речі, визначені
родовими ознаками, у такій же
кількості, такого ж роду такої ж якості,
що були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Закінчення строку договору відповідно
до частини 4 статті 631 ЦК України не
звільняє сторони від відповідальності
за його порушення, яке мало місце під
час дії договору.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку щодо обгрунтованості
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача заборгованості за
договором позики в розмірі
неповернутої частини позики в сумі
32500,00 доларів США.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами

встановлюється договором, законом
або іншим актом цивільного
законодавства.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісячно до дня
повернення позики.

Як вбачається з умов Договору позики та
Додаткового Договору, укладеному між
сторонами, зазначеними договорами не
було встановлено виключень із
загальних норм законодавства щодо
права позикодавця на одержання від
позичальника процентів від суми
позики.

За таких обставин, враховуючи, що
договором позики розмір процентів не
встановлений та не передбачено інше,
вони підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача в
розмірі облікової ставки НБУ за весь
період користування грошима в
загальному розмірі 9592,00 доларів США.

Частиною першою статі 1050 ЦК України
встановлено, що якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо
позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549-552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно
до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Згідно ч. 2 вказаної статті боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до обов'язкових для всіх
судів правових позицій, викладених в
постановах Верховного Суду України від
14 листопада 2011 р. № 6-40 цс 11, від 20 червня
2012 р. № 6-68 цс 12, частина друга статті 625
ЦК України є спеціальним видом
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що три відсотки річних як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання мають
нараховуватись незалежно від
нарахування процентів від суми позики,
які за своєю юридичною природою є
платою за користування чужими грошима.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 18
Постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», за змістом
статті 552, частини другої статті 625 ЦК
інфляційне нарахування на суму боргу
за порушення боржником грошового
зобов'язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

За таких обставин суд приходить до
висновку щодо обгрунтованості
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача, крім
неустойки, передбаченої Договором
позики, та процентів за користування
позикою, також і трьох процентів
річних, які є платою (компенсацією) за
неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами
позивача, в загальному розмірі 1829,00
доларів США.

Таким чином, згідно ст. 533 ЦК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню грошові кошти в
загальному розмірі 43921 доларів США, що
за курсом НБУ на день ухвалення
рішення, який дорівнює 9,282300 гривень за
долар США, складає 407687,90 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
щодо стягнення з відповідача
неустойки, передбаченої Договором
позики, в розмірі 351050,55 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення

боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551
ЦК України, якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно п. 5 Договору позики за
прострочення будь-якого строку
виконання зобов'язання по поверненню
позики позичальник повинен сплатити на
користь позикодавця неустойку в
розмірі 8000 грн. за кожен день
прострочення, починаючи з шостого дня
прострочення.

З заявою про зменшення розміру
неустойки в порядку ст. 551 ЦК України
відповідач до суду не звертався,
вказані положення Договору позики не
оспорював. В обґрунтування заперечень
проти позову посилався лише на факт
своєчасного виконання ним зобов'язання
щодо повернення позики в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позивачем вимог.

Враховуючи, що позивачем заявлено
вимогу щодо стягнення неустойки в
розмірі 351050,55 грн., тобто за 44 дні, суд
вважає за необхідне задовольнити
вказані вимоги в повному обсязі.

Таким чином, всього з відповідача на
користь позивача підлягають стягненню
грошові кошти в розмірі 758738,45 грн. (407687,90
грн. плюс 351050,55 грн.).

Згідно ст. 88 ЦПК України суд стягує з
відповідача за користь позивача
понесені останнім судові витрати в
розмірі 3441,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208-209, 212-215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, грошові
кошти в розмірі 758738,45 грн. (сімсот
п'ятдесят вісім тисяч сімсот тридцять
вісім гривень сорок п'ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судові
витрати в розмірі 3441,00 грн. (три тисячі
чотириста сорок одна гривня).

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Московський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
розгляді справи, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя Крівцов Д.А.