Номер провадження № 22-ц/785/3586/14
Головуючий у першій інстанції Шепітко
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Фальчука В.П., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Громадської
організації «Самоохоронна гаражна
стоянка «Суворовська» про стягнення
безпідставно отриманих коштів, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 13 лютого 2014 року, -

встановила:

27.05.2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Громадської організації
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» (далі ГО «Самоохоронна
гаражна стоянка «Суворовська») про
стягнення безпідставно отриманих
коштів, просив зобов'язати Громадську
організацію «Самоохоронна гаражна
стоянка «Суворовська» повернути
членські внески за період з 2000р. по 2007р.
у розмірі - 1104 грн. та суму сплаченого
судового збору 230 грн..

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що він з 28 червня 1999р. є членом
«Громадської організації
«Самоохоронна гаражна стоянка
«СУВОРОВСЬКА» та власником гаражу
НОМЕР_1, який знаходиться на земельній
ділянці, наданій у користування
відповідачу.

Згідно пункту 3.4.2 чинного Статуту «ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«СУВОРОВСЬКА», позивач впродовж
усього часу свого членства регулярно,
своєчасно та у повному обсязі
сплачував членські внески, розмір яких
доводився до нього керівництвом
відповідача.

Однак, не всі члени «ГО «Самоохоронна
гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА»
сплачували членські внески, називаючи
їх сплату у розмірі, який доводився до
них керівництвом «ГО «Самоохоронна
гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА»,
безпідставною та незаконною.

Як стало відомо позивачеві, відповідач
звернувся до суду з кількома позовними
заявами, в яких просили стягнути
заборгованість за несплаченими
членськими внесками з тих членів «ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«СУВОРОВСЬКА», які їх не сплачують.
Згідно судових рішень, які були
постановлені за наслідками розгляду
даних позовних заяв, у задоволенні усіх
позовних вимог про стягнення
заборгованості за несплаченими
членськими внесками було відмовлено.

Мотивуючи свої рішення, суди
наголошували на тому, що чинний Статут
«ГО «Самоохоронна гаражна стоянка
«СУВОРОВСЬКА» не передбачає порядку
встановлення членських внесків, а тому,
згідно статті 15 Закону України «Про
кооперацію», визначення розмірів
членських внесків належить до
виключної компетенції вищого органу
управління «ГО «Самоохоронна гаражна
стоянка «СУВОРОВСЬКА» - загальних
зборів її членів, яке до цього часу не
прийнято. На підставі цього, позивачем
було підраховано суму безпідставно
стягнутих з нього членських внесків за
період з 2000р. по 2007р., що склало 1104 грн.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, заперечував
проти його задоволення, посилаючись на
те, що відповідач діяв згідно діючого
законодавства та в межах Статуту,
позивачем сплачувались внески у
добровільному порядку. Позивач не
зазначає, яким Законом України
передбачено безкоштовне користування
гаражем та земельною ділянкою, на якій
розташований його гараж. Також
представник відповідача звернувся до
суду із заявою про застосування
наслідків пропущення строків позовної
давності, при цьому аналогічні заяви
містяться в матеріалах справи за
підписом голови правління та
начальника стоянки(а.с.39-41).

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 13.02.2014р. в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено в зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 13.02.2014р. скасувати, позов
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
При цьому посилається на те, що ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» безпідставно отримувала
членські внески з позивача, оскільки
рішенням загальних зборів ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» розмір членських
внесків не визначався, загальні збори з
цього приводу не проводилися, і збори
не делегували правлінню ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» встановлювати розмір
членських внесків, а тому членські
внески були сплачені позивачем за
період з 2000р. по 2007р., в розмірі 1104 грн.,
без достатньої правової підстави.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 п.1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно п.3ст.10 ЦПК України , кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд, згідно
ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позову, суд першої інстанції на
підставі ст.ст. 71,74,75 ЦК України(1963р.),
ст.ст.256,257,261,267,1212 ЦК України, посилався
на те, що сплачені позивачем членські
внески в сумі 1104 грн. за період з 2000р. по
2007р. є безпідставними, так як загальні
збори це питання не вирішували.
Припинення із 2008 року сплати позивачем
членських внесків, свідчить про ту
обставину, що позивач розумів уже на
той час про порушення свого права,
однак до суду звернувся лише 27.05.2013р.
після аналізу судової практики за
іншими справам, а тому у задоволенні
пред'явлених позовних вимог щодо
стягнення отриманих коштів за період
із 2000р. по 2007р. в розмірі 1104 грн. слід
відмовити повністю, у зв'язку з
пропуском позивачем строку позовної
давності.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір по суті, суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив спірні
правовідносини та закон, який їх
регулює.

Судом встановлено, що Громадська
організація «Самоохоронна гаражна
стоянка «Суворовська» заснована у 1999
році на базі діючої автостоянки
«Москвич», створеної на підставі
рішення Суворовського РВК № 401 від 17
серпня 1984 року.

Згідно пункту 3.4.2 Статуту члени
організації зобов'язані до 25 числа
кожного місяця сплачувати членські
внески, пунктом 7.4.1 Статуту визначено,
що вступні та членські внески є
джерелами формування коштів
організації.

Згідно пункту 5 Статуту органами
управління організації є загальні
збори, правління, голова правління,
керівник гаражної стоянки, зокрема, до
компетенції керівника гаражної
стоянки належить ведення
господарської діяльності організації
(а.с.54-61).

Громадська Організація
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» на підставі паспорту
платного об'єкту зберігання чи
тимчасового відстою транспортних
засобів у м.Одесі №0/631, що виданий
Виконавчим комітетом Одеської міської
ради та акту відбору та дослідження
земельної ділянки від 19.12.2001 року,
користується земельною ділянкою,
загальною площею 3 га, яка розташована
за адресою: м.Одеса, вул.Мелітопольська,
19.

Відповідно до п. 1.2. Статуту, ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» - це добровільне
об'єднання громадян, створене для
задоволення своїх інтересів по
збереженню приватних транспортних
засобів, захисту своїх прав, а також з
метою організації та координації
загальної діяльності членів
організації по експлуатації і
обслуговуванню автостоянки.

Правилами зберігання
транспортних засобів на автостоянці,
затвердженими правлінням ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» 08 липня 1999 року,
визначено, що плата за зберігання
транспортних засобів на автостоянці та
інші супутні послуги береться за
тарифами, встановленими у
відповідності до законодавства, з
видачею квитанції; власник
транспортного засобу, який
користується послугами стоянки,
зобов'язаний своєчасно до 25 числа
кожного місяця проводити оплату за
гараж (а.с.44).

ОСОБА_2 є членом ГО «Самоохоронна
гаражна стоянка «Суворовська» та на
автостоянці із 28 червня 1999р.
зберігається належний йому металевий
гараж під НОМЕР_1, встановлений на
території ГО «Самоохоронна гаражна
стоянка «Суворовська». В період з 2000р.
- 2007р. він постійно у добровільному
порядку сплачував членські внески, їх
загальний розмір за вказані роки
становить 1104 грн., що підтверджено
членським квитком та квитанціями
щомісячних платежів. З 2008 року позивач
припинив оплату членських внесків та
по теперішній час членські внески не
сплачує. ОСОБА_2 вказані кошти вважає
безпідставно набутим громадською
організацією з тих підстав, що розмір
членських внесків, на його думку,
незаконно визначався керівництвом
громадської організації, а не
загальними зборами.

Згідно ст.1 Закону України «Про
об'єднання громадян» №2460-12 від 16.06.1992 р.,
об'єднанням громадян є добровільне
громадське формування, створене на
основі єдності інтересів для спільної
реалізації громадянами своїх прав і
свобод та визнається громадською
організацією.

Відповідно до п.3.4.2. член Статуту ГО
„Самоохоронна стоянка „Суворовська"
зобов'язаний своєчасно, до 25 числа
кожного місяця, сплачувати членські
внески.

Статут ГО «Самоохоронна гаражна
стоянка «Суворовська» не визначає
порядок та підставу визначення, зміну
розміру членських внесків членів
організації.

За змістом діючої на час виникнення
правовідносин ст. 6 Закону України «Про
об'єднання громадян» №2260-ХП від 16.06.1992
року, всі основні питання діяльності
об'єднань громадян повинні були
вирішуватись на зборах всіх членів або
представників членів об'єднання.

Відповідно до ст. 15 Закону „Про
кооперацію" від 2004 року (з наступними
змінами), вищим органом управління
кооперативу є загальні збори членів
кооперативу, до компетенції яких
належить визначення розмірів
вступного і членських внесків та паїв.

Рішення, щодо визначення розміру
членських внесків, загальні збори ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» не приймались.
Посилання відповідача на протокол
правління щодо встановлення членських
внесків, не може бути підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог,
оскільки загальні збори не делегували
правлінню визначення розміру
членських внесків.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про
кооперацію» вищим органом управління
кооперативу є загальні збори членів
кооперативу. Чергові загальні збори
скликаються правлінням або головою
кооперативу у разі потреби, але не
рідше одного разу на рік. Про дату,
місце, час проведення та порядок денний
загальних зборів члени кооперативу
повинні бути повідомлені не пізніше
ніж за 10 днів до визначеного строку їх
проведення. Позачергові загальні збори
членів кооперативу скликаються також і
на вимогу органу управління
кооперативного об'єднання, членом
якого він є. Кожний член кооперативу чи
його уповноважений має один голос, і це
право не може бути передано іншій
особі.

Норма статті 1212 ЦК України в
редакції 2003 року, на яку посилається
позивач як на правову підставу
заявлених вимог, набула чинності з 01
січня 2004р. з введенням в дію Цивільного
кодексу України в редакції 2003 року,
відтак, дана норма матеріального права
на правовідносини ОСОБА_2 та
громадської організації, що мали місце
до 01 січня 2004 рік не поширюється, до 1
січня 2004 року зобов'язання, що виникали
внаслідок придбання майна без
достатньої підстави, були врегульовані
статтею 469 ЦК України в редакції 1963
року.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог з підстав пропуску строку
позовної давності.

Доводи апелянта про те, що він не
пропустив строк позовної давності,
оскільки тільки на початку 2013р.
дізнався від свого сусіда по
автостоянці про порушення
відповідачем його права, а тому позов
до суду подав 27.05.2013р., є
необґрунтованими.

Під час розгляду справи судом
першої інстанції правильно взято до
уваги, що вимоги про стягнення
безпідставно отриманих відповідачем
коштів за 2000р. - 2003р. регулюються
нормами ЦК України в редакції 1963 року, у
відповідності до якого загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється у три роки (ст.71 ЦК УРСР).
Статтями 74, 75 зазначеного Кодексу
передбачено, що вимога про захист
порушеного права приймається до
розгляду незалежно від закінчення
строку позовної давності, та позовна
давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Таким чином, вимоги щодо зобов'язання
повернути сплачені у період з 2000 року
по 1 січня 2004р. членські внески як
безпідставно набуте майно підлягають
вирішенню на підставі статті 469 ЦК
України в редакції 1963 року з
урахуванням правил позовної давності,
що діяли у вказаний період. Позивач
ОСОБА_2 поновити строк звернення до
суду за захистом порушеного, на його
думку права, щодо вимог, які стосуються
періоду сплати внесків з 2000 року по 1
січня 2004р. не просив.

Щодо вимог про зобов'язання повернути
сплачені у період із 1 січня 2004 року по
2007 рік членські внески, як
безпідставно набуте майно, то такі
підлягають вирішенню на підставі
статті 1212 ЦК України в редакції 2003 року
з урахуванням правил позовної
давності, що діяли у вказаний період.

Застосування позовної давності нині
діюче цивільне законодавство визначає
дещо по іншому, саме, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України 2003 року).

Згідно ст. 257 ЦК України, яка діє з
січня 2004р. загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК
України сплив позовної давності є
підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач 27 травня 2013р. звернувся до суду
з позовом до ГО «Самоохоронна гаражна
стоянка «Суворовська» про повернення
членських внесків за період із 2000р. по
2007р. у розмірі 1104 грн.(а.с.2).

Під час розгляду справи ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» надали заяву про
застосування позовної давності ,
оскільки позивач пропустив строк
позовної давності для звернення до
суду(а.с.39-41).

Розглядаючи спір, суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку про те, що заява відповідача
про застосування строку позовної
давності підлягає задоволенню.
Позивачем пропущено строк для
звернення до суду. Припинення з 2008 року
сплати позивачем членських внесків,
свідчить про ту обставину, що позивач
розумів уже на той час про порушення
свого права, однак до суду звернувся
лише 27.05.2013р.

Матеріалами справи та судовими
рішеннями , які долучені до матеріалів
справи підтверджено, що між членами ГО
«Самоохоронна гаражна стоянка
«Суворовська» існують спори щодо
повернення членських внесків.

Таким чином, позивач звернувся до
суду зі спливом строку позовної
давності, з заявою про поновлення
строку з зазначенням причин його
пропуску в позовній заяві до суду не
звертався.

Аналіз законодавства та обставини
справи вказують на те, що застосування
позовної давності до вимог ОСОБА_2
підлягає з'ясуванню в обов'язковому
порядку і за період 2000-2004 років, і за
період 2004-2007 років.

Встановлено, що вимоги про
повернення членських внесків заявлено
за період 2000-2007 років, позов до суду
пред'явлено 27 травня 2013 року, на час
пред'явлення позову законодавчо
визначений загальний строк позовної
давності закінчився, доказів
поважності причин пропущення позовної
давності позивачем не наведено. Сплата
членських внесків є особистим
обов'язком кожного члена громадської
організації, тому обґрунтовувати
пропуск строку звернення до суду
судовими рішеннями, що стосуються
інших членів організації,
безпідставно.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів, розглянувши скаргу в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

Інші доводи апелянта не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому мають бути відхилені.

За таких обставин, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Підстав для ухвалення нового
рішення не має.

Керуючись ст.ст. 209,303, 307 ч.1
п.1,308,314,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 13 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

В.П. Фальчук

О.М. Таварткіладзе