Справа № 1304/3471/12
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/170/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Федоришина А.В.,

за участі судового секретаря:
Ясиновської Я.М.

позивача ОСОБА_2, представника третьої
особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті Львові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 до якої приєдналися ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 а також апеляційної скарги
ОСОБА_5 на рішення Галицького районного
суду м.Львова від 15 лютого 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 до Львівської міської ради,
треті особи: Інспекція державного
архітектурного будівельного контролю,
Сихівська районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівське
міське управління земельних ресурсів,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання факту
володіння та права власності на
самочинне будівництво, -

в с т а н
о в и л а:

Оскаржуваним рішення відмовлено у
задоволені позову ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 до Львівської міської ради,
треті особи: Інспекція державного
архітектурного будівельного контролю,
Сихівська районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівське
міське управління земельних ресурсів,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права
власності на самочинне будівництво.
Скасовано ухвалу Галицького районного
суду м.Львова від 07 вересня 2011 року про
забезпечення позову щодо заборони
Львівській міській раді проводити
реконструкцію будинку за адресою:
АДРЕСА_1 та знято арешт із земельної
ділянки за даною адресою.

Рішення суду оскаржили позивачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_5. В своїх апеляційних
скаргах зазначають, що оскаржуване
рішення суду є незаконним, прийнято з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, без повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
без належної оцінки всіх доказів.
Вказують на безпідставність посилання
суду при обґрунтуванні цього рішенні
на рішення Сихівського районного суду
м.Львова від 29.10.2010 року, яке, на думку
апелянтів, прийняте на підставі
фальшивих, неналежних документів,
підтвердженням чого є порушена
кримінальна справа по підробці
Архівного-Витягу рішення від 16.11.1969р.
№1706 ЛМРДТ (про землю). Крім того,
апелянт ОСОБА_2 зазначає, що суд,
розглянувши справу у її відсутності не
мав права посилатися на її заяву (т. 1 ас.
254), оскільки ця заява стосувалась лише
судового засідання від 09.02.2009 року.
Кожен із апелянтів просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог щодо визнання юридичного факту
володіння позивачами приміщеннями під
літ.1-5 площею 17,80 м.кв., під літ.1-6 площею
10,4 м.кв.. під літ. 1-7 площею 4.3 м.кв.,
господарським приміщенням сараєм під
літ."Б" та вбиральнею під літ."В", що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та
визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право
власності на вказані самочинно
збудовані приміщення в рівних частках.
(т.2 а.с. 229-232, т.3 а.с.65-69).

До апеляційної скарги ОСОБА_2
приєдналися позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
(т.3 а.с.44-47, 75-76).

Апелянт ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явилась, посилаючись на поганий стан
здоров'я, та в черговий раз просила
відкласти розгляд справи з покликанням
на звернення до прокурора щодо захисту
її інтересів у суді. Враховуючи, що
розгляд справи неодноразово
відкладався за ініціативи апелянтів,
позивачів у справі, в тому числі ОСОБА_5
та їх представників (т.3 а.с.55, 60, 92,93,97),
колегія суддів не знайшла зазначені
апелянтом обставини такими, які б
давали підстави для відкладення
розгляду справи, та виходячи із
положень ст.305 ЦПК України прийшла до
висновку про можливість розгляду
справи у відсутність осіб, що не
з'явились в судове засідання у даній
справі, які належним чином були
повідомлені про час та місце її
розгляду.

В ході апеляційного розгляду справи
апелянт ОСОБА_2 підтримавши апеляційні
скарги, відмовилась давати пояснення
та покинула судове засідання, заявивши
про недовіру складу суду, у зв'язку з
чим апеляційний розгляд справи було
продовжено у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника третьої
особи ОСОБА_3 на апеляційні скарги
ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та на заяви ОСОБА_4 і
ОСОБА_5, які приєднались до апеляційної
скарги ОСОБА_2, перевіривши матеріали
справи законність і обґрунтованість
рішення суду з урахуванням доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, колегія судів не знаходить
достатніх підстав для задоволення
скарг, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального прав.

Згідно положень ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно з ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд першої інстанції, в супереч доводам
апелянта, з достатньою повнотою та
всебічністю дослідив надані сторонами
докази, вірно встановив фактичні
обставини справи, спірні
правовідносини та правильно
застосував матеріальне і процесуальне
право при вирішенні даного позову.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та
ст.16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позивачі ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
травні 2008 року звернулись в суд з даним
позовом до Львівської міської ради,
треті особи: Інспекція державного
архітектурно- будівельного контролю,
Сихівська районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівське
міське управління земельних ресурсів,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та доповнюючи і змінюючи
свої позовні вимоги остаточно просили
суд: визнати юридичний факт володіння
позивачами приміщеннями, позначеними в
поверховому плані під літ.1-5 площею 17,80
м.кв., під літ.1-6 площею 10,4 м.кв.. під літ.
1-7 площею 4.3 м.кв., господарським
приміщенням сараєм під літ."Б" та
вбиральнею під літ."В", що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати за
позивачами право власності на вказані
самочинно збудовані приміщення,
відповідно до технічного паспорту від
30.06.1976 року, в рівних частках (т.1
а.с.347-348).

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачі зазначили, що ОСОБА_5 є дочкою
ОСОБА_9, переселеного в1946 року із сімє'ю
з Польщі з наданням для проживання
спірного будинку по АДРЕСА_1. Разом з
ОСОБА_5 у цьому будинку з народження
проживають її діти, позивачі у справі
ОСОБА_2 ОСОБА_4. В 1976 році на ім'я ОСОБА_9
був наданий дозвіл на добудову до
веранди, після чого продовж 1976 - 2003 року
сім`я позивачів здійснила самочинне
будівництво приміщень, що відображено
в технічному паспорті під літ.1-6 площею
10,40 м.кв. і літ.1-7 площею 4.30 м.кв., а також
кімната під.літ.1-5 площею 17,80 м.кв. у
АДРЕСА_1 та приналежні до будинку
господарські приміщення сараю під
літ."Б" та вбиральні під літ."В", які, за
ствердженням позивачів здійснені у
відповідності до ДБН-92.

Вірно відмовляючи у задоволенні цього
позову, суд першої інстанції виходив з
безпідставності заявлених позовних
вимог і з такими висновками
погоджується і судова колегія,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
житловий будинок АДРЕСА_1 належав на
праві власності ОСОБА_9 та після його
смерті в жовтні 1988 року перейшов в
порядку спадкування у власність
ОСОБА_7. та ОСОБА_6, третіх осіб у справі.

Відповідно до ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.14 ЦПК України судові рішення,
що набрали законної сили, обов'язкові
для всіх органів державної влади і
органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій,
посадових чи службових осіб та
громадян і підлягають виконанню на
всій території України.

Відповідно до рішення Сихівського
районного суду м.Львова у справі №2-77/06
від 04.10.2006 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_5 заявленого
до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо встановлення
факту її проживання в будинку АДРЕСА_1
на час смерті спадкодавця ОСОБА_9 і
прийняття спадщини, та про визнання за
нею права власності 1/3 частину цього
будинку та часткового скасування
права власності на цей будинок за
ОСОБА_7. та ОСОБА_6 та визнання за нею
права власності на добудовані до
вказаного будинку приміщення (т.1
а.с.40-43).

Вказане судове рішення було предметом
перегляду судів апеляційної та
касаційної інстанцій і залишено без
змін (т.1 а.с. 44-47,48-49).

За рішенням Сихівського районного
суду м.Львова від 29 грудня 2010 року за
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано право
власності на реконструйовані та
збудовані приміщення по АДРЕСА_1, що
відображено у технічному паспорті від
04.07.2008 року за наступними №№ (умовними
позначеннями): житлові кімнати ("1-2" - 20,2
кв.м; "1-4" - 14,3 кв.м.;"1-5" - 17,8 кв.м; "1-11" - 16.8
кв.м.; "2-2" - 19,5 кв.м.; "1-13" - 10.4 кв.м.; "1-14" - 27,7
укв.м.); коридори ("1-1" - 6,3 кв.м.; "1-6" - 10,4
кв.м; "1-8" - 8,4 кв.м.; "2-1" - 4,4 кв.м.; "1-12" - 5,6
кв.м.); кухні("1-3" - 7,7 кв.м.; "1-10" - 11,0 кв.м.) ;
санвузол ("1-9" -4,4 кв.м.); службове ("1-7" - 4,3
кв.м.); сіни ( "а-1" - 18,6 кв.м.); прибудови
нежитлові ( "А1-1" - 32,7 кв.м; " А2-2" -52,7 кв.м.);
підвал ("пд" - 22,5 кв.м.); сарай ("Б" - 13,9
кв.м.); вбиральня ("В" - 1,0 кв.м.); гаражі ("Г"
- 21,6 кв.м.; "Д" -17,2 кв.м.) погріб ("пг" -8,2
кв.м.); хвіртка металева (2№1" -1 кв.м);
ворота металеві ( "№2" - 5,5 кв.м); огорожа
цегляна ("№3" -46,8 кв.м); огорожа металева
("№4" - 70,0 кв.м.) - по 1/2 в межах, визначених
технічним паспортом.

Цим же рішенням на орган БТІ покладено
обов'язок зареєструвати за ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 реконструйовані та збудовані
приміщення (т.2 а.с.200-203).

Це рішення суду ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 16 січня 2012
року залишено без змін та набуло
законної сили (т.2 а.с.204-206).

На час розгляду даної справи в суді
апеляційної інстанції вказані судові
рішення не скасовано та не змінено.

Таким чином, вказаними судовими
рішеннями встановлено право власності
як на будинок АДРЕСА_1 так і на
реконструйовані і прибудовані
приміщення, в тому числі на спірні
приміщення і споруди під літ.1-6 площею
10,40 м.кв. і літ.1-7 площею 4.30 м.кв., а також
кімната під.літ.1-5 площею 17,80 м.кв. та
приміщення сараю під літ."Б" і вбиральня
під літ."В" саме за співвласниками
ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Звертаючись до суду з позовом щодо
визнання права власності на ці
самочинно збудовані приміщення в
рівних частках за ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, позивачі не зазначили правових
підстав для прийняття такого рішення.

Не встановлено таких і за результатами
розгляду даного позову судом першої та
апеляційної інстанцій.

Та обставина, що позивачі фактично
користуються спірними приміщеннями не
заперечується відповідачем та
визнається третіми особами ОСОБА_7 та
ОСОБА_6. Однак, дана обставина сама по
собі не дає підстав для визнання за
позивачами права власності на спірні
приміщення при тому, що таке право в
судовому порядку вже визнано за ОСОБА_7
та ОСОБА_6.

При цьому колегія суддів зазначає, що
спірні приміщення під літ.1-6 площею 10,40
м.кв. і літ.1-7 площею 4.30 м.кв., а також
кімната під.літ.1-5 площею 17,80 м.кв. та
приміщення сараю під літ."Б" і вбиральня
під літ."В" не є самостійними об'єктами
користування, а приналежать до самого
будинку АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а тому
правові підстави для визнання факту
володіння позивачами цими
приміщеннями відсутні.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків районного суду
і не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, п.1ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у
х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 до якої
приєдналися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та
апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 15 лютого 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Береза В.І.

Федоришин А.В.