Номер провадження 22-ц/775/2722/2014
Головуючий в 1 інстанції Орєхов О.І.
Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Кіянової С.В., Янчук Т.О.,

при секретарі Чекіній А.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл спільно майна набутого у
шлюбі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 21 січня 2014 року ,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, в якому вказав, що
23 січня 2010 року зареєстрував шлюб з
ОСОБА_2 За період спільного проживання
за рахунок спільних грошових коштів
було придбане нерухоме майно, яке
належало на праві спільної сумісної
власності, а саме, квартира АДРЕСА_1 та
машиномісце АДРЕСА_1. Право власності
на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 в
КП «БТІ м.Донецька» 17 лютого 2011 року.
Право власності на машиномісце АДРЕСА_1
оформлено та зареєстровано КП «БТІ
м.Донецька» за позивачем 08 лютого 2011
року. Просив визнати квартиру АДРЕСА_1
та ? частки машиномісця АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
та поділити майно наступним чином:
визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1
за кожним. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності на ? частку
машиномісця АДРЕСА_1 за кожним.

Заочним рішенням Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 21 січня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено: визнано квартиру АДРЕСА_1
та машино-місце АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, визнано
за ОСОБА_1 право власності на ? частку
квартири АДРЕСА_1 та на ? машино-місце
АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1
та на ? машино-місце АДРЕСА_1, стягнуто
судовий збір.

Ухвалою Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 18 лютого 2014 року
заява ОСОБА_2 про перегляд заочного
рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про відмову в позові, оскільки
рішення суду не відповідає вимогам ст..
213 ЦПК України: суд безпідставно вважав
встановленим факт придбання майна за
спільні заощадження лише зі слів
позивача, посилаючись на те, що сторони
знаходились в шлюбі, ніяких доказів, що
підтверджують право подружжя на розділ
майна не надано, вона була позбавлена
можливості дати пояснення і надати
докази, оскільки була відсутня в
судовому засіданні з поважної причини,
в зв»язку з хворобою, а представник
була зайнята в іншому процесі, про що
своєчасно повідомила суд.

В судовому засіданні апеляційного суду
представники відповідача - ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної
скарги.

Представник позивача ОСОБА_4
заперечувала проти апеляційної скарги,
просила залишити без змін рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
виходив з того, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
подружжю на праві спільної сумісної
власності, подружжя має право на поділ
майна, незалежно від розірвання шлюбу,
у разі поділу майна, що є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

Але з такими висновками суду в повному
обсязі погодитися неможливо.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2, в період шлюбу придбано
майно: квартира АДРЕСА_1 та машино-місце
АДРЕСА_1, право власності на квартиру
зареєстровано на відповідача, право
власності на машино-місце АДРЕСА_1 - за
позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 23 січня 2010 року по 24 січня 2014
року.

З витягу про державну реєстрацію прав
(арк..спр.47) вбачається, що 8 лютого 2011
року за ОСОБА_1 зареєстроване право
власності на машиномісце АДРЕСА_1.

За витягом про державну реєстрацію
прав (арк..спр.51) 17 лютого 2011 року за
ОСОБА_2 зареєстроване право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

На підставі ч.1 ст..60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, у сімейному законодавстві діє
презумпція спільності майна подружжя,
при цьому частини чоловіка та дружини є
рівними. Спростувати цю презумпцію
може сторона, яка надає докази
протилежного, що мають відповідати
вимогам належності та допустимості (ст.
ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її
процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60
ЦПК України).

Згідно роз'яснень викладених у п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Тобто названі норми
матеріального права припускають
існування факту спільної сумісної
власності подружжя, доки не доказано
інше кимось із подружжя.

Як виходить з матеріалів справи 21
квітня 2010 року між відповідачем та ВАТ
«ВіЕйБі Банк» укладено договір № 45/40-10
про участь у Фонді фінансування
будівництва виду А «Престижне Житло»,
за п. 1.1 якого Довіритель (Відповідач) на
підставі повного визнання правил Фонду
фінансування будівництва виду А
«Престижне Житло» дає згоду на участь у
фонді фінансового будівництва, бере на
себе зобов'язання виконувати правила
фонду фінансового будівництва, передає
кошти Управителю у довірче управління
з метою отримання у власність об'єкта
інвестування та встановлює обмеження
щодо окремих дій Управителя з
управління цими коштами, а Управитель
приймає кошти на рахунок ФФБ у довірче
управління з подальшим використанням
коштів, у порядку визначеними
правилами ФФБ, п. 1.5 - інформація про
об'єкт інвестування: квартира АДРЕСА_1
(арк..спр.24-29), за свідоцтвом про участь у
ФФБ виду «А» «Престижне Житло» від 21
квітня 2010 року вартість внесених
коштів складає 1049 980,60 грн. (арк..спр.46).

З платіжного доручення № від 21
квітня 2010 року (арк..спр.109) виходить, що
ОСОБА_2 сплатила 1049980,60 грн. за
вищевказаним Договором з рахунку
№231901 у Донецькому РУ ПАТ КБ
«Приватбанк» м.Донецьк Код банку 335496,
який на підставі Договору №SAMDN9021
від 1 лютого 2010 року належить ОСОБА_5
(арк..спр.101-108).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку, що
квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю подружжя, так як джерело
придбання квартири - це не грошові
кошти подружжя, гроші, належні ОСОБА_5

Посилання в запереченнях на апеляційну
скаргу на те, що в сумі, яка була
перерахована за квартиру, 398292 грн. - це
гроші, належні позивачу,
необгрунтоване. Факт здійснення
валютно-обмінної операції ОСОБА_6 не
може бути належним доказом в даному
випадку, оскільки відсутні докази про
те, яким чином були витрачені дані
кошти.

Доводів в обґрунтування заперечень
проти позову в частині розподілу
машиномісця, апеляційна скарга не
містить.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного,
апеляційний суд приходить до висновку,
що судом при розгляді справи щодо
розподілу квартири, порушено норми
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи, що є
підставою для часткового скасування
рішення.

В іншій частині рішення суду
законне.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Виходячи з викладеного суд
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги щодо розподілу машиномісця
АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 21 січня 2014 року
скасувати в частині визнання квартири
спільною сумісною власністю та її
розподілу.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання квартири спільною
сумісною власністю та її розподілу
відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: