Семенівський районний суд Полтавської
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2014
547/1520/13-ц

2/547/14/14

Семенівський районний суд Полтавської
області в складі:

головуючого судді - Халявки В. І.,

при секретарі - Козулі Н. П.,

з участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.Семенівка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до районного суду з
позовом до ОСОБА_2 та вказувала, що вони
з відповідачем, перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі з вересня 2007
року, набули у спільну сумісну
власність у жовтні 2007 року двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 32,3 м? та
загальною площею 50,6 м?. В договорі
купівлі-продажу вказаної квартири
покупцем зазначено відповідача ОСОБА_2

Позивачка вказувала, що вони після
розірвання шлюбу з відповідачем не
досягли згоди щодо поділу квартири та
просила визнати за нею право власності
на ? частину цієї квартири, як на
подружню частку у спільній сумісній
власності.

Позивачка також вказувала, що її бувший
чоловік ОСОБА_2 зареєстрований як
фізична особа-підприємець та за період
їх спільного подружнього життя з 01
жовтня 2010 року по 30 вересня 2013 року
отримав дохід від підприємницької
діяльності у розмірі 2593000 гривень.
Вважаючи вказані доходи спільною
сумісною власністю та стверджуючи, що
вказана сума доходу на потреби сім'ї не
використана, позивачка на підставі ст.
ст. 61, 70, 71 Сімейного кодексу України
просила визнати за нею право власності
на ? частину вказаного доходу та стягти
з відповідача на її користь 1296500
гривень.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали позовні вимоги
в повному об'ємі.

Відповідач ОСОБА_2 позов в частині
визнання за позивачкою права власності
на ? частину квартири визнав, а позов
щодо стягнення з нього ? частини доходу
від підприємницької діяльності не
визнав зовсім та пояснив, що вказана
позивачкою сума насправді не є чистим
доходом, а є валовим доходом, з якого
слід вирахувати затрати на здійснення
підприємницької діяльності. Щодо
отриманого чистого доходу, то ці кошти
були витрачені на потреби сім'ї. Під час
спільного проживання кошти
витрачалися на придбання одягу, взуття,
мобільних телефонів, продуктів
харчування, для відпочинку, а також для
здійснення підприємницької
діяльності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши докази,
вважає, що позов в частині визнання
права власності на 1/2 частину квартири
слід задовольнити, а в позові про поділ
прибутку від підприємницької
діяльності слід відмовити з таких
підстав.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі з вересня 2007
року по жовтень 2013 року. Вказана
обставина підтверджується свідоцтвом
про шлюб та рішенням суду від 24 жовтня
2013 року про розірвання шлюбу.

Під час шлюбу на спільні кошти сторони
купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
При цьому договір купівлі-продажу
квартири було оформлено на відповідача
ОСОБА_2

Факт набуття у власність квартири
підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 16 жовтня
2007 року, посвідченим приватним
нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрованим в
Лубенському МБТІ 26 жовтня 2007 року за №
2203.

Відповідно до приписів ст. ст. 60, 61, 70
Сімейного кодексу України вказана
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 і кожному з них
належить по ? частині цієї квартири.

Відмовляючи в позові про поділ
прибутку від підприємницької
діяльності відповідача ОСОБА_2 суд
виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 60 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя.

Суд вважає, що доход від
підприємницької діяльності
відповідача також є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 02
березня 2009 року зареєстрований як
фізична особа-підприємець та
здійснював підприємницьку діяльність
у сфері торгівлі та громадського
харчування (а.с. 38).

Із наданої довідки Хорольською
об'єднаною державною податковою
інспекцією (ак.с. 69, 70) фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 перебуває на 3-й
групі платників єдиного податку згідно
з п. 294.1 ст. 294 розділу XIV Податкового
кодексу України та отримав дохід від
підприємницької діяльності за період:

- з 01.10.2010 р. по 31.12.2010р. - 48 тисяч гривень;

- з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. - 496,2 тисяч гривень;

- з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. - 1441,1 тисяч
гривень;

- з 01.01.2013р.ю по 30.09.2013 р. - 607,7 тисяч
гривень.

А всього за вказані періоди - 2593000
гривень.

Відповідно до п. 292.1 ст 292 Податкового
кодексу України доходом платника
єдиного податку для фізичної особи-
підприємця є дохід, отриманий протягом
податкового (звітного) періоду в
грошовій формі (готівковій та/або
безготівковій); матеріальній або
нематеріальній формі, визначеній
пунктом 292.3 цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом,
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що
отриманий відповідачем доход від
підприємницької діяльності між ними в
натурі не поділений, а також
відповідачем в інтересах та на потреби
сім'ї не використаний. Однак на
підтвердження своїх слів позивачка не
навела та не надала суду будь-яких
доказів. Позивачка не довела, що
отриманий відповідачем дохід
приховано або використано всупереч її
волі не в інтересах сім'ї.

Відповідно до абзацу другого пункту
тридцятого Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року, «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» у випадку коли при розгляді
вимоги про поділ спільного сумісного
майна подружжя буде встановлено, що
один із них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Суд, вважає, що позивачка не довела
оставин, про які йдеться в постанові, а
тому її вимоги є бездоказовими.

Відповідно до п. 23 цієї Постанови
Пленуму Верховного Суду України
вирішуючи спори подружжя про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання.

Суд вважає, що позивачкою не доведено
факту наявності коштів у виді доходу на
час припинення ними подружніх
стосунків, що також є підставою для
відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Встановлено, що ОСОБА_1 подала позов на
суму 1429160 грн., а позовні вимоги
задоволено на суму 66330 грн. (вартість ?
частини квартири), що становить 21,55
частки від суми позову.

Документально підтверджені витрати
відповідача на правову допомогу
становлять 1948 гривень.

Таким чином з позивачки на користь
відповідача слід стягти 1857,62 грн. Із
розрахунку:

1984 грн. : 21,55 = 90,40 грн.;

1984 грн. - 90,40 грн. = 1857,6 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 212 - 214 ЦПК
України, ст. ст. 60, 61, 70 Сімейного кодексу
України, п.п. 23 та 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»,

РІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на ? частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на ? частину двокімнатної
квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягти з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки
с. Оболонь Семенівського району
Полтавської області, жительки АДРЕСА_1,
працюючої інженером із землевпорядних
робіт фермерського господарства
«Журавель» Семенівського району
Полтавської області, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця с. Солошине
Кобеляцького району Полтавської
області, жителя АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на
відшкодування судових витрат 1857 (одну
тисячу вісімсот п'ятдесят сім) гривень.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
протягом 10 днів шляхом подання
апеляційної скарги через районний суд.

Головуючий -підпис

ВІРНО

Суддя Семенівського районного суду

Полтавської області

В.І.Халявка

Повний текст рішення виготовлено 19
березня 2014 року.