Справа № 645/5859/13-ц
Провадження №
Фрунзенський районний суд м. Харкова у
Головуючого - судді Федорової О.В.,
за участю секретаря - Ляхової І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1
про визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння, суд, -
Позивач звернувся до суду з позовом, в
яком з урахуванням уточнення,
прийнятого судом до розгляду, просив
визнати право власності на житлову
кімнату АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та
витребувати від ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 житлову кімнату АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що згідно
договору купівлі-продажу від 14.06.1978
року позивачем ОСОБА_1 було придбано у
ОСОБА_3 39/100 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Згідно технічного паспорту, що
існував на момент продажу, 39/100 частині,
яку придбав позивач, відповідали
приміщення 1-4, 1-5, 1-6, та про продаж саме
цих приміщень існувала домовленість
між позивачем та ОСОБА_3 На думку
позивача ця обставина підтверджується
якими ОСОБА_3 замовляла у Харківському
міському бюро технічної
інвентаризації виготовлення довідки
про вартість домоволодіння для
відчуження вищезазначених приміщень
на користь ОСОБА_1, також це
підтверджується розрахунком частки у
домоволодінні, в яку входять
приміщення 1-4, 1-5, 1-6, що складає 39/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1, які
містяться в матеріалах
інвентаризаційної справи на
вищезазначене домоволодіння. Позивач
стверджує, що після укладання договору
купівлі-продажу між ОСОБА_3 та
позивачем по справі, за проханням
ОСОБА_3 приміщення 1-6 було тимчасово
залишено у користуванні ОСОБА_3,
оскільки у вказаному приміщенні
знаходились її особисті речі та був
потрібний тривалий час для їх
вивезення та улаштування.
Як наголосив позивач, у 2011 році на його
замовлення КП «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» було
виготовлено технічний паспорт на
домоволодіння, в якому техніками КП
«ХМБТІ» було допущено помилку -
приміщенню 1-6 було надано інший номер, а
саме - 2-4 і вказане приміщення ніби то є
власністю відповідача.
Після смерті ОСОБА_3 у 2009 році спадщину
прийняв відповідач по справі, до якого
позивач ОСОБА_1 звернувся з проханням
повернути приміщення 2-4, яке належить
позивачу, проте відповідач відмовився
повернути вказане приміщення, вважаючи
його своєю власністю.
Такі обставини на думку позивача
свідчать про порушення його прав та
охоронюваних законом інтересів і є
підставою для їх захисту у вказаний у
В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_5, який діє на
підставі довіреності, підтримали позов
в повному обсязі та просили суд його
Представник відповідача ОСОБА_6, який
діє на підставі довіреності, в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав і
просив відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на його безпідставність та
З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
позивача та представників сторін, суд
Судовим розглядом встановлено, що
14.06.1978 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений державним нотаріусом 12-ої
Харківської державної нотаріальної
Відповідно до п. 1 вищезазначеного
договору, предметом купівлі-продажу є
нерухоме майно, а саме: 39/100 частин
жилого будинку з відповідною частиною
надвірних будівель, що знаходиться за
Як вбачається з витягу про державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, виданого Комунальним
підприємством «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» 25.12.2009 року,
61/100 частини житлового будинку з
надвірними будівлями зареєстровані на
праві власності за ОСОБА_2
(відповідачем по справі) на підставі
свідоцтва про право на спадщину,
посвідченого 09.12.2009 року державним
нотаріусом 12-ої Харківської державної
нотаріальної контори і
зареєстрованого за № 6-998.
Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 07.08.2012 року у справі №
2033/2-1640/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_7 про перерозподіл
часток співвласників житлового
будинку та виділення в натурі частки з
майна, яке знаходиться у спільній
частковій власності, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 03.10.2012 року,
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені та
частки співвласників домоволодіння
АДРЕСА_1 перерозподілені у наступних
розмірах: за ОСОБА_1 - 67/100 частки
власності, за ОСОБА_2 - 33/100 частки
власності, а саме: ОСОБА_1 виділені в
натурі приміщення 1-5, 1-4 в житловому
будинку літ. «А-1», приміщення 1-3, 1-2 в
прибудові літ. «А1-1», сіни літ. «а-3»,
ганок літ. «а-4», гаражі літ. «Ж», «З»,
вбиральня літ. «Н», сарай літ. «И», льох
літ. «К», ворота літ. «№3», паркан літ.
«№4», «№6».

Вищезазначене рішення суду набрало
законної сили.

Як пояснив представник позивача в
судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 під
час розгляду справи № 2033/2-1640/11 про
перерозподіл часток співвласників
житлового будинку та виділення в
натурі частки з майна, яке знаходиться
у спільній частковій власності, в силу
похилого віку та стану здоров'я забув
про те, що за договором купівлі-продажу
від 14.06.1978 року йому було продано також
і спірну кімнату 1-6 (на даний час - 2-4), у
зв'язку з чим вказане питання на час
розгляду вищевказаної справи
позивачем не порушувалось.

З висновку проведеної за клопотанням
позивача судової експертизи за № 10080
від 27.01.2014 року вбачається, що в
договорі купівлі-продажу від 14.06.1978
року не зазначені приміщення, які
відповідають 39/100 частинам
домоволодіння по АДРЕСА_1. Згідно
розрахунку КП «ХМБТІ» 39/100 частини
домоволодіння складається з приміщень
1-4, 1-5, 1-6. Приміщення 1-6 (яке зараз має
літ. 2-4) входить до частки 39/100 частин
вказаного домоволодіння. Частка
приміщень 1-4, 1-5, 1-6 по відношенню до
вартості домоволодіння складає 39/100
частин домоволодіння у відповідності
до розрахунку КП «ХМБТІ». З договору
купівлі-продажу від 14.06.1978 року не
вбачається, які саме приміщення
житлового будинку та надвірні будівлі
були продані. До ідеальної частки, яку
купив ОСОБА_1 могли входити приміщення
1-4, 1-5 житлового будинку літ. «А-1» та
надвірні будівлі: сарай літ. «Д», сарай
літ. «Б», льох літ. «Е», частини огорожі
літ. «№ 1, 2», які складають 39/100 частини
домоволодіння.

В судовому засіданні судовий експерт
Кириленко С.А. пояснила, що за
розрахунками КП «ХМБТІ» до 39/100 частин
житлового будинку без урахування
надвірних будівель дійсно входять
приміщення 1-4, 1-5, 1-6.

При цьому, експерт зазначила, що
відповідно до вказівок, визначених у п.
ІІ Ціннику для інвентаризаційної
(страхової) оцінки будівель і споруд, що
належать окремим громадянам в містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженого наказом Міністра
комунального господарства УРСР № 214
від 23.06.1965 року, положення якого діяли
на час укладення договору
купівлі-продажу від 14.06.1978 року, якщо
будівля складається з частин, що мають
різну кількість поверхів чи різницю у
висоті більш за 0,5 м, або ці частини
побудовано з різних матеріалів чи вони
мають різне оздоблення, ступінь
благоустрою і таке інше, то кожна
частина оцінюється окремо з
врахуванням відповідного фактора.
Зовнішні ґанки і сходи, входи до
підвалів, балкони, приямки (світлові
колодязі) не враховуються в площу
основи і кубатуру будівлі та
оцінюються окремо.

Крім того, експерт пояснила, що на час
укладення вказаного договору
визначення у процентному
співвідношенні долі кожного
співвласника в домоволодіння
здійснювалося на підставі Інструкції
«Про визначення ідеальних часток в
спільній власності на домоволодіння по
співвласникам та про розподіл
домоволодіння» від 10.04.1958 року № 60-5/349.

З урахуванням вказаних норм, експерт
наголосила, що оскільки відповідачеві
було продано за договором від 14.06.1978
року 39/100 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель, то спірне приміщення 1-6 (на
даний час - 2-4) не входило до цієї
частини, оскільки у такому випадку така
частина була б більшою, ніж 39/100 частин
домоволодіння з відповідною частиною
надвірних будівель.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить із
наступного.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Статтею 41 Конституції України
гарантується, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Статтею 379 Цивільного кодексу України
визначено поняття житла, зокрема,
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Стаття 380 цього кодексу визначає
житловий будинок як об'єкт права
власності: житловим будинком є будівля
капітального типу, споруджена з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно-правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Підстави набуття, користуватися і
розпорядження власністю, результатами
своєї інтелектуальної, творчої
діяльності, непорушність та захист цих
прав, підстави та порядок примусового
відчуження об'єктів права приватної
власності встановлюються Конституцією
та законами України.

Зокрема, право приватної власності на
жилий будинок виникає при придбанні
будинку за договорами купівлі-продажу,
міни, дарування, а також за
спадкуванням.

Громадяни можуть мати на праві
приватної власності жилі будинки.
Правове регулювання права власності на
жилий будинок здійснюється на підставі
глави 28 ЦК України, інших нормативних
актів.

Під жилим будинком розуміється будівля
капітального типу, призначена для
постійного проживання громадян. Жилий
будинок нерозривно пов'язаний із
землею та іншим нерухомим майном і тому
право приватної власності на жилий
будинок включає додаткові будівлі як
складники одного об'єкта.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 р. № 7 (із
змінами, внесеними постановою Пленуму
від 25 грудня 1992 року № 13) «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок» зазначається, що різні
господарські будівлі (літні кухні,
сараї тощо) є підсобними будівлями і
складають з будинком одне ціле. Тому
при відчуженні будинку вони переходять
до нового власника разом з будинком,
якщо при укладенні договору про
відчуження не було обумовлено їх
знесення або перенесення попереднім
власником.

З урахуванням наведених норм суд
критично ставиться до посилання
представника позивача на те, що за
договором купівлі-продажу від 14.06.1978
року позивач придбав у ОСОБА_3 39/100
частин жилого будинку, до складу яких
входять лише житлові приміщення 1-4, 1-5
та 1-6 без урахування надвірних
будівель.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, з позовом про витребування
майна з чужого незаконного володіння
має право звернутися лише власник
майна, а як встановлено судовим
розглядом позивач ОСОБА_1 не є
власником приміщення 1-6 (на даний час
2-4).

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов
висновку про те, що відсутні правові
підстави для визнання права власності
за позивачем на спірну кімнату, а тому в
задоволенні позову має бути відмовлено
у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, через Фрунзенський
районний суд м. Харкова. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Федорова О.В.