інстанції Гапоненко А.Провадження №
22-ц/780/2158/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 56
УХВАЛА

Іменем України

02 квітня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.

суддів: Данілова О.М.,
Таргоній Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_4, Служба у справах дітей
Білоцерківської міської ради
Київської області, про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном,-

встановила:

у серпні 2013 року позивач звернулась до
суду з вказаним позовом.

В обґрунтуванні позовних вимог
зазначила, що вона відповідно до
договору дарування квартири від 11
березня 2005 року, укладеного між нею та
її братом ОСОБА_4, стала власником
квартири АДРЕСА_1.

Маючи намір використовувати квартиру
для власного проживання, позивач не
може заселитися до своєї квартири,
оскільки фактично там мешкає
відповідач ОСОБА_1 зі своєю донькою
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньою
дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які також
перебувають на реєстраційному обліку
квартири.

Позивач, як власник квартири, ніколи не
надавала згоди на використання
належної їй квартири для проживання
відповідача та її дітей. Проживання в
належній позивачу на праві власності
квартирі сторонніх осіб, а саме
відповідача та її дітей, обмежує
позивача у здійсненні права власності,
а саме володіти, користуватися га
розпоряджатися своїм майном
(квартирою) на власний розсуд.

Відповідач відмовився виселитися з
квартири в добровільному порядку, тому
позивач звернулась до суду з даним
позовом, яким просить суд постановити
рішення про усунення перешкод у
здійсненні нею права користування та
розпорядження квартирою шляхом
виселення відповідача та її дітей з
зазначеної квартири.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05 лютого 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну
скаргу, в якій посилаються на
незаконність рішення, порушення норм
матеріального та процесуального права,
а висновки до яких дійшов суд не
відповідають обставинам справи і не
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин в
їх сукупності.

Просили рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05 лютого 2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення, відмовивши
позивачу у задоволенні його позовних
вимог.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3
являється власником квартири АДРЕСА_1
на підставі договору дарування
квартири від 11.03.2005 року, укладеного між
нею та її братом ОСОБА_4, посвідченого
приватним нотаріусом Білоцерківського
міського нотаріального округу
Київської області ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за №2193, а
також в Державному реєстрі прав на
нерухоме майно, реєстраційний номер
8767384 від 22 березня 2005 року.

Вказаний договір дарування
оскаржувався відповідачем ОСОБА_1, але
рішенням Апеляційного суду Київської
області від 29 липня 2013 року в
задоволені позову було відмовлено і на
час розгляду даного спору сам договір
та реєстрація права власності є
чинними.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 не
являються членами сім»ї власника
квартири позивача ОСОБА_3, яка не
надавала згоду на проживання в
квартирі відповідача та її дочок.

Відповідачі, проживаючи у квартирі та
перебуваючи на реєстраційному обліку
квартири, яка належить позивачу ОСОБА_3,
обмежують позивача у здійсненні права
власності, володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном
(квартирою) на власний розсуд.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У ст.11 ЦПК України встановлено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб поданим у відповідності до норм
ЦПК в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону
України від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2,4,7
та 11 до Конвенції» закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право у особи
на безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти дії щодо
свого майна будь-які угоди, відповідно
до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Дані норми права врегульовані
ст.ст.316,317,319,321 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України,
власник майна вправі вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном. Таким чином, за правилами даної
норми закону власник за допомогою
негаторного позову може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
користування та розпорядження власним
майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім»ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Тому, обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

При вирішені даного цивільного спору
суд врахував ту обставину, що
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були
членами сім»ї колишнього власника
вказаної квартири ОСОБА_4, який
відчужив зазначену квартиру гр. ОСОБА_3
уклавши з нею договір дарування
квартири у встановленому законом
порядку, що підтверджено наданою суду
копією вказаного договору від 10 серпня
2012 року.

Згідно з ст.156 Житлового кодексу
України та ст.405 Цивільною кодексу
України право користування житлом
набувають члени сім»ї саме власника
квартири; виникнення права членів
сім»ї власника квартири на
користування цією квартирою та обсяг
цих прав залежать від виникнення у
власника права власності на житло, а
відтак - припинення права власності
особи на квартиру припиняє право
членів її сім'ї на користування цим
житлом.

Так, передбачаючи право власника
квартири на її відчуження, закон не
передбачає при цьому перехід прав і
обов»язків попереднього власника до
нового власника в частині збереження
права користування житлом (житлового
сервітуту) членів сім»ї колишнього
власника у випадку зміни власника
квартири.

Збереження права користування житлом
передбачене лише для членів сім»ї, які
припинили сімейні відносини з
власником житла, і лише за умови
збереження права власності на житло
цього ж власника, тобто лише за умови
незмінності власника майна.

Зважаючи на те, що право власності на
квартиру ОСОБА_4 згідно зі ст.346 ЦК
України припинилось 11 березня 2005 року в
зв'язку з укладенням зазначеного
договору дарування, відповідно
припинилось і право відповідачів на
користування квартирою.

Проживання та реєстрація в належній
ОСОБА_3 на праві власності квартирі
сторонніх осіб - відповідачів у справі
та малолітньої ОСОБА_5, обмежує
позивача у здійсненні права власності,
передбаченого ст.319 Цивільного кодексу
України - володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном
(квартирою) на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ЦПК України.

Враховуючи наведене суд вірно
встановив, що стороною позивача
доведені ті обставини, що відповідачі,
які проживають в квартирі позивача без
належних підстав, чинять перешкоди
позивачу у користуванні та
розпорядженні належною їй квартирою,
тому позов підлягає до повного
задоволення.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з»ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права при його
ухваленні, на переконання колегії
суддів апеляційної інстанції, не
знайшли свого підтвердження і повністю
спростовуються дослідженими належними
та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку задовольнивши
позов.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу і залишити рішення
суду без змін.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України
колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відхилити, рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 05 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді