Єдиний унікальний номер 261/3031/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1504/2014
Головуючий у 1 інстанції Владимирська
І.М. Єдиний унікальний номер 261114413ц
Номер провадження 22ц-7 лютого 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:
судді Дундар І.О.
суддів Янчук
Т.О., Мірута О.А.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Петровського районного суду
м.Донецька від 26 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до повного товариства
«Ломбард»Кредит-Експрес_Курасов,Курас
ова,Літвін» про визнання наказів
недійсними, зміну формулювання запису
в трудовій книжці про поновлення на
роботі, зміну формулювання причин
звільнення, стягнення заробітку за
час затримки розрахунку при
звільнені, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги та моральної шкоди,-
Рішенням Петровського районного
суду м.Донецька від 26 грудня 2013 року
у задоволені позовних вимог ОСОБА_1
про визнання наказів недійсними,
зміну формулювання запису в трудовій
книжці про поновлення на роботі,
зміну формулювання причин
звільнення, стягнення заробітку за
час затримки розрахунку при
звільнені, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги та моральної шкоди
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
ОСОБА_1 звернулося до апеляційного
суду Донецької області з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про задоволення її позовних вимог в
повному обсязі посилаючись на
порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги позивачка зазначає, що
внесений запис до трудової книжки
про її поновлення на роботі за
рішенням апеляційного суду Донецької
області не відповідає Інструкції
про порядок ведення трудової книжки,
оскільки не зазначено причини її
поновлення на роботі . Крім того суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що 17.04.2013 року вона не приступила
до роботи, а відповідач на протязі з
17.04.2013 року по 21.05.2013 рік складав акти
про її неявку на роботу, а в
подальшому звільняє її на прогули ,
тоді як позивачкою було подано
заяву про звільнення її з 17 квітня 2013
року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП
України за порушення відповідачем
законодавства про праці,умов
колективного договору. Судом не
дано оцінки самому колективного
договору, наданий відповідачем
колективний договір являється
нікчемним. Суд першої інстанції
розглянувши по суті спір, також не
прийняв до уваги, що у відповідача
також була можливість неодноразово
звільнити позивачку на підставі ч.1
ст.38 КЗпП України., в строк який вона
просила. Суд не врахував , що з 17.04.2013
року у ОСОБА_1 були поважні причини
, повідомлені свідком ОСОБА_2, які
перешкоджали їй приступити до
роботи., після поновлення на роботі
та були підставою подати зразу ж
заяву на звільнення з роботи. за ч.3
ст.38 КЗпП України. Вважає , що судом
першої інстанції із-за необ'єктивної
оцінки матеріалів справи , відмовлено
в задоволені стягнення інших виплат,
пов'язаних з її незаконним
звільненням.

Судом першої інстанції встановлено,
що сторони перебували у трудових
відносинах, позивачка працювала у
відповідача касиром -приймальником з
23 .04.2012 року. 26 вересня 2012 року була
звільнена з роботи за прогули без
поважних причин на підставі п.4 ст.40
КЗпП України. Рішенням апеляційного
суду Донецької області від 16.04.2013
року ОСОБА_1 поновлено на роботі та
стягнуто з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу.
На підставі зазначеного рішення суду
відповідачем було винесено наказ
№24-к від 17.04.2013 року, яким ОСОБА_1
поновлено на посаді
касира-приймальника ПТ
«Ломбард»Кредит-Експрес Курасов,
Курасова,Літвін» в м.Донецьку з 27.09.2012
року. 17 квітня 2013 року позивачка на
роботу не вийшла, подавши заяву про
її звільнення з 17 квітня 2013 року на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.
Наказом №31-к від 21 травня 2013 року
позивачку було звільнено з роботи за
прогул з 23.04.2013 року за п.4 ст.40 КЗпП
України.

В судовому засіданні позивачка та
її представник підтримала доводи
апеляційної скарги, просили її
задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні заперечували проти доводів
апеляційної скарги просили її
відхилити.

Заслухавши доповідача, доводи
позивача, його представника,
представників відповідача, дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню з наступних
підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення буз змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог позивача , суд першої інстанції
виходив з того, що звільнення ОСОБА_1
за ч.4 ст.40 КЗпП України проведене
відповідачем з дотримання вимог
трудового законодавства, оскільки
відповідач відмовив позивачу у
звільнені за ч.3 ст.38 КЗпП України,
так як вважав, що таке звільнення не
відповідає дійсності. Враховуючи,
те, що трудові відносини між
сторонами припинені не були, а
позивачка з 17.04.2013 року була відсутня
на роботі без поважних причин, то її
було звільнено за п.4 ст.40 КЗп П
України за прогули. Відмовляючи у
задоволені позовних вимог про
визнання наказу про поновлення на
роботі недійсним, зобов'язання
відповідача внести запис до
трудової книжки про поновлення
позивачки на роботі в точній
відповідності з вимогами трудового
законодавства, суд першої інстанції
виходив з того, що наказ про
поновлення на роботі та запис до
трудової книжки зроблено
відповідачем відповідно до чинного
законодавства. Вирішуючи позовні
вимоги про стягнення на користь
позивачки компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги при звільнені, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільнені, суд першої інстанції
виходив з того, що заборгованость по
заробітній платі , в тому числі
компенсації за невикористану
відпустку, відсутня. Оскільки трудові
відносини з позивачкою припинено не
за ч.3 ст.38 КЗпП. України, то підстави
для виплати вихідної допомоги
відсутні, Оскільки судом не
встановлено порушення відповідачем
трудових прав позивачки, тому також
відсутні підставі для відшкодування
моральної шкоди та стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільнені.

Такий висновок суду відповідає
доказам по справі, ґрунтується на
нормах матеріального права.

Встановлено, що сторони перебували у
трудових відносинах, позивачка
працювала у відповідача касиром
-приймальником з 23 .04.2012 року. 26
вересня 2012 року була звільнена з
роботи за прогули без поважних
причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП
України. Рішенням апеляційного суду
Донецької області від 16.04.2013 року
ОСОБА_1 поновлено на роботі та
стягнуто з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу.
На підставі зазначеного рішення суду
відповідачем було винесено наказ
№24-к від 17.04.2013 року, яким ОСОБА_1
поновлено на посаді
касира-приймальника ПТ
«Ломбард»Кредит-Експрес Курасов,
Курасова,Літвін» в м.Донецьку з 27.09.2012
року. Наказ №24-к від 17.04.2013 року
відповідачем винесено на виконання
рішення апеляційного суду Донецької
області від 16.04.2013 року.

Відповідно до п.2.10 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 р. N 58
(надалі Інструкція), у разі
необхідності, наприклад, зміни запису
відомостей про роботу після зазначення
відповідного порядкового номеру, дати
внесення запису в графі 3 пишеться:
"Запис за N таким-то недійсний.
Прийнятий за такою-то професією
(посадою)" і у графі 4 повторюються дата
і номер наказу (розпорядження) власника
або уповноваженого ним органу, запис з
якого неправильно внесений до трудової
книжки.

У такому ж порядку визнається
недійсним запис про звільнення і
переведення на іншу постійну роботу у
разі незаконного звільнення або
переведення, установленого органом,
який розглядає трудові спори, і
поновлення на попередній роботі або
зміни формулювання причини звільнення.
Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то
є недійсним, поновлений на попередній
роботі". При зміні формулювання причини
звільнення пишеться: "Запис за N
таким-то є недійсним, звільнений ..." і
зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться
посилання на наказ про поновлення на
роботі або зміну формулювання причини
звільнення.

Запис до трудової книжки
позивачки про поновлення на роботі
зроблено на підставі наказу №24-к від
17.04.2013 року у відповідності до п.2.10
зазначеної Інструкції , тому доводи
апеляційної скарги в цій
являються безпідставними.

Як вбачається із матеріалів
справи ОСОБА_1 ( а.с.8т.1) звернулася до
ПТ «Ломбард»Кредит-Експрес
Курасов,Курасова,Літвін» з заявою
про звільнення її з 17 квітня 2013 року
за власним бажанням на підставі ч.3
ст.38 КЗпП України у зв'язку з
порушенням норм трудового
законодавства ( підстава рішення суду
про поновлення на роботі від 16.04.2013
року, відсутність колективного
договору).

Відповідач не погодився на
звільнення позивачки за ч.3 ст.38 КЗпП
У, оскільки вважав, що підстави для
звільнення ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП
України відсутні. Крім того в своєму
листі у відповідь на заяву
позивачки зазначив, щодо можливості
звільнення позивачки за ч.1 ст.38 КЗпП
України при попередження роботодавця
про таке звільнення за 14 днів. (
а.с.10т.1). Зазначений лист разом з
наказом про поновлення на роботі від
17.04.2013 року №24-к було направлено
позивачці ( а.с.10,11 т.1).

В судовому засіданні позивачка не
заперечувала, що з 17 квітня 2013 року
вона на роботу не виходила, з
наказом про її поновленні на роботі
з 17 квітня 2013 року на підставі
рішення апеляційного суду Донецької
області ОСОБА_1 ознайомлена під
особистий підпис 23 квітня 2013 року (
а.с. 71 т.1).

Враховуючи те, що ОСОБА_1
допустила прогули без поважної
причини, у зв'язку з чим наказом
№31-к від 21 травня 2013 року була
звільнена за п.4 ст.40 КЗпП України
,суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов до висновку щодо відмови у
задоволені позовних вимог про
внесення зміни в формулювання
причини звільнення з роботи,
оскільки позивачем на надано
належних та допустимих доказів щодо
порушення з боку відповідача
законодавства про працю ,
колективного договору.

Для визначення правової підстави
розірвання трудового договору на
підставі частини третьої статті 38 КЗпП
України значення має сам лише факт
порушення законодавства про працю, що
спонукав працівника припинити трудові
відносини з відповідачем.

В заяві Бабух К,А. про звільнення
за ч.3 ст.38 КЗпП україни, зазначалось
відсутність на підприємстві
колективного договору, наявність
рішення апеляційного суду Донецької
області від 16.04.2013 року про
поновлення її роботі .

Доводи апеляційної скарги в
частині того, що судом першої
інстанції не досліджено сам зміст
колективного договору, та такий
колективний договір являється
нікчемним не впливають на правові
висновки суду , оскільки
колективний договір укладався на
підприємстві ,він реєстрований
відповідно до чинного на той час
законодавства, ОСОБА_1 ознайомлена з
колективним договором, про що
свідчить її підпис ( а.с.123-134 т.1).

Що стосується доводів скарги
щодо порушення законодавства про
працю, а саме незаконним звільнення
її з 27.09.2012 року, то рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 16.04.2013 року її права були
захищені поновленням на роботі ,
стягненням середнього заробітку за
час вимушеного прогулу,
відшкодуванням моральної шкоди.

Підстави для звільнення ОСОБА_1
за ч.1 ст.38 КЗпП України були
відсутні, оскільки заяви позивачка
про звільнення її саме з таких
підстав не надавала.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог про
стягнення на користь ОСОБА_1
компенсації за невикористану
відпустку, середнього заробітку за
час вимушеного прогулу , суд першої
інстанції правомірно виходив з
відсутності правових підстав для
стягнення таких виплат, оскільки
компенсація за невикористану
відпустку було виплачена позивачці,
що встановлено рішенням апеляційного
суду Донецької області від 16.04.2013
року, з 17.04.2013 року по день
звільнення , ОСОБА_1 не виходила на
роботу без поважних причин.

Підстав для відшкодування
моральної шкоди також не вбачається,
оскільки не встановлено порушення
законних трудових прав позивачки.
Оскільки звільнення ОСОБА_1
проведено не за ч.3 ст.38 КЗпП України,
підстави для стягнення вихідної
допомоги відсутні.

Враховуючи наведене,
апеляційний суд вважає, що
з'ясувавши в достатньо повному об'ємі
обставини справи, перевіривши
доводи та надавши їм належну правову
оцінку, суд першої інстанції ухвалив
рішення, що відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними
в матеріалах справи письмовими
доказами.

Приведені в апеляційній скарзі
інші доводи апеляційної скарги
зазначені висновки суду не
спростовують, зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновком суду.

Відповідно до ст.212 ЦПК.України,
виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінювати
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів в їх сукупності,
керуючись законом.

При вирішенні справи судом
першої інстанції правильно
застосовано норми матеріального
права, порушень норм процесуального
права, які б могли привести до
неправильного вирішення справи
апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,
313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а
л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Петровського районного
суду м.Донецька від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді