22-ц/775/179/2014(м)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Кочегарової Л.М.,
Попової С.А.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сателліт»
( далі ТОВ «Сателліт») про поновлення
строку для звернення до суду, зміну
формулювання підстав звільнення,
зобов'язання виплатити вихідну
допомогу, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, зобов'язання провести
нарахування компенсації за
невикористану відпустку, з урахуванням
середнього заробітку за час затримки
розрахунку,

за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 17
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з даним позовом. Посилався на
те, що з 01 лютого 2010 року працював в ТОВ
«Сателліт» машиністом очисних машин. 13
березня 2012 року його було звільнено за
п. 4 ст. 40 КЗпПУ з 15 березня 2012 року за
прогули без поважних причин. Рішенням
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 13 травня 2013 року
його поновлено на роботі та стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 14 березня 2013 року по 13 травня
2013 року в розмірі 46387,32 грв., з
вирахуванням при виплаті податків та
обов'язкових платежів, які підлягають
вирахуванню, допущено негайне
виконання рішення в частині
поновлення на роботі та виплати
місячної заробітної плати в розмірі
3350грв. На виконання рішення суду,
наказом від 14 травня 2013 року його було
поновлено на роботі, однак, зобов'язано
пройти позаплановий інструктаж з
охорони праці та скласти письмовий
іспит. 14 травня 2013 року він подав заяву
про дострокове розірвання трудового
договору згідно ст.ст. 38, 39 КЗпПУ, за
власним бажанням у зв'язку з порушенням
власником підприємства законодавства
про працю, та виплату йому вихідної
допомоги. Отримавши відмову у
задоволенні такої заяви, 15 травня 2013
року він подав повторну аналогічну
заяву, але, вдруге отримав відмову в її
задоволенні. Того ж дня, 15 травня 2013
року, змушений був подати заяву про
звільнення за угодою сторін. Наказом №
147к від 15 травня 2013 року він звільнений
за п.1 ст.36 КЗпП України. Однак,
відповідач розрахувався з ним лише 15
липня 2013 року. Тому, просив стягнути
середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 15 травня 2013 року
по 15 липня 2013 року - 6700 грв. та за період
з 15 липня 2013 року по 15 жовтня 2013 року -10
050грв.; компенсацію за невикористану
відпустку з 15 травня 2013 року по 15 липня
2013 року; поновити строк для звернення
до суду з позовом про зміну
формулювання причин звільнення;
змінити в наказі від 15 травня 2013 року
формулювання причин звільнення,
зазначивши - звільнення за власним
бажанням у зв'язку з порушенням
власником підприємства законодавства
про працю та умов колективного і
трудового договору - за ст.ст. 38, 39 КЗпП
України; стягнути вихідну допомогу у
встановленому законом розмірі
трьохмісячного заробітку.

Під час розгляду справи позивач
збільшив свої вимоги щодо стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та просив стягнути за
період з 15 липня 2013 року по 15 грудня 2013
року 23 450 грв.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 17 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник
позивача - ОСОБА_2 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1,
посилаючись на порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
встановленим обставинам справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Зокрема, посилається на те, що
висновок суду про порушення позивачем
строку для звернення до суду є
необґрунтованим, оскільки суд
помилково послався на рішення
Конституційного суду України від 22
лютого 2012 року та безпідставно не
застосував рішення КСУ № 8-рп/2013 від 15
жовтня 2013 року, яким надане офіційне
тлумачення ст. 233 КЗпП України. В
порушення норм матеріального права суд
першої інстанції не застосував
положення ст. 261 ЦК України, згідно з
якої перебіг позовної давності
починається від дня коли особа
дізналась про порушення своїх прав.
Матеріалами справи підтверджується, що
позивач дізнався про порушення своїх
прав 03 вересня 2013 року, коли не
дочекався відповіді на заяву, подану до
відповідача 03 серпня 2013 року про
проведення з ним повного розрахунку,
після чого одразу звернувся до суду.
Висновок суду про проведення
відповідачем усіх нарахувань та
виплату їх в день звільнення не
відповідають обставинам справи. Судом
не враховано, що рішення суду про
поновлення позивача на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу набрало чинності 01
липня 2013 року, однак, відповідачем було
затримано виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу на
15 днів. Судом не враховано, що
відповідач безпідставно, у порушення
Типового положення про проведення
навчання та перевірку знань з охорони
праці, зобов'язав позивача при
проходженні позапланового
інструктажу, скласти письмовий іспит,
який не передбачений Типовим
положенням.

Заслухавши пояснення
представника позивача - ОСОБА_2, який
підтримав доводи скарги та просив її
задовольнити, заперечення проти скарги
представників відповідача Тарасенко
І.В. та Пашкова О.В., які просили скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 15
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 01 липня 2013 року, ОСОБА_1
поновлено на роботі на посаді
машиніста очисних машин ТОВ «Саталліт»
з 14 березня 2012 року; стягнуто з ТОВ
«Сателліт» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 14 березня 2012 року по 13 травня
2013 року у сумі 46 387, 32 гривень, з
вирахуванням податків та обов'язкових
платежів; стягнуто з ТОВ «Сателліт» на
користь ОСОБА_1, в рахунок
відшкодування моральної шкоди, 500
гривень та допущено негайне виконання
рішення, в частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі і виплати місячної заробітної
плати у сумі 3350 гривень, з урахуванням
податків та обов'язкових платежів (а.с.
45-52).

На підставі зазначеного рішення,
наказом № 145-к від 14 травня 2013 ОСОБА_1
поновлено на посаді машиніста очисних
машин дільниці сировини з 14 травня 2013
року, зобов'язано пройти позаплановий
інструктаж з охорони праці та скласти
письмовий іспит, відповідно до
Положення «Про порядок проведення
навчання та перевірки знань з питань
охорони праці ТОВ Сателліт» (а.с. 33).

Як вбачається із заяв ОСОБА_1 від 14
травня 2013 року та 15 травня 2013 року, він
звертався до ТОВ «Сателліт» з
проханням достроково розірвати
договір, укладений між ним та ТОВ
«Сателліт», відповідно до ст.ст. 38, 39
КЗпП України, у зв'язку з порушенням
власником законодавства про працю, з
виплатою тримісячного середнього
заробітку (а.с. 67, 68).

15 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до ТОВ «Сателліт» з заявою про
припинення трудового договору,
укладеного між ним та ТОВ «Сателліт»,
за угодою сторін з 15 травня 2013 року (а.с.
69).

Наказом № 147-к від 15 травня 2013 року
ОСОБА_1 звільнено з роботи з 15 травня
2013 року за угодою сторін, згідно п. 1
статті 36 КЗпП України (а.с. 23).

Відмовляючи позивачу у
задоволенні позову про стягнення
компенсації за невикористану
відпустку з 15 травня 2013 року по 15 липня
2013 року; поновлення строку для
звернення до суду з позовом про зміну
формулювання причин звільнення; зміну
формулювання причин звільнення та
стягнення вихідної допомоги, суд
виходив з того, що правових підстав для
задоволення даного позову немає.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Згідно з п.1 ст.36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є угода сторін.

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. Працівник має
право у визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

У відповідності з положеннями
ст. 44 КЗпП України, при припиненні
трудового договору з підстав,
зазначених у пункті 6 статті 36 та
пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу (пункт 3 статті 36) -
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1 15 травня 2013 року
особисто подав заяву про звільнення з
роботи з 15 травня 2013 року за угодою
сторін, на підставі п. 1 статті 36 КЗпП
України.

Згідно з платіжним дорученням №
2684 від 15 травня 2013 року ОСОБА_1 в день
звільнення було виплачено 5 645,84
гривень (а.с. 61), чого не заперечував в
суді представник позивача.

Відповідно до розрахункового
листка за травень 2013 року зазначена
сума, з урахуванням податків та
обов»язкових платежів, складається з:
заробітної плати за один день (15 травня
2013 року) у розмірі 176,32 гривень, що
узгоджується з табелем обліку
використання робочого часу за травень
2013 року (а.с. 27-29); компенсації за
невикористану відпустку у розмірі 3363,90
гривень та одномісячного середнього
заробітку в сумі 3350 гривень, який
стягнуто за рішенням суду від 14 травня
2013 року (а.с. 63).

Згідно довідки про розрахунок
компенсації невикористаної відпустки
ОСОБА_1, компенсацію невикористаної
відпустки розраховано відповідно до
вимог Закону України «Про відпустки»
(26 днів за період з 14 березня 2012 року по
13 березня 2013 року та 3,95 днів за період з
14 березня 2013 року по 15 травня 2013 року, а
всього 30 днів) та Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів № 100 від 08 лютого 1995 року (30
днів х 112,13 гривень (середньоденна
(календарна за рік) заробітна плата) =
3363,90 гривень) (а.с. 88).

З урахуванням встановлених
обставин та вимог закону, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для зміни
формулювання причин звільнення
позивача та стягнення на його користь
вихідної допомоги і компенсації за
невикористану відпустку, оскільки
відповідач самостійно не змінював
правові підстави розірвання трудового
договору з ОСОБА_1 і звільнив його з
підстав, вказаних в останній заяві
позивача від 15 травня 2013 року. В день
звільнення ОСОБА_1 було виплачено
суму компенсації за невикористану
відпустку та нараховану заробітну
плату за 15 травня 2013 року, незважаючи
на те, що в зазначений день, як пояснили
представник позивача та представники
ТОВ « Сателліт» в судовому засіданні
апеляційного суду, ОСОБА_1 фактично не
працював, але в табелі обліку робочого
часу було зазначено про його робочі
часи в цей день. Неповідомлення
письмово про нараховані суми, належні
ОСОБА_1 при звільненні, само по собі не
тягне за собою відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України. У
зв»язку з цим, підстав для покладення
на відповідача відповідальності за
невиплату позивачеві при звільненні
вказаних сум немає. Правові підстави
для стягнення на користь позивача
вихідної допомоги відсутні, оскільки
виплата її передбачена законом у разі
звільнення працівника за п.6 ст.36 КЗп П
України, а позивач звільнений за п.1 ст.36
даного Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те,
що відповідач у порушення вимог
Типового положення про порядок
проведення навчання та перевірки
знань з питань охорони праці
зобов'язав позивача пройти
позаплановий інструктаж та здати
письмовий іспит, що свідчить про
порушення відповідачем законодавства
про працю, є безпідставними, з огляду
на те, що підстав для зміни
формулювання причин звільнення
позивача немає.

Крім того, згідно з положенням
«Про порядок проведення навчання та
перевірки знань з питань охорони праці
ТОВ «Сателліт», затвердженим наказом
№151 від 14 вересня 2011 року,
позаплановий інструктаж проводиться у
випадках перерви в роботі більше ніж 60
днів. Згідно з п. 3.2.4 даного Положення
об'єм і зміст позапланового
інструктажу визначається в кожному
конкретному випадку залежно від
причин і обставин, які потягли за
собою необхідність його проведення.
Тому, оскільки позивач не працював з
моменту звільнення - з 13 березня 2012 року
по 15 травня 2013 року, наказ про
зобов»язання пройти інструктаж
підписаний позивачем та не
оскаржувався ним, підстав для висновку
про порушення відповідачем
законодавства про працю колегія суддів
не вбачає ( а.с. 33).

Таким чином, рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
про стягнення компенсації за
невикористану відпустку з 15 травня 2013
року по 15 липня 2013 року; поновлення
строку для звернення до суду з позовом
про зміну формулювання причин
звільнення та зміну формулювання
причин звільнення, стягнення вихідної
допомоги підлягає залишенню без зміни,
як таке, що відповідає обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Що стосується рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
за період з 15 травня 2013 по день
фактичного розрахунку, то в зазначеній
частині рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Обґрунтовуючи вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку за період з 15
травня 2013 року по день фактичного
розрахунку, позивач посилався на те, що
оскільки на момент звільнення 15
травня 2013 року йому не була виплачена
сума середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнута за
рішенням суду від 13 травня 2013 року,
відповідач повинен відповідно до ст.117
КЗпП України, виплатити йому середній
заробіток за час затримки розрахунку з
дня звільнення по день фактичного
розрахунку.

Відмовляючи у задоволення даного
позову, суд виходив з того, що грошова
сума середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в розмірі 36 764,78 грв,
з урахуванням податків та обов'язкових
платежів, що була стягнута на користь
позивача за попереднім судовим
рішенням, яке не виконане, та
залишилася не виплаченою на момент
звільнення 15 травня 2013 року, не є сумою,
яку підприємство повинно було
виплатити позивачу при звільненні,
оскільки трудовим законодавством, не
передбачено стягнення середнього
заробітку за невиконання судових
рішень за трудовими спорами і така
відповідальність встановлена Законом
України «Про виконавче провадження».
Крім того, позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з вказаними вимогами.

Проте, погодитися із таким
висновком суду не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону
рішення суду в цій частині не
відповідає.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Орджонікідзевського
районного суду від 13 травня 2013 року на
користь ОСОБА_1 стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
розмір якого, з вирахуванням
обов'язкових платежів та податків
становить 36 764,78 грв.

В день звільнення 15 травня 2013
року, згідно з графіком обліку робочого
часу, ОСОБА_1 працював, але зазначена
сума виплачена йому не була.

10 липня 2013 року ОСОБА_1 повідомив
ТОВ «Сателліт» про розрахунковий
рахунок установи банку для
перерахування на його ім'я стягнутої
за рішенням суду суми середнього
заробітку за час вимушеного прогулу (
а.с. 72).

Відповідно до платіжного
доручення № 3602 від 12 липня 2013 року, на
виконання рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 13
травня 2013 року, яке набрало законної
чинності 01 липня 2013 року, ТОВ
«Сателліт» 12 липня 2013 року
перерахувало на користь ОСОБА_1
грошову суму в розмірі 36 764,78 гривень
(а.с. 62).

Відповідно до положень ст.ст.47, 116
КЗпП України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
проводяться в день звільнення, а якщо
працівник в день звільнення не
працював - не пізніше наступного дня
після пред'явлення працівником вимоги
про розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. Не проведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку у
зазначені строки, є підставою для
відповідальності, передбаченої ст.117
цього Кодексу, тобто, виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Статтею 117 цього Кодексу
встановлено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Згідно з роз'ясненнями, які
містяться у п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку з затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства суми в день
звільнення, суд, на підставі ст.117 КЗпП
України, стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутність в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цих норм права
надав і Конституційний Суд України в
рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень ст.233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117,
237-1цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм свідчить
про те, що всі суми, належні до сплати
працівникові, мають бути виплачені у
день звільнення цього працівника. За не
розрахунок при звільненні,
невиконання рішення суду про
стягнення заборгованості по
заробітній платі для відповідача
наступає відповідальність,
передбачена ст.117 КЗп П України, а не
інша - за Законом України « Про
виконавче провадження», оскільки
правовідносини щодо фактичного
розрахунку не переходять у площину
виконавчого провадження.

За своєю суттю середній заробіток
за час вимушеного прогулу є
компенсаційною виплатою за порушення
права на оплату праці, яка
нараховується у розмірі середнього
заробітку, тобто, є заробітною платою.
Оскільки у зв'язку з незаконним
звільненням позивач не працював, йому
не нараховувалася та не виплачувалася
заробітна плата. При поновленні
позивача на роботі, в порядку ст.235 КЗп П
України судом стягнута заробітна
плата за період, коли позивач не
працював з вини підприємства.

Суд першої інстанції, відмовляючи
у задоволенні позову, не врахував
зазначене та дійшов помилкового
висновку про те, що сума середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
не є тою сумою, яка підлягає виплаті
при звільненні.

Таким чином, оскільки на момент
звільнення ОСОБА_1 відповідачем не
було виплачено йому суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
судовим рішенням про поновлення на
роботі за попереднім звільненням, для
відповідача наступає
відповідальність, передбачена ст.117 КЗ
п П України.

Підстав, які б свідчили про
поважність причин не проведення
розрахунку з позивачем, відповідно до
вимог закону, відповідач суду не надав.
Сума, стягнута за рішенням суду в межах
місячного заробітку позивача була
виплачена йому в день звільнення,
розмір середнього заробітку за час
вимушеного прогулу відповідачем не
оспорювався.

Посилання суду на пропуск строку
позовної давності позивачем при
зверненні до суду є не обґрунтованими.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у
своєму рішенні від 22 лютого 2012 року
№4-рп/2012 визначив, що в аспекті
конституційного звернення положення
частини першої статті 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей
116,117,237-1 Кодексу слід розуміти так, що
для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або, повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Оскільки про фактичне проведення
розрахунку відповідач ОСОБА_1 не
повідомляв, і цього не заперечували
під час апеляційного розгляду справи
представники відповідача, 10 липня та 3
серпня 2013 року позивач звертався до
відповідача з письмовими запитами щодо
надання інформації про розмір
нарахувань, повний розрахунок та
перерахування середнього заробітку
за час вимушеного прогулу і середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку, на які не отримав
відповіді і звернувся до суду 30 жовтня
2013 року, колегія суддів вважає, що
підстав для висновку про пропуск
позивачем встановленого законом
строку для звернення до суду немає.

Таким чином, враховуючи
встановлені судом обставини справи та
вимоги закону , колегія суддів вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_2 про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя від 13 травня 2013 року та
ухвали апеляційного суду Донецької
області від 1 липня 2013 року, яким
рішення суду першої інстанції залишено
без зміни, середньоденна заробітна
плата ОСОБА_1 становить 157,78 грв.( а.с.
45-58), що не оспорюється сторонами та,
відповідно до ст.61 ЦПК України, є
обставинами, які не підлягають
доказуванню у даній справі.

Час затримки розрахунку за період
з наступного дня після звільнення
ОСОБА_1 - 16 травня 2013 року до дня
фактичного розрахунку - 11 липня 2013 року
(оскільки 12 липня 2013 року грошові
кошти були перераховані на рахунок
позивача) становить 56 днів.

Розмір середнього заробітку за
час затримки розрахунку за вказаний
період, з урахуванням середньоденного
заробітку позивача, буде становити - 8
835,68 грв. ( 157,78 х 56). Вказана сума
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

З урахуванням викладеного,
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду в частині
відмови у стягненні середнього
заробітку за час затримки розрахунку -
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову в
зазначеній частині

В решті частини рішення
залишається без зміни.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір за розгляд
справи в суді першої інстанції в
розмірі - 883,56 грв., за апеляцій ний
розгляд справи - 441,78 грв., а всього 1325,34
грв.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 17 грудня 2013 року, в частині
відмови у стягненні середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
скасувати.

Позов ОСОБА_1 в зазначеній частині
задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сателліт» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки розрахунку при
звільненні за період з 16 травня 2013 року
по 11 липня 2013 року в сумі 8 835,68 грв.

Це ж рішення в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ
«Сателліт» про відмову у позові про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку з 15 травня 2013
року по 15 липня 2013 року; поновлення
строку для звернення до суду з позовом
про зміну формулювання причин
звільнення та зміну формулювання
причин звільнення, стягнення вихідної
допомоги залишити без зміни.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сателліт» в дохід
держави судовий збір в сумі 1325,34 грв.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді