22-ц/795/519/2014 Головуючий у I інстанції
-Литвиненко І. В. Доповідач -
Горобець Т. В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

Головуючого - судді
Горобець Т.В.,

Суддів - Хромець Н.С., Бечка
Є.М.

При секретарі - Рудик І.І.

за участі представника
банку Рожка С.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 16 січня 2014 року у справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства „Комерційний банк
„Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

В С Т А Н О В И
В :

В апеляційній скарзі на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 16 січня 2014 року, яким
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства „Комерційний
банк „Приватбанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволені ОСОБА_2 просить
скасувати це рішення та ухвалити
рішення про відмову у задоволені
позовних вимог.

Апелянт зазначає, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та з неповним з"ясуванням обставин, що
мають значення для справи.

Зокрема у скарзі йдеться про те, що
позивач її не ознайомлював з „Умовами
та правилами надання банківських
послуг," які вважаються невід"ємною
частиною укладеного між нею та банком
договору, доказів про ознайомлення з
такими Умовами суду не надано, тому ці
Умови та Правила є нікчемними.

Також апелянт зазначає, що умови
кредитного договору відповідно до ч.3
ст.18 Закону України „Про захист прав
споживачів" є несправедливими, факт
користування нею кредитними коштами
взагалі недоведеним , як і не доведеним
розмір її заборгованості за кредитним
договором, який ґрунтується на
суперечливих розрахунках.

В скарзі, крім того, звертається увага
суду на те, що жодне з її заперечень не
було розглянуте судом першої
інстанції, у тому числі і щодо пропуску
строку позовної давності як за
основним зобов"язанням так і по
неустойці, а також щодо протиправності,
усупереч ч.4 ст. 55 Закону України „Про
банки і банківську діяльність"
збільшення в односторонньому порядку
суми кредиту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника банку, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
09 лютого 2008 року між закритим
акціонерним товариством комерційний
банк „Приватбанк", правонаступником
якого є ПАТ КБ „Приватбанк", та ОСОБА_2
укладено кредитний договір, за яким
остання отримала платіжну картку з
кредитним лімітом 1000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Кінцевий термін
повернення співпадає з строком дії
картки ( а.с.14-22).

Відповідачка зобов'язання за вказаним
кредитним договором належним чином не
виконала, у зв'язку з чим виникла
заборгованість, яка станом на 31 серпня
2013 року становила 22564 грн. 18 коп. та
складається із суми заборгованості за
кредитом - 6944,03 грн., заборгованості по
відсоткам за користування кредитом -
11079 грн 75 коп, заборгованості по
комісії за користування кредитом - 3227
грн 82 коп, штрафу 1312 грн 58 коп, що
підтверджується розрахунком (а.с. 6-13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
невиконання ОСОБА_2 вимог кредитного
договору, несплата грошей на
повернення кредиту та нарахованих
процентів за користуванням кредитом є
підставою для стягнення боргу з
відповідача. Крім того, судом першої
інстанції зазначено, що оскільки п.9.12
Умов і правил надання банківських
послуг передбачено пролонгацію дію
договору, то банком не пропущений
строк позовної давності. Підстав для
зменшення розміру неустойки судом не
встановлено з огляду на відсутність
підстав, передбачених ч.3 ст.551 ЦК
України, які є необхідними для
зменшення розміру неустойки за
клопотанням відповідача.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає матеріалам справи та
ґрунтується на положеннях ст.261,258, 551,526,
610, 629, 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, якими
регулюються спірні правовідносини.

Доводи апелянта про недійсність Умов
та правил надання банківських послуг
та про те що вона їх раніше не бачила та
не підписувала спростовуються заявою
ОСОБА_2 від 9 лютого 2008 року в якій
зазначено, що вона (ОСОБА_2)
ознайомилась та згодна з Умовами та
Правилами надання банківських послуг,
а також тарифами банку, які були надані
їй для ознайомлення в письмовому
вигляді , а також у заяві зазначено, що
вона своїм підписом підтверджує факт
отримання повної інформації про умови
кредитування в Приват Банк. Під цим
текстом знаходиться підпис
відповідачки з зазначенням дати його
вчинення, який не оскаржується ( а.с.
14-15,45).

Також не заслуговують на увагу доводи
скарги щодо незастосування судом
строку позовної давності, враховуючи
наступне. Пунктом 9.12 Умов та правил
надання банківських послуг
вбачається, що договір діє на протязі
12 місяців з моменту підписання. В разі ,
якщо на протязі цього строку жодна із
сторін не проінформує іншу сторону про
припиненні дії Договору, він
автоматично пролонгується на такій же
строк. Пролонгація договору полягає у
продовженні його строку зі збереженням
тих умов, на яких його було укладено
(якщо інше не передбачено договором),
зокрема щодо самої умови про порядок
пролонгації договору, які також
залишаються чинними.

Також, строк дії карти визначено на
карті ( місяць і рік), але відповідно до
п.п.3.1.1.,3.1.3 Правил, по закінченню строку
дії карти, її дія продовжується банком
на новий строк, якщо раніше збігу
строку, не надійшла заява про закриття
картрахунку.

З наданої банком інформації на запит
апеляційного суду, встановлено, що
строк дії картки НОМЕР_1, виданої ОСОБА_2
був встановлений до січня 2012 року,
перевипуск вказаної картки здійснений
банком на 4 роки з строком дії до січня
2016 року, оскільки завчасної заяви від
ОСОБА_2 про її закриття не надходило, у
зв"язку з чим, суд не мав підстав для
застосування строку позовної
давності, про що також вірно зазначено
в рішенні суду . Відповідно до ст. 261 ЦК
України початок перебігу строку
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто, коли особа
довідалась або могла довідатись про
порушення свого права. Отже,
враховуючи, що строк дії карти був
продовжений шляхом її перевипуску на
підставі п.3.1.3 Правил користування
платіжною карткою до 2016 року, строк
позовної давності банком не було
пропущено. Доводи щодо не застосування
судом спеціального строку позовної
давності до нарахувань неустойки,
також не заслуговують на увагу,
оскільки , як вбачається з розрахунку,
у вигляді неустойки було нараховано
лише штрафні санкції, які за наявності
прострочених зобов"язань,
розраховуються одноразово лише на
момент пред"явлення позову, а
заборгованість по пені не нарахована і
у суму загального боргу не включена (
а.с.13).

Не заслуговують на увагу також доводи
апелянта стосовно сумніву у
правильності нарахування позивачем
суми заборгованості. Згідно Умов та
Правил надання банківських послуг
відповідач зобов"язався погашати
заборгованість по кредиту, процентам
за користування ним та комісію на
умовах, передбачених даним договором.
Позивачем було надано суду розрахунок
заборгованості, виконаний у
відповідності до умов укладеного
сторонами договору, і підстав для
сумнівів у правильності розрахунку,
здійсненого банком, апеляційний суд не
вбачає.

На підвердження свого сумніву, у
супереч вимог ст. 10,60 ЦПК України
відповідачкою ОСОБА_2 не було надано
суду жодного належного та допустимого
доказу неправомірності розрахунку і не
було заявлено жодних клопотань про
витребування судом належних та
допустимих доказів, якщо самостійно
отримати такі доказі сторона
позбавлена можливості. .

Посилання апелянта на безпідставне,
без її згоди, збільшення банком суми
кредиту не заслуговують на увагу,
оскільки спростовуються п.3.2 Умов та
Правил надання банківських послуг,
відповідно до якого клієнт надає банку
свою згоду на те, що кредитний ліміт
встановлюється за рішенням Банку, та
клієнт надає право Банку у любий час
змінити (зменшити, або збільшити)
кредитний ліміт. Крім того, п. 3.3
зазначає , що підпис вказаного
Договору є прямою та безумовною згодою
Тримателя картки відносно прийняття
будь-якого розміру Кредитного ліміту,
встановленого Банком.

Твердження апелянта щодо відсутності у
позивача доказів на підтвердження
факту зняття ОСОБА_2 коштів з
карткового рахунку та користування
ними, спростовується наданим суду
розрахунком заборгованості за
договором від 9 лютого 2008 року
укладеного між Банком та
клієнтом-ОСОБА_2 з якого вбачається про
зняття з карткового рахунку
відповідача коштів. Крім того, банком
суду надано інформацію, роздруковану з
карткового рахунку відповідачки, з
якого вбачається що 08.02.2008 року ОСОБА_2
було встановлено ліміт на її
картковому рахунку НОМЕР_1 у 1000,00 грн, як
і передбачено договором. 22.02.2008 року ця
сума за мінусом 27.00 грн комісії була
зарахована на кредитну карту
відповідача( а.с.52). Доказів
спростування зазначених фактів,
відповідачкою суду не було надано.

Також, не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині
щодо сумнівів у розмірі заборгованості
за кредитом з підстав розбіжностей сум
на виписці з її карткового рахунку (
а.с52-.75) та на розрахунку, наданому
банком в якості доказу розміру
заборгованості ( а.с.6-19).

Зазначені документи мають самостійне
призначення та засвідчують різні
факти, на підтвердження яких
видавались. Зокрема, в виписці з
карткового рахунку засвідчена
інформація щодо руху коштів на рахунку,
а в розрахунку заборгованості хоча і
відображається рух коштів, але з
врахуванням тих обставин, які свідчать
про неналежне виконання відповідачем
своїх зобов"язань з врахуванням при
цьому донарахованих сум пені, комісії,
процентів згідно умов договору, отже,
суми наведені у цих документах, не
обов"язково мають співпадати у цифрах.

Доводи апелянта про несправедливість
умов кредитного договору
спростовуються положеннями ст. 204 ЦК
України щодо презумпції правочину.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України ,
правосуддя у цивільних справах
здійснюється на засадах змагальності
сторін, тому кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. З огляду на
викладене, суд не знаходить підстав
для скасування рішення суду, яке
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Апелянтом не надано жодного доказу на
підтвердження своїх вимог, а доводи
апеляційної скарги не містять
правового обґрунтування , яке може бути
підставою для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог ,
заявлених у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 209,218,303, 307, 308, 314-315, 317 319
ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 16 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: