Ухвала

іменем україни

2 квітня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» на рішення
Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 11 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 12 листопада 2013
року,

встановила:

У травні2013 року публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - Банк)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 14 серпня 2007
року між Банком та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, згідно якого
відповідачу був наданий кредит шляхом
відкриття відновлюваної відкличної
кредитної лінії на загальну суму 30 000
грн.

Посилаючись на невиконання
відповідачкою належним чином своїх
зобов'язань по кредитному договору, що
призвело до утворення заборгованості,
яка станом на 16 листопада 2012 року
склала 3 080,55 грн, позивач просив
стягнути з ОСОБА_3 вищевказану суму та
судові витрати.

Рішенням Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 11 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 12 листопада 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суду першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що в
ході виконання кредитного зобов'язання
боржник передав кредиторові відступне,
розмір, строк і порядок передання якого
визначене самим кредитором, що
останнім було прийнято, а тому в силу
ст. 600 ЦК України відбулося повне
припинення юридичного зв'язку між
сторонами.

Проте з таким висновком погодитися не
можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання договору.

Згідно ст. 600 ЦК України, якою керувався
суд при вирішенні спору, зобов'язання
припиняється за згодою сторін
внаслідок передання боржником
кредиторові відступного (грошей,
іншого майна тощо).

Судом установлено, що 14 серпня 2007 року
між сторонами укладено кредитний
договір, за умовами якого Банком надано
ОСОБА_3 кредит шляхом відкриття
відновлюваної відкличної кредитної
лінії на загальну суму 30 000 грн (а.с. 8).

Зобов'язання за кредитним договором
позичальник виконувала неналежним
чином, внаслідок чого станом на 11
жовтня 2011 року виникла заборгованість
в сумі 5 431,31 грн.

Банк звернувся до ОСОБА_3 з письмовою
пропозицією прийняти його умови для
повного розрахунку за кредитом,
сплатити грошові кошти, визначивши їх
розмір, строк і порядок сплати, та
зазначив, що у разі надходження на
рахунок ОСОБА_3 однієї з вказаних сум
згідно вказаних термінів залишок по
сумі заборгованості буде анульовано за
самостійним рішенням Банка і кредит
буде закрито (а.с. 33).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
посилався на те, що 7 листопада 2011 року
ОСОБА_3 погасила заборгованість за
тілом кредиту в сумі 2 231,31 грн, про що
свідчить надана останньою квитанція
про сплату заборгованості, після чого
по рахунку будь-яких операцій по
отриманню коштів не здійснювала.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав,
встановлених ст. 11 цього Кодексу,
зокрема: договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його
припинення з підстав, передбачених
договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК
України).

Підстави припинення зобов'язань
зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК
України та не передбачають можливість
припинення зобов'язання у зв'язку з
реструктуризацією боргу.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК
України).

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі часткове погашення боргу,
яке не покриває суму заборгованості за
кредитом, не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору й не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суд не встановив, чи фактично
погашена боржником заборгованість за
кредитним договором, хоча зазначена
обставина має суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування, як зазначено у ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Суд не врахував зазначених норм, у
порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України не дослідив та не дав належної
оцінки наданого позивачем розрахунку
заборгованості (а.с.15), не вказав у
своєму рішенні, якими доказами він
спростовується.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 11липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 12 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.К. Гримич

О. В. Умнова

І.М. Фаловська