РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в складі

головуючого - судді Придачук
О.А.

при секретарі -
Приходько Л.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - голови
профкому первинної профспілкової
організації атестованих пожежних
Ужгорода, що діє в інтересах ОСОБА_1 -
ОСОБА_2

представника первинної профспілкової
організації атестованих пожежних
Ужгорода, ОСОБА_1 -
адвоката ОСОБА_3

представника відповідача - Ізганич
Н.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгороді
справу за позовом первинної
профспілкової організації атестованих
пожежних Ужгорода і інтересах ОСОБА_1
до державного пожежно-рятувального
загону № 1 управління Державної служби
України з надзвичайних ситуацій в
Закарпатській області про стягнення
заборгованості по оплату надурочної
роботи та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з даним
позовом, в якому просить стягнути з
Державного пожежно-рятувального
загону № 1 Управління Державної служби
України з надзвичайних ситуацій в
Закарпатській області на користь
ОСОБА_1 доплату у подвійному розмірі за
роботу в надурочний час за 2006 - 2011 роки
в сумі 11800,18 грн., компенсацію втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати в сумі 3250,37 грн.,
моральну шкоду в сумі - 3000,0 грн., а також
1000,00 грн. на оплату правової допомоги
адвоката.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що
ОСОБА_1 з 08 лютого 2006 року працював на
посаді пожежного ППЧ-14 смт. Середнє
Ужгородського РВ ГУМНС в Закарпатській
області. Звільнений з роботи 25 серпня
2011 року за п. 1 ст. 40 КЗпПУ(скорочення
штатів). Під час роботи кожну четверту
добу він ніс добове чергування, що
згідно Статуту служби пожежної охорони
та Розпорядку дня складало 24 години 30
хвилин щодоби. Під час процедури
звільнення з роботи в порушення ст. 116
КЗпП України з ним не було проведено
повного розрахунку, а саме: не була
оплачена робота в надурочний час за
весь час роботи, яка згідно ст. 106 КЗпП
України, п. 11 ст. 22 Закону України «Про
пожежну безпеку» оплачується в
подвійному розмірі годинної ставки,
оплата праці за службу понад
установлений законодавством робочий
час, а також у дні щотижневого
відпочинку та святкові дні
проводиться в порядку і розмірах
згідно вимог трудового законодавства.
Натомість, відповідач ігнорував вимоги
чинного законодавства та
нормативно-правових актів,
регламентуючих його діяльність,
мотивуючи це відсутністю коштів, і до
останнього часу навіть не вів обліку
надурочного часу та не нараховував
відповідні кошти для його оплати.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» оплата за роботу в
надурочний час є додатковою заробітною
платою. Розрахунки оплати надурочного
часу складено, виходячи на основі
встановленого розміру мінімального
окладу та тарифного розряду,
посадового окладу, який встановлено
Наказом МНС України від 10 липня 2006 року
№ 431, який введений в дію з 01 січня 2006
року, і в разі збільшення рівня
мінімальної заробітної плати
збільшується на відповідний відсоток
відповідно тарифного коефіцієнта (4
тарифний розряд, що відповідає посаді).
Таким чином, відповідач повинен
сплатити ОСОБА_1 за роботу в надурочний
час за 2006-2011 роки в розмірі 15067,85 грн.
Також згідно Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» № 2050 від 19 жовтня 2000 року та
в порядку, встановленому постановою
КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року, ОСОБА_1
має право на компенсацію, яка має бути
виплачена йому відповідачем в порядку
та розмірах, передбачених
вищевказаними Постановами Кабінету
Міністрів України, а тому відповідач
повинен сплатити йому компенсацію в
сумі 4085,21 грн. Однак, не зважаючи на
вищевикладене, адміністрація,
ігноруючи норми чинного законодавства
та накази вищестоящих органів МНС,
знущається над ОСОБА_1, примушуючи його
витрачати матеріальні кошти на
вишукування доказів своєї правоти,
свій вільний час та зусилля, необхідні
для відновлення свого права, юридичну
допомогу тощо, що привело до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагає від ОСОБА_1
додаткових зусиль для організації його
життя. Враховуючи довготривалість
моральних страждань ОСОБА_1 на протязі
6 років, відповідач зобов'язаний
відшкодувати йому згідно ст. 237-1 КЗпП
України моральну шкоду в сумі 3000 грн. -
по 500 грн. на 6 років. Вищевикладені
порушення відповідачем норм чинного
законодавства України є грубим
порушенням його конституційних (ст. 43
Конституції України), трудових (ст. 106
КЗпП України та ст. 3 Закону України
«Про оплату праці») та професійних (п. 1
ст. 22 Закону України «Про пожежну
безпеку», Закону України «Про правові
засади цивільного захисту») прав.
Згідно частини 2 ст. 233 КЗпП України у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

На підставі вищенаведеного просить
позов задовольнити.

В процесі розгляду справи представник
позивача ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги
та просив стягнути з відповідача на
користь ОСОБА_1 доплату у подвійному
розмірі за роботу в надурочний час за
2006 - 2011 роки в сумі 10138,44 грн.,
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх виплати
в сумі 2566,63 грн., моральну шкоду в сумі
- 3000,0 грн., а також 1000,00 грн. на оплату
правової допомоги адвоката.

В судовому засіданні представник
позивача - голова профкому первинної
профспілкової організації атестованих
пожежних Ужгорода, що діє в інтересах
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представник первинної
профспілкової організації атестованих
пожежних Ужгорода, ОСОБА_1 - адвокат
ОСОБА_3, особа, в інтересах якої подано
позов - ОСОБА_1 - уточнені позовні вимоги
підтримали, просили такі задовольнити.
Додатково пояснили, що ОСОБА_1 чергував
кожну четверту добу не менше 24 з
половиною години щочергування. Іноді
приходилося здавати чергування і
пізніше в зв'язку з виїздом на пожежу,
так як згідно ст. 202 Статуту служби ДПО,
який розповсюджувався і на професійну
пожежну охорону, під час здачі
чергування на пожежу виїжджає зміна,
яка здає чергування, і фактично
передача техніки проходить на пожежі.
Не зважаючи на те, що не лише КЗпП
України, але і іншими нормативними
актами та законами, регламентуючими
діяльність пожежної охорони (ст. 22
Закону України «Про пожежну безпеку» з
1993 року, ст. 54 Закону України «Про
правові засади цивільного захисту» з
2004 року), передбачена оплата надурочної
роботи чи роботи у вихідні дні згідно
чинного трудового законодавства, по
теперішній час жодний з пожежних, крім
тих, хто звертався до суду, її не
отримував. ОСОБА_1 був працівником
професійної пожежної охорони, робота
та оплата за яку регламентується
насамперед КЗпП України. Згідно
чинного законодавства йому
гарантувався 40-годинний робочий
тиждень. В зв'язку з порядком добових
чергувань для подібних працівників
запроваджується підсумковий облік
робочого часу, при якому береться до
уваги місячні норми робочого часу,
встановлені наказами Мінпраці та
соцполітики. Згідно ст. 106 КЗпП України
оплата праці в надурочний час
проводиться в подвійному розмірі
годинної ставки. В зв'язку з тим, що
відповідач частково визнав позов, але
без урахування робочого часу зміни
чергувань, і для того, щоб не вводити
плутанину в показники кількості
надурочного часу, позивач погоджується
з показниками, які містяться в „Табелі
надурочного часу ППЧ-14", що поданий
відповідачем, але з врахуванням 40 годин
в рік зміни чергування, які мають
враховуватись в фактичний
відпрацьований час. Дані, які містяться
в розрахунках, підтверджуються:
показниками надурочного часу самого
відповідача плюс робочий час на зміну
чергування, даними про розмір
мінімальної заробітної плати
відповідно до Законів України «Про
бюджет України», тарифного розряду та
тарифного коефіцієнту, встановленого
для працівників МНС наказом МНС № 431
від 31 липня 2006 року.

Також зазначили, що не відповідає
дійсності твердження відповідача про
безпідставність та необґрунтованість
тверджень про тривалість добового
чергування, оскільки відповідач не
враховує в баланс фактично
відпрацьованого часу 30 хвилин кожного
чергування на зміну караулів і 10 хвилин
робочого часу підготовки до зміни
караулів, що є фактичним робочим часом
особового складу, так як ці вимоги
містяться в Статуті Служби (аналогу
внутрішнього трудового розпорядку), і
складає не основну долю надурочного
часу (приблизно 20%). Доказом того, що
зміна чергувань є робочим часом,
служить затверджений адміністрацією
внутрішній трудовий Розпорядок та
Статут служби пожежної охорони - ст. 188,
190-193, 195-199 якого визначають перелік тих
обов'язкових дій при прийнятті та здачі
чергування, які в обов'язковому порядку
особовий склад зобов'язаний виконати
під час зміни чергування з 9.00 до 9.30
годин. Згідно статуту особовий склад
повинний прибути до пожежної частини
не пізніше ніж за 10 хвилин до початку
зміни, - і це має рахуватись робочим
часом.

В ст. 202 Статуту Служби міститься норма,
по якій зміна, що зміняється,
вважається вільною від несення служби
лише після моменту подачі сигналу
"Відбій" , а згідно ст. 204 у випадку
тривоги до подачі команди "відбій " на
пожежу зобов'язаний виїжджати караул,
що змінюється. І лише у разі, якщо для
ліквідації пожежі потрібно більше ніж
одна година, караул, який виїхав на його
ліквідацію, міняється на місці пожежі.
Тому період здачі та прийняття
чергування, за який особовий склад ще і
зобов'язаний виїжджати на пожежу, є
фактичним відпрацьованим робочим
часом. В іншому випадку особовий склад
мав би право негайно після 09 - ої години
бути вільним від чергування. А в разі,
якщо на нього за цей час накладаються
виконання певних службових обов'язків,
цей час є робочим.

Також додали, що ОСОБА_1 працював не в
ПДПЧ № 2 м. Ужгорода, а в ППЧ № 14 смт.
Середнє. Але всі пожежно-рятувальні
підрозділи, які входять до складу
одного гарнізону (в даному випадку,
Ужгородського), несуть службу по одному
тому ж ідентичному Розпорядку дня, в
якому можуть змінюватись часи початку
тих чи інших заходів, але час початку та
зміни караулів має бути однаковий (ст.
189 Статут служби. Час зміни варт у
пожежних частинах по охороні міст
встановлюється начальником гарнізону
пожежної охорони. При цьому зміна варт
у всіх частинах пожежної охорони МВС
міста (району, області) повинна
проводитися в один і той же час.) В
зв'язку з тим, що керівництво ППЧ № 14
відмовилось надати копію розпорядку
дня, позивач отримав ідентичний
Розпорядок з іншої частини того ж
гарнізону.

Щодо безпідставності, на думку
відповідача, посилання на норми Закону
України „Про пожежну безпеку ", який на
час подачі позову втратив свою
чинність (з 01 липня 2013 року), то вимоги
позову стосуються періоду з лютого 2006
року по серпень 2011 року (строку роботи
позивача), коли ці норми були дійсними.
Щодо посадового окладу - пояснили, що
розрахунки провадилися у
відповідність з чинним законодавством,
а саме : КЗпП України, Законом України
«Про оплату праці» та Наказом МНС
України № 431 від 10 липня 2006 року, норми
якого застосовувалися з 01 січня 2006
року. Згідно них (додаток № 19 Наказу)
начальнику варти був встановлений 8
тарифний розряд, що згідно додатку № 1
до наказу № 431 відповідав тарифному
коефіцієнтові - 1, 47, а з 01 вересня 2008
року - 1.64. Відповідно до Примітки
Додатку №1 „Посадові оклади (тарифні
ставки) за розрядами Єдиної тарифної
сітки визначаються шляхом множення
окладу (ставки) працівника 1 тарифного
розряду на відповідний тарифний
коефіцієнт», що відповідає даним, які
містяться в розрахунках позивача.
Також додали, що знущання відповідача
над позивачем, який обіцяє поновити
позивача на роботи, примушуючи його
замість належного відпочинку та
відновлення сил та здоров'я витрачати
матеріальні кошти на вишукування
доказів своєї правоти, свій вільний час
та зусилля, необхідні для відновлення
свого права, юридичну допомогу тощо, що
привело його до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя і
вимагають від позивача додаткових
зусиль для організації його життя,
порушення стосунків з оточуючими
людьми, - призвело до заподіяння
позивачу моральної шкоди. Згідно
чинного законодавства працівникам
пожежної охорони заборонено займатися
будь якою підприємницькою чи іншою
діяльністю (працею), що позбавляло
позивача права забезпечувати себе та
свою родину максимально досяжного
рівня життя та на захист своїх
економічних і соціальних інтересів, а
відповідач, не оплачуючи належні
виплати, фактично скорочуючи йому
зарплату, ще більше знижав його рівень
життя. Відповідно до положень
Конституції України, зокрема статті 56,
ОСОБА_1 має право на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної внаслідок порушення його
прав і свобод та законних інтересів
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу державної влади,
і у відповідність з постановою Пленуму
ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року п. 10-1 вона
підлягає відшкодуванню за рахунок
держави. Сума моральної шкоди
розрахована, виходячи з норми
кримінального права - ст. 175 КК України,
по якій за безпідставну невиплату
заробітної плати чи іншої установленої
законом виплати громадянам
передбачений штраф від ста до трьохсот
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян.

У судовому засіданні представник
відповідача уточнені позовні вимоги
визнала частково, а саме - на суму 6345,74
грн., в решті позовних вимог позовну
заяву вважає необґрунтованою,
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню із наступних підстав.
Твердження позивача про те, що згідно
статуту служби пожежної охорони та
розпорядку дня добове чергування
працівника складає 24.30 годин є
безпідставним та не обґрунтованим, так
як згідно книги служби добове
чергування працівників складає 24
години, а саме - із 09.00 год. одного дня до
09.00 год. наступного дня. Окрім того,
безпідставним є посилання позивача на
ст. 22 Закону України «Про пожежну
безпеку», оскільки такий втратив
чинність із 01 липня 2013 року і на момент
пред'явлення позову до суду вже не був
чинним. Відповідно до ст. 106 КЗпП
України робота у нічний час
оплачується у підвищеному розмірі,
встановлюваному генеральною,
галузевою (регіональною) угодами та
колективним договором, але не нижче 20
відсотків тарифної ставки (окладу) за
кожну годину роботи у нічний час.
Згідно розрахунку оплати надурочного
часу за 2006 рік, який подав позивач, сума
оплати за надурочно відпрацьовані
роботи за 2006 рік становить 1183,44 грн., і
дана сума оплати надурочного часу, яка
наведена позивачем, є безпідставною та
спростовується наступним. Згідно з
табелем обліку робочого часу, що є
єдиною підставою для нарахування таких
виплат, ОСОБА_1 за 11 місяців 2006 року
фактично відпрацював 1870 годин, при
встановленій для нього нормі робочого
часу 1796 годин. Таким чином, кількість
надурочно відпрацьованих годин у 2006
році у ОСОБА_1 становить 74 години та
складає суму 335,96 грн., а не 1183,44грн., як
про це зазначає відповідач у своєму
розрахунку. За розрахунком оплати
надурочного часу за 2007 рік, який подав
позивач, сума оплати за надурочно
відпрацьовані роботи за 2007 рік
становить 1441,66 грн., і така сума оплати
надурочного часу, яка наведена
позивачем є безпідставною та
спростовується наступним. Згідно з
табелем обліку робочого часу, що є
єдиною підставою для нарахування таких
виплат, ОСОБА_1 за 12 місяців 2007 року
фактично відпрацював 1999 годин, при
встановленій для нього нормі робочого
часу 1834 годин. Таким чином, кількість
надурочно відпрацьованих годин у 2007
році у ОСОБА_1 становить 165 години та
складає суму 631,20 грн., а не 1441,66 грн., як
про це зазначає відповідач у своєму
розрахунку. Частиною 2 ст. 65 КЗпП
України передбачено, що надурочні
роботи не повинні перевищувати для
кожного працівника чотирьох годин
протягом двох днів підряд і 120 годин на
рік. Із врахуванням того, що ОСОБА_1 у 2007
році надурочно відпрацював 165 годин,
оплаті, згідно ст. 65 КЗпП України,
підлягають тільки 120 годин. Згідно
розрахунку оплати надурочного часу за
2008 рік, який подав позивач, сума оплати
за надурочно відпрацьовані роботи за
2008 рік становить 1693,93 грн. і така сума
оплати надурочного часу, яка наведена
позивачем, є безпідставною та
спростовується наступним. Відповідно з
табелем обліку робочого часу, що є
єдиною підставою для нарахування таких
виплат, ОСОБА_1 за 12 місяців 2008 року
фактично відпрацював 1975 годин, при
встановленій для нього нормі робочого
часу 1843 годин. Таким чином, кількість
надурочно відпрацьованих годин у 2008
році у ОСОБА_1 становить 132 години та
складає суму 727,10 грн., а не 1693,93 грн., як
про це зазначає відповідач у своєму
позові. Із врахуванням того, що ОСОБА_1 у
2008 році надурочно відпрацював 132 годин,
оплаті, згідно ст. 65 КЗпП України,
підлягають тільки 120 годин. Згідно
розрахунку оплати надурочного часу за
2009 рік, який подав позивач, сума оплати
за надурочно відпрацьовані роботи за
2009 рік становить 2152, 58 грн. Сума оплати
надурочного часу, яка наведена
позивачем, є безпідставною та
спростовується наступним. Відповідно з
табелем обліку робочого часу, що є
єдиною підставою для нарахування таких
виплат, ОСОБА_1 за 12 місяців 2009 року
фактично відпрацював 1937 годин, при
встановленій для нього нормі робочого
часу 1812 годин. Таким чином, кількість
надурочно відпрацьованих годин у 2009
році у ОСОБА_1 становить 125 години та
складає суму 861,60 грн., а не 2185,58 грн., як
про це зазначає відповідач у своєму
розрахунку. Із врахуванням того, що
ОСОБА_1 у 2009 році надурочно відпрацював
125 годин, оплаті, згідно ст. 65 КЗпП
України, підлягають тільки 120 годин.
Згідно розрахунку оплати надурочного
часу за 2010 рік, який подав позивач, сума
оплати за надурочно відпрацьовані
роботи за 2010 рік становить 3181,51 грн.
Сума оплати надурочного часу, яка
наведена позивачем, є безпідставною та
спростовується наступним. Відповідно з
табелем обліку робочого часу, що є
єдиною підставою для нарахування таких
виплат, ОСОБА_1 за 12 місяців 2010 року
фактично відпрацював 2006 годин, при
встановленій для нього нормі робочого
часу 1836 годин. Таким чином, кількість
надурочно відпрацьованих годин у 2010
році у ОСОБА_1 становить 170 години та
складає суму 1164,00 грн., а не 3181,51 грн., як
про це зазначає відповідач у своєму
розрахунку. Із врахуванням того, що
ОСОБА_1 у 2010 році надурочно відпрацював
170 годин, оплаті, згідно ст. 65 КЗпП
України, підлягають тільки 120 годин.
Згідно розрахунку оплати надурочного
часу за 2011 рік, який подав позивач, сума
оплати за надурочно відпрацьовані
роботи за 2011 рік становить 2506,97 грн.
Сума оплати надурочного часу, яка
наведена позивачем, є безпідставною та
спростовується наступним. Відповідно з
табелем обліку робочого часу, що є
єдиною підставою для нарахування таких
виплат, ОСОБА_1 за 2011 рік фактично
відпрацював 1381 годин, при встановленій
для нього нормі робочого часу 1268 годин.
Таким чином, кількість надурочно
відпрацьованих годин у 2011 році у ОСОБА_1
становить 113 години та складає суму 1310,80
грн., а не 2506,97 грн., як про це зазначає
відповідач у своєму розрахунку. З
урахуванням вищенаведеного, сума
заборгованості за надурочно
відпрацьовані роботи ОСОБА_1 за 2006-2011
роки складає 5030,76грн. Щодо позовних
вимог позивача про стягнення на його
користь компенсації за пропущення
строків виплати в сумі 3250,37 грн., то такі
підлягають до часткового задоволення
на суму 1314,98 грн., що підтверджується
наданим представником позивача
розрахунком. Вимоги позивача про
стягнення на його користь моральної
шкоди в розмірі 3000 грн. не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем у
позові не зазначено, в чому саме
полягають неправомірні дії
відповідача (які саме ігнорування норм
чинного законодавства та знущання над
ОСОБА_1 було здійснено) та не зазначено,
із яких розрахунків він виходив,
визначаючи розмір моральної шкоди.
Позивачем не надано суду жодного
належного доказу, який би підтвердив
той факт, що він зазнав сильних
душевних страждань, а також, в чому саме
полягає приниження його честі та
гідності, а тому і в цій частині позов,
на думку представника відповідача,
задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 з 08
лютого 2006 року працював на посаді
пожежного ППЧ-14 смт. Середнє
Ужгородського РВ ГУМНС в Закарпатській
області. Звільнений з роботи 25 серпня
2011 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України - за
скорочення штатів, про що свідчить
копія трудової книжки останнього серії
НОМЕР_2, наявна в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Згідно частини 2 ст. 233 КЗпП України у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з п. 2 рішення Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року у
справі за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 233 КЗпП України, статей 1, 12
Закону України «Про оплату праці» у
разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплати, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене нарахування таких
виплати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

По справі встановлено, що під час
роботи кожну четверту добу ОСОБА_1 ніс
добове чергування, що згідно Статуту
служби пожежної охорони та Розпорядку
дня складало 24 години 30 хвилин щодоби.

Під час процедури звільнення ОСОБА_1 з
роботи з останнім не було проведено
повного розрахунку, а саме: не була
оплачена робота в надурочний час за
весь час роботи.

ОСОБА_1 був працівником професійної
пожежної охорони, робота та оплата за
яку регламентується нормами КЗпП
України. Згідно чинного законодавства
йому гарантувався 40-годинний робочий
тиждень.

Відповідно до ст. 106 КЗпП України за
погодинною системою оплати праці
робота в надурочний час оплачується в
подвійному розмірі годинної ставки. У
разі підсумованого обліку робочого
часу оплачуються як надурочні всі
години, відпрацьовані понад
встановлений робочий час в обліковому
періоді, у порядку, передбаченому
частинами першою і другою цієї статті.

Відповідно до ст. ст. 52, 53, 61 КЗпП України
надурочними вважаються роботи понад
встановлену тривалість робочого дня,
місяця, тощо. Будь-яке перевиконання
норми робочого часу, визначеної на
обліковий період, дає підстави вважати
роботу впродовж відповідної кількості
годин надурочною, яка повинна
оплачуватися належним чином.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» оплата за роботу в
надурочний час є додатковою заробітною
платою. Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Згідно ст. 12 Закону України «Про оплату
праці» норми оплати праці (за роботу в
надурочний час; у святкові, неробочі та
вихідні дні; у нічний час; тощо)
встановлюються Кодексом законів про
працю України та іншими актами
законодавства України і є мінімальними
державними гарантіями, тому отриманням
місячної чи річної премії, інших доплат
та надбавок не позбавляє працівника на
гарантовану державою оплату
надурочного часу.

Згідно з п. 2 рішення Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року у
справі за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 233 КЗпП України, статей 1, 12
Закону України «Про оплату праці» під
заробітною платою, що належить
працівникові, або, за визначенням,
використаним у частині другій статті 233
Кодексу, належною працівнику
заробітною платою необхідно розуміти
усі виплати, на отримання яких
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством для осіб, які
перебувають у трудових
правовідносинах з роботодавцем,
незалежно від того, чи було здійснене
нарахування таких виплати.

Згідно п. 11 ст. 22 Закону України «Про
пожежну безпеку» оплата праці в
позаурочний і нічний час, у вихідні
та святкові дні провадиться відповідно
до чинного законодавства.

Відповідно до п. 13 ст. 22 Закону України
«Про пожежну безпеку» соціальний
захист робітників і службовців, які
уклали трудовий договір з державною
пожежною охороною, забезпечується на
загальних підставах відповідно до
законодавства про працю.

Згідно п. 3 ст. 42 Закону України «Про
правові засади цивільного захисту»
трудові відносини працівників органів
і підрозділів цивільного захисту
регулюються законодавством про працю.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про
правові засади цивільного захисту» для
осіб рядового і начальницького складу
органів і підрозділів цивільного
захисту встановлюється 40-годинний
робочий тиждень. У необхідних випадках
вони несуть службу понад встановлену
тривалість робочого часу, а також у
вихідні та святкові дні з оплатою
згідно із трудовим законодавством.

Суд не приймає до уваги твердження
представника відповідача про
безпідставність посилання позивача на
норми Закону України „Про пожежну
безпеку ", який на час подачі позову
втратив свою чинність (з 01 липня 2013
року), оскільки вимоги даного позову
стосуються періоду з лютого 2006 року по
серпень 2011 року (строку роботи
позивача), коли ці норми були дійсними.

Суд також не може прийняти до уваги
твердження представника відповідача
про безпідставність та
необґрунтованість тверджень позивача
про тривалість добового чергування,
оскільки відповідач не враховує в
баланс фактично відпрацьованого часу 30
хвилин кожного чергування на зміну
караулів і 10 хвилин робочого часу
підготовки до зміни караулів, що є
фактичним робочим часом особового
складу, так як ці вимоги містяться в
Статуті Служби, і складає не основну
долю надурочного часу, що також
підтверджується надани представником
відповідача суду розпорядком дня
особового складу чергових караулів
ППЧ-14 смт. Середнє, що затверджений 08
лютого 2006 року начальником
Ужгородського РУ ГУМНС України в
Закарпатській області.

Суд погоджується з твердження позивача
про те, що зміна чергувань є робочим
часом, оскільки зазначене твердження
підтверджується затвердженим
адміністрацією внутрішнім трудовим
Розпорядком та Статутом служби
пожежної охорони - статті 188, 190-193, 195-199
якого визначають перелік тих
обов'язкових дій при прийнятті та здачі
чергування, які в обов'язковому порядку
особовий склад зобов'язаний виконати
під час зміни чергування з 9.00 до 9.30
годин. Згідно статуту особовий склад
повинний прибути до пожежної частини
не пізніше ніж за 10 хвилин до початку
зміни, - і це має рахуватись робочим
часом.

Аналізуючи п. 12 ст. 57 КЗпП України
Початок і закінчення роботи, то
підготовчо-заключний час і час
обслуговування робочого місця (час
одержання наряду, матеріалів,
інструментів, товарів, ознайомлення з
документацією, час підготовки і
прибирання робочого місця, здачі
готової продукції тощо) також входить у
рахунок робочого часу.

В ст. 202 Статуту Служби міститься норма,
по якій зміна, що зміняється,
вважається вільною від несення служби
лише після моменту подачі сигналу
"Відбій" , а згідно ст. 204 у випадку
тривоги до подачі команди "Відбій " на
пожежу зобов'язаний виїжджати караул,
що змінюється. І лише у разі, якщо для
ліквідації пожежі потрібно більше ніж
одна година, караул, який виїхав на його
ліквідацію, міняється на місці пожежі.
Тому період здачі та прийняття
чергування, за який особовий склад ще і
зобов'язаний виїжджати на пожежу, є
фактичним відпрацьованим робочим
часом. В іншому випадку особовий склад
мав би право негайно після 09 - ої години
бути вільним від чергування. А в разі,
якщо на нього за цей час накладаються
виконання певних службових обов'язків,
цей час є робочим.

У відповідності з трудовим
законодавством посадовий оклад
найменш кваліфікованого працівника
має бути вище встановленого розміру
мінімальної заробітної плати. Тому, за
законом, розрахунки оплати надурочного
часу складені виходячи на основі
встановленого розміру мінімального
окладу та тарифного розряду,
посадового окладу, який встановлено
Наказом МНС України від 10 липня 2006 року
№ 431, який введений в дію з 01 січня 2006
року і в разі збільшення рівня
мінімальної заробітної плати
збільшується на відповідний відсоток
відповідно тарифного коефіцієнта (4
тарифний розряд, що відповідає посаді).

Враховуючи вищенаведене, суд
погоджується з розрахунком позивача
щодо суми оплати надурочного часу що
проведені у відповідності з чинним
законодавством, а саме : КЗпП України,
Законом України «Про оплату праці» та
Наказом МНС України № 431 від 10 липня 2006
року, норми якого застосовувалися з 01
січня 2006 року. Згідно них (додаток № 19
Наказу) начальнику варти був
встановлений 8 тарифний розряд, що
згідно додатку № 1 до наказу № 431
відповідав тарифному коефіцієнтові - 1,
47, а з 01 вересня 2008 року - 1.64. Відповідно
до Примітки Додатку №1 „Посадові
оклади (тарифні ставки) за розрядами
Єдиної тарифної сітки визначаються
шляхом множення окладу (ставки)
працівника 1 тарифного розряду на
відповідний тарифний коефіцієнт», що
відповідає даним, які містяться в
розрахунках позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до переконання, що вимога позивача про
стягнення з відповідача доплати у
подвійному розмірі за роботу в
надурочний час за 2006 - 2011 роки в сумі
10138,44 грн. - є підставною та підлягає до
задоволення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» № 2050 від 19 жовтня 2000 року
підприємства, установи і організації
всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» № 2050 від 19 жовтня 2000 року
компенсація громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати (далі -
компенсація) провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів, нарахованих
громадянам за період починаючи з дня
набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» № 2050 від 19 жовтня 2000 року
сума компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованого, але не
виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць (після утримання
податків і обов'язкових платежів) на
індекс інфляції в період невиплати
доходу (інфляція місяця, за який
виплачується доход, до уваги не
береться).

На підставі вищенаведеного, беручи до
уваги вимоги вищезазначеного закону
України та в порядку, встановленому
постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001
року, суд приходить до переконання, що
ОСОБА_1 має право на компенсацію, яка
має бути виплачена йому відповідачем в
порядку та розмірах, передбачених
вищевказаною Постановою Кабінету
Міністрів України, а тому відповідач
повинен сплатити йому компенсацію в
сумі 4085,21 грн.

Згідно частини 2 ст. 233 КЗпП України у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України від 15 жовтня 2013 року у справі
за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 233 КЗпП України, статей 1, 12
Закону України «Про оплату праці» у
разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплати, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене нарахування таких
виплати.

Також згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 15
жовтня 2013 року у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення
положення частини другої статті 233 КЗпП
України при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. Це право працівника відповідає
засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим конституційного принципу
верховенства права та не порушує
балансу прав і законних інтересів
працівників і роботодавців.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен
має право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 5
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 31 березня 1995 року № 4 (із
змінами, внесеними постановою від 25
травня 2001 року № 5) під моральною шкодою
розуміються втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань або інших
негативних явищ. Моральна шкода може
полягати зокрема: у приниженні честі,
престижу або ділової репутації,
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні права
власності, прав. При визначенні
моральної шкоди суд з'ясовує, чим
підтверджується факт заподіяння
моральних чи фізичних страждань, або
втрат немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями вони заподіяні,
чи знаходяться дії відповідача в
причинному зв'язку з наслідками, що
настали.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

У відповідності до п. 10-1 постанови
Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року
моральна шкода підлягає відшкодуванню
за рахунок держави. Відповідно до п. 13
вищевказаної Постанови ВСУ за
наявності порушення прав у сфері
трудових відносин (наприклад,
невиплати належних грошових сум, тощо),
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків та
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що позивач, витрачати
матеріальні кошти на вишукування
доказів своєї правоти, свій вільний час
та зусилля, необхідні для відновлення
свого права, юридичну допомогу тощо,
зазнав моральних страждань, зазначене
призвело до втрати нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушення стосунків з
оточуючими, і зазначене вимагало від
позивача додаткових зусиль для
організації його життя, а тому суд
приходить до переконання, що з
відповідача слід стягнути на користь
позивача моральну шкоду в розмірі 2000,00
грн., оскільки, на думку суду, саме такий
розмір буде відповідати спричиненій
ОСОБА_1 моральній шкоді.

Оскільки позивач ОСОБА_1 при зверненні
до суду з даним позовом судовий збір не
сплачував, суд приходить до
переконання, що з відповідача слід
стягнути на користь держави судовий
збір в розмірі 229,40 грн.

Як вбачається з договору про надання
юридичних послуг від 02 серпня 2013 року,
такий договір укладено між ОСОБА_1 та
адвокатом ОСОБА_3 Предмет даного
договору - зобов'язання адвоката ОСОБА_3
по наданню правової допомоги ОСОБА_1

Згідно квитанції до прибуткового
касового ордера № 5 від 02 серпня 2013 року
ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката
ОСОБА_3 1000,00 грн.

Суд вважає, що вимогу позивача про
стягнення з відповідача 1000,00 грн.
витрат на оплату правової допомоги -
слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 43, 56 Конституції
України, ст. ст. 2, 12 Закону України «Про
оплату праці», ст. 22 «Закону України
«Про пожежну безпеку», ст. ст. 42, 54
Закону України «Про правові засади
цивільного захисту», ст. ст. 1, 2, 3 Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» № 2050
від 19 жовтня 2000 року, Постановою КМУ №
159 від 21 лютого 2001 року «Порядок
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати», постановою Пленуму
Верховного Суду України № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» від 24
грудня 1999 року, Законом України «Про
індексацію грошових доходів
населення», рішенням Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року у
справі за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 233 КЗпП України, рішенням
Конституційного Суду України від 15
жовтня 2013 року у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення
положення частини другої статті 233 КЗпП
України, Постановою Пленуму Верховного
суду України від 31 березня 1995 року № 4
(із змінами, внесеними постановою від 25
травня 2001 року № 5), Постанови Пленуму
ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року, ст. ст. 52, 53,
57, 61, 106, 116, 233, 237-1 КЗпП України, ст. 1167 ЦК
України, ст. ст. 14, 15, 30, 60, 81, 88, 208, 209, 212-215,
218, 294, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного
пожежно-рятувального загону № 1
Управління Державної служби України з
надзвичайних ситуацій в Закарпатській
області, що знаходиться за адресою: м.
Ужгород, вул. Болгарська, 2, на користь
ОСОБА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1,
мешканця АДРЕСА_1, доплату у подвійному
розмірі за роботу в надурочний час за
2006 - 2011 роки в сумі 10138,44 (десять тисяч
сто тридцять вісі грн. 44 коп.) грн.,
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх виплати
в сумі 2566,63 (дві тисячі п'ятсот
шістдесят шість грн. 63 коп.) грн.,
моральну шкоду в сумі - 2000,00 (дві тисячі)
грн., а також 1000,00 (одна тисяча) грн. на
оплату правової допомоги адвоката.

Стягнути з Державного
пожежно-рятувального загону № 1
Управління Державної служби України з
надзвичайних ситуацій в Закарпатській
області, що знаходиться за адресою: м.
Ужгород, вул. Болгарська, 2, на користь
держави судовий збір в розмірі 229,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
О.А. Придачук