АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4183/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трофимова Н. А. Доповідач - Ремез
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Ремеза В.А.

суддів - Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі - Єремейчук О.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2,

на рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 12 березня 2014р. за позовом
ОСОБА_2 до Верхньодніпровської
районної державної адміністрації,
третя особа: Управління
Держземагенства у
Верхньодніпровському районі
Дніпропетровської області, про
визнання незаконним та скасування
розпорядження голови
Верхньодніпровської державної
районної адміністрації
Дніпропетровської області №239р від 18
серпня 2005р., -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Верхньодніпровської
районної адміністрації
Дніпропетровської області про
визнання незаконним та скасування
розпорядження голови
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області 18.08.2005р.
№289-р, посилаючись на те, що 12.05.1992р.
Верхньодніпровською районною
адміністрацією Дніпропетровської
області на підставі рішення
Верхньодніпровського районного суду
від 07.04.1992р. було видано державний акт
про надання у довічне успадковане
володіння земельної ділянки, площею
36,6га, яка розташована на території
Першотравенської сільської ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області.

Розпорядженням голови
Верхньодніпровської
райдержадміністрації від 18.08.2005р. № 289-р
право позивача на користування даною
земельною ділянкою припинено та
визнано таким, що втратив чинність
державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою від
12.05.1992р., у зв'язку з клопотанням
державного інспектора по використанню
та охороні земель
Верхньодніпровського району, яке було
мотивоване використанням позивачем
власної земельної ділянки з порушенням
земельного законодавства, не вжиттям
заходів по боротьбі з бур'янами
протягом більше десяти років та не
усуненням порушень у встановлені
терміни.

Позивач посилаючись на те, що
відповідачем не було враховано, що
земельна ділянка передавалася йому не
у постійне користування, а у довічне
успадковуване володіння просив
визнати незаконним та скасувати
зазначене розпорядження, та стягнути
на його користь судові витрати.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 12.03.2014р. ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог до
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації про визнання
незаконним та скасування
розпорядження голови
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області №239 від 18
серпня 2005р. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, і ухвалити по
справі нове рішення про задоволення
його позовних вимог, посилаючись на те,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог про визнання
розпорядження голови
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області 18 серпня
2005р. №289-р незаконним, суд виходив з
того, що Розпорядження голови
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації від 18.08.2005р. за
№289-р про припинення права
користування земельною ділянкою
головою селянського фермерського
господарства «Росток» ОСОБА_2
загальною площею 36,6га рилі, та визнано,
що втратив чинність державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою №341 від 12.05.1992р. є
обґрунтованим, прийнятим в межах його
повноважень та в порядку,
передбаченому чинним законодавством.

Проте, повністю погодитись з такими
висновками суду неможливо з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Верхньодніпровського
районного народного суду від 07.04.1992р.
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені
частково: зобов'язано
Верхньодніпровську району Раду
народних депутатів наділити його
земельною ділянкою, розміром 20 га на
території Першотравенської сільської
ради народних депутатів /колішні землі
поля №3 колгоспу ім.. Шевченко,
Верхньодніпровського району/ для
ведення фермерського господарства.

12.05.1992р. ОСОБА_2 було видано державний
акт на право довічного успадкованого
володіння землею, і згідно копії (а.с.6)
зазначено, що площа земельної ділянки
складає 36,6га, а згідно копії (а.с.82)
зазначено, що площа земельної ділянки
складає 20га.

Розпорядженням голови районної
державної адміністрації від 18.08.2005р.
№289-р було припинено право
користування земельною ділянкою
головою селянського фермерського
господарства «Росток» ОСОБА_2
загальною площею 36,6га рилі, та визнано,
що втратив чинність державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою №341 від 12.05.1992р., у
зв'язку з використанням земельної
ділянки з порушенням земельного
законодавства, невжиттям заходів по
боротьбі з бур'янами протягом більше 10
років, та не усуненням порушень у
встановлені терміни.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. В
числі передбачених способів захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути визнання незаконним рішення, дій
чи бездіяльності органу місцевого
самоврядування.

Згідно ч. 2, ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч.1 ст. 154 Земельного
кодексу України орган виконавчої влади
та орган місцевого самоврядування без
рішення суду не мають права втручатись
у здійснення власником повноважень
щодо володіння, користування і
розпорядження належною йому земельною
ділянкою або встановлювати
передбачені законодавчими актами
додаткові обов'язки чи обмеження.

Згідно п.8 роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р.
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» при вирішені спорів
про припинення права власності на
земельну ділянку або права
користування нею суди повинні
враховувати, що орган виконавчої влади
або орган місцевого самоврядування має
право прийняти рішення про це лише у
порядку, з підстав і за умов,
передбачених ст.ст. 140-149 Земельного
кодексу України. У випадку, визначених
цими нормами, припинення права
власності на землю або
землекористування проводиться за
позовами відповідного органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування у судовому порядку,
недодержання якого є підставою для
визнання рішення цього органу та
виданих державних актів недійсними.

При вирішенні в судовому порядку
питання про недійсність документів,
виданих на підставі переглянутого
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про
скасування свого рішення, за яким
земельна ділянка була неправомірно
одержана у власність чи у користування,
слід врахувати Рішення
Конституційного Суду України від
16.04.2009р. №7-рп/2009 (справа про скасування
актів органів місцевого
самоврядування), відповідно до п.5
мотивувальної частини якого органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та оскаржуваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни.

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
оскаржуване розпорядження голови
районної державної адміністрації від
18.08.2005р. №289-р про припинення права
користування земельною ділянкою
ОСОБА_2 та про визнання таким, що
втратив чинність Державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою №341 від 12.05.1992р.,
слід визнати недійсним, оскільки ним
фактично у позасудовому порядку в
порушення вимог Земельного Кодексу
України було вилучено земельну ділянку
у позивача, та переглянуто рішення
Верхньодніпровської районної ради
народних депутатів про передачу у
довічне успадковане володіння землі
ОСОБА_2, що призвело до порушення прав
позивача на вищевказану земельну
ділянку.

Оскільки судом першої інстанції при
ухваленні судового рішення не були
враховані наведені обставини та норми
права, якими регулюються виниклі
правовідносини рішення суду на
підставі ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 до
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації про визнання
недійсним розпорядження голови
Верхньодніпровської районної
адміністрації Дніпропетровської
області №239р від 18 серпня 2005р.

Що ж стосується вимог ОСОБА_2 про
стягнення на його користь витрат на
правову допомогу, в сумі 3 500грн., то
вирішуючи вказане питання, колегія
приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження). Разом з
тим, позивачем не надано документів, на
підтвердження оплати гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням йому
правової допомоги, які оформлені у
встановленому законом порядку
(квитанція до прибуткового касового
ордеру, платіжне доручення з відміткою
банку або інший банківський документ,
касові чеки) а тому відсутні підстави
для стягнення витрат на правову
допомогу.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,ст.309,316 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 12 березня 2014р. скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним розпорядження
голови Верхньодніпровської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області №239р від 18
серпня 2005р.

Рішення апеляційного суду вступає в
силу з моменту проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді