АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2225/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 619/5898/13-ц
Категорія: спори про приватну
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Кружиліної О.А.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 07 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з
вище зазначеним позовом, та просив суд
усунути перешкоди з боку відповідача у
користуванні земельною ділянкою,
розташованою за адресою АДРЕСА_1,
шляхом зобов'язання ОСОБА_3 знести
незаконну капітальну огорожу з цегли
та суцільних залізобетонних плит
загальною довжиною 54,7 м., розташовану
на межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та
сусідньої земельної ділянки, що
розташована по АДРЕСА_2, а у разі
ухилення від добровільного усунення
цих перешкод ОСОБА_3 - усунути перешкоди
у визначених умовах органами державної
виконавчої служби за рахунок
відповідача.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що в АДРЕСА_1 в його власності
перебуває земельна ділянка. На межі з
його земельною ділянкою та сусідньою
земельною ділянкою, що розташована за
адресою АДРЕСА_2, відповідач
самовільно, без дозволу, без робочого
будівельного проекту, без погодження з
органом архітектури та з ним особисто
здійснив капітальне будівництво
огорожі та господарської споруди без
відступу від межі, яка пов'язана
фундаментом із землею. При зведенні
фундаменту були здійснені будівельні
роботи, у тому числі земельні, з міцним
зв'язком опор огорожі, що не дозволяє їх
вільне переміщення, конструктивні
елементи огорожі та споруди виконані з
довговічного матеріалу суцільного
залізобетону та цегли, для
довготривалої експлуатації.

Зведена капітальна споруда знижує
цінність ділянки, має неестетичний,
негармонійний вигляд, побудована з
довговічного матеріалу і у спосіб та з
наслідками, що порушують його права та
інтереси і тому він змушений був
звернутись до суду з позовом.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 07 лютого
2014 року позов задоволено частково.

Суд вирішив усунути перешкоди в
користуванні ОСОБА_5 належної йому
земельної ділянки по АДРЕСА_1 з боку
ОСОБА_3 та зобов'язати ОСОБА_3 знести
огорожу, збудовану з цегли та суцільних
залізобетонних плит загальною
довжиною 54,7 м. яка розташована на межі
земельних ділянок по АДРЕСА_1 та
сусідньої земельної ділянки, що
розташована за адресою АДРЕСА_2. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати
вказане рішення, вважаючи його
необґрунтованим та таким, що
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
і ухвалити нове рішення, яким повністю
відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що ОСОБА_5 є
неналежним позивачем по справі,
оскільки відповідно до ст. 367 ЦК України
з таким позовом може звертатись
відповідний орган державної влади або
орган місцевого самоврядування.
Апелянт вказує, що позивачем не надано
належних доказів порушення його прав;
що наданий суду першої інстанції
аналіз інсоляції режиму території не є
належним доказом по справі, оскілки не
містить реквізитів, обов'язкових для
висновку спеціаліста або судового
експерта. З огляду на вимоги ст.ст. 103, 108
Земельного Кодексу України матеріали
справи не містять даних про порушення
відповідачем будівельних норм. Апелянт
вважає, що ним не порушено права та
законні інтереси позивача і що з його
боку не було дій, які б перешкоджали
позивачу використовувати земельну
ділянку за цільовим призначенням.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6
заперечував проти апеляційної скарги
та просив її відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін, як
законно постановлене.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи сторін, приходить
до висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню за
таких підстав.

У відповідності до ст.ст.10,11,60 ЦПК
України, які встановлюють принципи
змагальності та диспозитивності
цивільного процесу, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, шляхом наданням
суду належних і допустимих доказів;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, сторонами не
оспорюється, та підтверджено
відповідними письмовими доказами, що
ОСОБА_5 є власником земельної ділянки
площею 0,2145 га на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 є власником житлового
будинку АДРЕСА_2, розташованому на
земельній ділянці поруч з земельною
ділянкою позивача.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3
самовільно побудував огорожу з цегли
та суцільних залізобетонних плит
загальною довжиною 54,7 кв.м. і при
будівництві огорожі не врахував
законні інтереси позивача; завдав йому
незручності у вигляді затінення його
земельної ділянки, знизив цінність
ділянки за умови інсоляції; завдав
позивачу незручності у вигляді
зниження провітрюваності земельної
ділянки і просихання; знизив цінність
ділянки за умов аерації; не виготовляв
проект капітальної споруди; здійснював
будівництво суб'єктами, що не мають
ліцензії; використовував
несертифіковані, нестандартні вироби,
чим створив небезпечність будівлі;
збудував огорожу з перевищенням
максимальної висоти без вимог по
освітлюваності та провітрюваності;
зменшив споживчі властивості його
земельної ділянки; створив умови, які
обмежують право позивача
користуватись земельною ділянкою на
власний розсуд, чим порушив право
позивача, як власника земельної
ділянки, та створив йому перешкоди у
користуванні нею.

Однак з такими вирішенням спору судом
першої інстанції не можна погодитись,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і і відшкодування
заданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється, в
тому числі, шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчинення
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав,
відшкодування збитків та застосування
інших передбачених законом способів.

За змістом ст.103 ЗК України власники та
землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідських
земельних ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Відповідно до ч.4 ст.373 ЦК України
власник земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
призначення. Згідно ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Держава не
втручається у здійснення власником
права власності, якщо він не порушує
норм закону, моральних засад
суспільства, екологічної ситуації та
інтересів інших осіб.

Реалізація права власника земельної
ділянки на забудову провадиться за
правилами ст. 375 ЦК України. Відповідно
до змін до Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури і
житлової політики від 24 травня 2001 року
№127, зареєстрованої у Міністерстві
юстиції України 10 липня 2001 року за
№582/5773, зміни затверджені наказом
Мінрегіону №404 від 9 серпня 2012 року і
зареєстровані в Міністерстві юстиції
України 5 вересня 2012 року за №1538/21850, не
належать до самочинного будівництва
господарські будівлі, до яких належить
і паркан.

Таким чином право відокремити
земельну ділянку шляхом зведення
огорожі по її периметру є істотним
правом власника земельної ділянки та
не потребує дозволу.

Разом з тим, згідно з п. 3.19* ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень»
поверховість забудови, граничні
розміри житлових будинків, площа
забудови, вимоги до господарських
будівель, їх складу, огорожі ділянок,
благоустрою території встановлюються
місцевими правилами забудови.
Розроблення таких правил та їх
затвердження здійснюється відповідно
до норм законів «Про місцеве
самоврядування в Україні», «;Про
планування і забудову територій».

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 31 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належить в тому числі і підготовка та
подання на затвердження ради
відповідних місцевих містобудівних
програм, генеральних планів забудови
населених пунктів, іншої містобудівної
документації.

Положеннями статей 20, 22 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
визначено, що державні будівельні
норми щодо планування і забудови та
іншого використання територій
розробляє та затверджує спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань
містобудування та архітектури за
погодженням з іншими центральними
органами виконавчої влади з питань, які
належать до їх повноважень. Для сіл,
селищ, міст районного значення
відповідні ради можуть розробляти
місцеві правила забудови. Місцеві
правила забудови затверджуються
відповідними радами.

З часу встановлення огорожі відповідач
не отримував жодних приписів Інспекції
Держбудконтролю про усунення
виявлених порушень при встановленні
паркану.

Позивачем не надано суду доказів, які б
свідчили про порушення відповідачем
ОСОБА_3 встановлених органами
місцевого самоврядування правил
забудови.

Про надуманість позову ОСОБА_5 свідчить
і той факт, що він раніше звертався з
аналогічним позовом до суду і йому було
відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 22
листопада 2012 року, залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 31 січня 2013 року, у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в здійсненні прав забудовника
(а.с.24, 25-27) відмовлено ОСОБА_5 у
задоволенні позовних вимог за
недоведеністю, а також у зв'язку з тим,
що ОСОБА_5 не надав суду належних та
допустимих доказів, які б свідчили, що
земельна ділянка, якою він
користується потребує відновленню
примушенням відповідача припинити
будівництво на власній земельній
ділянці, що маються передбачені
законом підстави для зобов'язанням
відповідача знести паркан, і
забезпечити таким чином звільнення
земельної ділянки відповідача від
конструкції на відстані 1 м. від
паркану. Крім того рішенням суду
встановлено та не було оспорено
сторонами, що у позивача відсутнє майно
на земельній ділянці, відносно якого
відповідачем могли бути вчинені
неправомірні дії по обмеженню в його
користуванні.

При новому зверненні до суду ОСОБА_5 не
довів, що паркан відповідача ОСОБА_3
настільки суттєво затемнив його
земельну ділянку, знизив її
провітрюваність, що завдав цими діями
позивачу збитків, знизив вартість
ділянки, а також того факту, що паркан
був встановлений з порушенням
будівельних норм щодо висоти та його
довжини; не довів, що збудований
відповідачем паркан обмежує
користування земельною ділянкою.

У засіданні суду апеляційної інстанції
та в суді першої інстанції
представник позивача посилався, що
порушення прав позивача є очевидним,
виходячи із аналізу інсоляційного
режиму території виконаний фахівцем з
наведенням схем та фотодокументів,
які підтверджують фактичне місце
розташування паркану відносно
земельної ділянки позивача.

Висновок фахівця щодо інсоляції режиму
території, на який посилається
представник позивача, не свідчить про
наявність безумовних підстав для
задоволення позову. Аналіз інсоляції,
зроблений фахівцем без повідомлення
відповідача, схеми та фотодокументи
та показання сторін не містять даних
про лінійні розміри об'єктів
дослідження, не свідчить про порушення
відповідачем вимог Санітарних норм і
правил забезпечення інсоляцією
житлових і громадських будинків і
територій житлової забудови, рівень
освітлення земельної ділянки,
порушення норм ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень»,
відносно самочинно встановленого
паркану.

Дійсно, збудована відповідачем огорожа
(паркан), як і будь-який інший
непрозорий матеріального світу в
сонячну погоду дає певну тінь.

Однак це не той негативний фактор у
здійсненні права власності на земельну
ділянку, який би свідчив про наявність
підстав для знесення огорожі на
земельній ділянці іншого власника.

Згідно ст.108 Земельного кодексу України
у випадках, коли сусідні земельні
ділянки відокремлені рослинною смугою,
стежкою, рівчаком, каналом, стіною,
парканом або іншою спорудою, то
власники цих ділянок мають право на їх
спільне використання, якщо зовнішні
ознаки не вказують на те, що споруда
належить одному з сусідів. До того часу,
поки один із сусідів зацікавлений у
подальшому існуванні спільної межової
споруди, вона не може бути ліквідована
або змінена без його згоди.

ОСОБА_3, який за власні кошти збудував
огорожу (паркан), такої згоди на її
ліквідацію не давав.

Суд першої інстанції на ці обставини
уваги не звернув і дійшов до
помилкового висновку про наявність
підстав для задоволення вимог позивача
ОСОБА_5 про усунення перешкод і
знесенні огорожі.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ОСОБА_5 не узгоджується з вимогами
закону і підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у їх
задоволенні.

Вимога апелянта про стягнення з ОСОБА_5
на користь відповідача ОСОБА_3 2000 грн.
у якості компенсації понесених ним
судових витрат у вигляді оплати
наданої адвокатом правової допомоги
задоволенню не підлягають у зв'язку з
недоведеністю цих вимог.

Дійсно, виходячи з положень п. 2 ч. 2 ст. 79,
ст.ст. 84, 88 ЦПК України до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи,
належать витрати на правову допомогу.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом. Стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Стаття 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» за № 4191-VІ
від 20.12.2011 року передбачає, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною і не можуть
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Оскільки ОСОБА_3 та його представник не
надали акту виконаних робіт за
договором, розрахунку робочого часу,
витраченого адвокатом на вивчення
справи в суді, на участь в судовому
розгляді та на вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням, якщо вони мали місце, то суд
апеляційної інстанції не має підстав
для задоволення вимог про стягнення
вказаних апелянтом 2000 грн.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.2,4
ст.309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 07 лютого 2014
року в скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом знесення
огорожі (паркану) - відмовити.

У задоволенні заяви представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - про стягнення з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 2000 грн. у якості
витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, в касаційному порядку
може бути оскаржено безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Суді: