Справа № 379/2320/13-ц Головуючий у І
інстанції Бойко М.Г.Провадження №
22-ц/780/1138/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 44
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро» на рішення Таращанського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Ківшовата Агро» про
визнання недійсною додаткової угоди до
договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання недійсною
угоду до договору оренди землі від 9
квітня 2012 року, укладену між ОСОБА_1 та
ТОВ «Ківшовата Агро» та стягнення
понесених судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог зазначив,
що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_1 з однієї
сторони та виробничим кооперативом
«Ківшовата Агро» з другої сторони було
укладено договір оренди землі, згідно
якого він передав в оренду належну йому
на підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку ЯА № 224345
від 9 листопада 2004 року земельну
ділянку площею 2,4178 га в оренду на 5
років.

Протягом дії вказаного договору
позивач в усній формі неодноразово
звертався до відповідача і повідомляв,
що не матиме наміру продовжувати строк
дії договору оренди земельної ділянки
та просив після збирання врожаю, не
засівати належну йому земельну
ділянку. Звернувшись восени 2013 року ще
раз до відповідача, позивач дізнався
про існування додаткової угоди від 9
квітня 2012 року до договору оренди
земельної ділянки, укладеного між ним
та ТОВ «Ківшовата Агро» та отримав його
копію. Позивач стверджує, що не мав
наміру продовжувати строк дії договору
оренди земельної ділянки та не
підписував дану додаткову угоду.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду до
договору оренди землі від 9 квітня 2012
року укладену між ОСОБА_1 та ТОВ
«Ківшовата Агро» й вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що матеріали справи
не містять доказів, які б свідчили про
недійсність додаткової угоди, так як
орендну плату отримував позивач
особисто і претензій щодо її виплати та
достовірності підпису не виникало. Суд
не досліджував питання про
достовірність підпису на додатковій
угоді, а ухвалив рішення лише на
підставі тверджень позивача про те, що
відповідач не надіслав проекту спірної
угоди.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
23 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав з
виробничим кооперативом «Ківшовата
Агро», правонаступником якого є ТОВ
«Ківшовата Агро», договір оренди землі,
згідно якого передав в оренду належну
йому на підставі державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯА № 224345 від 9 листопада 2004 року
земельну ділянку площею 2,4178 га в оренду
на 5 років.

Даний договір було зареєстровано в
управлінні Держкомзему в
Таращанському районі Київської
області 10 жовтня 2008 року за № 93.

9 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ
«Ківшовата Агро» було укладено
додаткову угоду до договору оренди
землі, за умовами якої позивач передав
відповідачу земельну ділянку в оренду
на 5 років з моменту державної
реєстрації додаткової угоди.

Вказана додаткова угода була
зареєстрована в управлінні
Держкомзему у Таращанському районі
Київської області 29 грудня 2012 року за №
04607.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не підписував спірну
додаткову угоду до договору оренди
землі, а особа, яка її підписала не мала
на це відповідних повноважень.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міський суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджується поясненнями сторін, що
після закінчення дії договору оренди
землі, а саме восени 2013 року, до
відповідача звернувся позивач та
дізнався про існування додаткової
угоди від 9 квітня 2012 року до вказаного
договору оренди, укладеного між ОСОБА_1
та ТОВ «Ківшовата Агро», та отримав її
копію.

Крім того в суді першої інстанції
свідок ОСОБА_2 показав, що станом на 9
березня 2012 року працював в ТОВ
«Ківшовата Агро» інженером по охороні
праці та отримував мінімальну
заробітну плату. Він неодноразово
ставив питання перед керівництвом
господарства про підвищення розміру
його заробітної плати, як у інших
працівників інженерної служби.
Директор Граждан (після шлюбу Мартинюк)
Л.І. пообіцяла вирішити питання з
підвищенням його заробітної плати,
якщо його родичі підпишуть додаткові
угоди до договорів оренди землі, і тому
9 березня 2012 року він, без відома своїх
родичів (батька, матері, сестри та баби),
підписав за них додаткові угоди до
договорів оренди земельних ділянок.
Через деякий час свідок звільнився з
ТОВ «Ківшовата Агро», оскільки йому так
і не підвищили заробітної плати.

Як убачається з матеріалів справи,
позивач не надавав повноважень своєму
сину ОСОБА_2 на укладення додаткової
угоди до договору оренди землі від його
імені та на її підписання за нього.

Заявляючи вимогу про визнання
недійсною додаткової угоди до договору
оренди землі позивач категорично
заперечував факт підписання даної
угоди, при цьому представник
відповідача фактично погодився, що
угоду підписав син позивача ОСОБА_2,
який на момент її підписання працював в
ТОВ «Ківшовата Агро» на посаді
інженера по охороні праці, вказавши про
дотримання всіх істотних умов,
передбачених Закону України «Про
оренду землі».

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Зважаючи, що позивач не укладав спірну
додаткову угоду, а особа, яка її
підписала не мала на це відповідних
повноважень, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1, які
є доведеними та підтвердженими
належними доказами.

Визнаючи недійсним додаткову угоду до
договору оренди землі від 9 квітня 2012
року, укладену між позивачем та ТОВ
«Ківшовата Агро», суд першої інстанції
у відповідності до вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України належним чином з'ясував
фактичні обставини справи, від яких
залежить правильне вирішення спору
щодо вимог ОСОБА_1, яка правова норма
підлягає застосуванню для
правовідносин, що виникли між
сторонами.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро» відхилити.

Рішення Таращанського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий
Судді: