АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2/686/118/13
Провадження № 22-ц/792/62/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

у складі: головуючого
- судді Варвус Ю.Д.,

суддів -
Пастощука М.М., Федорової Н.О.,

при
секретарі - Сацюк Г.О., Гриньовій А.М.,

з участю: позивача -
ОСОБА_1,

представника
позивача - ОСОБА_2,

відповідачки
- ОСОБА_3,

представника
відповідачки - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 14 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права власності на будівельні
матеріали.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, дослідивши доводи
апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права власності на
житловий будинок. В обґрунтування
позову посилався на те, що з
відповідачкою проживав однією сім'єю з
1995 року по 2007 рік без реєстрації шлюбу.
За час спільного проживання побудували
будинок в АДРЕСА_1. А тому, просив
встановити факт їх спільного
проживання без шлюбу в період з 1995 року
по 2007 рік та визнати домоволодіння за
вищевказаною адресою їх спільною
сумісною власністю в рівних частках.

У подальшому позивач змінив позовні
вимоги та просив, окрім встановлення
вказаного факту, визнати за ним право
власності на ? частину будматеріалів,
використаних на самочинно
новозбудований ними житловий будинок
по АДРЕСА_1.

________________________________________________________________________
________

Доповідач у першій інстанції Логінова
С.М. Провадження №
22-ц/792/62/14

Суддя-доповідач Федорова Н.О.
Категорія № 6

Справа у судах розглядалась
неодноразово.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 14 жовтня
2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3
задоволено. Встановлено факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у
період з 1995 року по лютий 2007 року.

Визнано за кожним - ОСОБА_1 та ОСОБА_3
право власності на ? частину
будівельних матеріалів, використаних
на будівництво житлового будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 116 кв.м., який
складається: перший поверх - коридор 18,4
кв.м., ванна - 3,1 кв.м., топочна - 4,3 кв.м.,
житлова кімната - 13,6 кв.м., туалет - 0,8
кв.м., житлова кімната - 18,9 кв.м., кухня -
10,1 кв.м., ІІ поверх - сходова - 7,6 кв.м.,
житлова кімната - 15,7 кв.м., житлова
кімната - 23,5 кв.м.

Додатковим рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 4 листопада 2013 року
вирішено питання про судові витрати.

Непогоджуючись з таким рішенням,
відповідачка в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким в позові відмовити.

Зазначає, що суд неправильно
застосував норми матеріального права,
оскільки всупереч положенням КпШС
УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, встановив
факт проживання сторін у фактичних
шлюбних відносинах до вказаної дати, не
розмежувавши їх у часі.

Окрім того, вказує, що суд не
досліджував та відповідно не зазначив
якими доказами доводиться факт
спільного проживання сторін як
чоловіка та жінки та факт ведення ними
спільного господарства до 01.01.2004 року
та після даного періоду. Суд не
співставив вказані факти з часом
початку самочинного будівництва та
періодом його закінчення.

Вважає, що постановляючи рішення, суд
не визначився з тим, які виникли між
сторонами правовідносини та якими
нормативними актами вони регулюються.
Так, мотивуючи його, суд керувався
нормами СК України, який набрав
чинності з 01.10.2004 року. Однак, не
застосував до виниклих правовідносин
ст.74 вказаного кодексу, яка
застосовується виключно до
правовідносин, які виникли після дати
набрання ним законної сили.

Також посилається на те, що до 01.01.2004
року Цивільний кодекс УРСР передбачав
єдиний наслідок щодо самочинного
будівництва - його знесення. Тому
вважає, що будь-яких правових підстав
на визнання права власності на
будівельні матеріали за позивачем не
могло бути у даний період часу.

Діюча на даний час норма частини 3 ст. 331
ЦК України, яка передбачає, що до
завершення будівництва особа
вважається власником будівельних
матеріалів, регулює відносини, що
виникли у забудовника, який розпочав
будівництво у відповідності до норм
діючого законодавства та отримав
необхідні дозволи на будівництво.

Однак, обидві сторони не заперечували,
що вказане будівництво було
самочинним.

Разом з тим, на даний час законодавство
передбачає можливість визнання права
власності лише на ті будівельні
матеріали, які були використані під час
самочинного будівництва спадкодавцем.

Крім того, вважає, що суд безпідставно
застосував до існуючих правовідносин
вимоги ст. 365 та ч.4 ст. 368 ЦК України,
оскільки вони не регламентують
відносини щодо самочинного
будівництва та стосуються
правовідносин подружжя по вже набутому
праву власності, чого немає у даному
випадку.

На думку апелянта, загальне посилання в
оскаржуваному рішенні суду на
наявність квитанцій щодо придбання
позивачем будівельних матеріалів не є
конкретними доказами та взагалі
доказами того, що ці будівельні
матеріали придбавалися та були
використані для будівництва саме її
будинку. Разом з тим, суд не розмежував,
які ж будівельні роботи велись
сторонами після 01.01.2004 року.

Вважає, що судом не враховано, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом саме вона є
власником спірного будинковолодіння, а
тому воно не може бути об'єктом права
спільної сумісної власності сторін.

Окрім того, на її думку, не враховано, що
від старої частини будинку по вул.
Коцюбинського, 5, залишилось 2 стіни, які
облицьовані цеглою; що частина старого
фундаменту є частиною новозбудованого
будинку; що будівельні матеріали від
старого будинку частково повторно
використовувалися при облаштуванні
підстилаючого шару підлоги на
будівництві нового будинку, а також
того, що нею особисто вкладено у
будівництво 3 000 доларів США від
продажу належної їй квартири по
АДРЕСА_1, хоча рішенням суду це
встановлено.

Виключенню з рішення відповідно до
апеляційної скарги підлягає посилання
щодо нумерації житлових та допоміжних
кімнат самочинно збудованого будинку,
їх площі, так як у розумінні як
цивільного, так і житлового
законодавства вони не існують,
оскільки самочинний об'єкт не є
предметом цивільно-правових угод.

У судовому засіданні апеляційного суду
відповідачка ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_4 підтримали скаргу з
вищевказаних мотивів.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечили
проти апеляційної скарги, посилаючись
на те, що самочинне будівництво
спірного будинку було здійснене
сторонами під час спільного проживання
ними як чоловіка та жінки. Однак, через
його статус просять визнати за
позивачем лише право власності на
будівельні матеріали.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги в їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що
згода відповідачки на отримання
грошової компенсації частини вартості
будинку від позивача відсутня та з
того, що спірний самочинно збудований
будинок є неподільною річчю. А тому,
встановивши факт проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу у
період з 1995 року по лютий 2007 року, суд
визначив їх ідеальні частки в цьому
будинку, та визнав за кожним із них
право власності на ? частину
будівельних матеріалів, використаних
на будівництво житлового будинку
АДРЕСА_1 з вказівкою загальної його
площі, а також всіх кімнат.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним положенням закону рішення
суду першої інстанції не відповідає.
Суд, правильно встановивши фактичні
обставини, що мають значення для
вирішення справи, порушив норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину
належить 18/25 частин жилого будинку та 525
кв.м. земельної ділянки по АДРЕСА_1. У 2002
році за згодою ОСОБА_3 та згодою іншого
співвласника означеного житлового
будинку, разом з ОСОБА_1 самочинно
почали будівництво нового будинку,
розваливши старий, залишивши частину
фундаменту під новий. У січні 2007 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на належній ОСОБА_3 на
праві власності земельній ділянці
завершили будівництво (самочинно)
житлового будинку, загальною площею 116
кв.м., що складається з двох поверхів.

Відповідно до п.2 ст. 3 ЦК України однією
із загальних засад цивільного
законодавства є неприпустимість
позбавлення права власності, крім
випадків, встановлених Конституцією
України та законом.

Згідно з ч.2 ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини; створення літературних,
художніх творів, винаходів та інших
результатів інтелектуальної, творчої
діяльності; завдання майнової
(матеріальної) та моральної шкоди іншій
особі; інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 181 та частинами 1, 2
статті 182 ЦК України встановлено, що до
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення. Право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі (ст. 331 ЦК України).

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього (ч.2 ст. 376 ЦК України).

У судовому засіданні сторони визнали
та підтвердили ту обставину, що спірна
частина будинку є самочинно збудована.
Отже, це майно не є, відповідно до
вищевикладених норм закону, об'єктом
права власності, воно не може бути
предметом поділу, в тому числі і між
чоловіком та жінкою, які проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своїй постанові від 30 березня
2012 року № 6 «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України» вимоги особи,
яка самочинно збудувала нерухоме
майно, або заінтересованої особи, що не
пов'язані з правом власності на цю
будівлю, зокрема, про визнання права на
матеріали, одержані при їх знесенні,
підлягають розгляду судами на
загальних підставах.

Одночасно з цим, звертаючись до суду з
вищевказаним позовом, позивач взагалі
не зазначив на які саме будівельні
матеріали він просив визнати за ним
право власності та не довів суду їх
склад, структуру, об'єм, площу,
кількість тощо. Суд першої інстанції на
це уваги не звернув та фактично визнав
за ним право власності не на будівельні
матеріали, а право власності на
нерухоме майно - будівельні матеріали,
які складаються з ? частини самочинно
збудованого будинку в натурі.

Відповідно до ч.6 ст. 376 ЦК України особа,
яка здійснила самочинне будівництво,
має право на відшкодування витрат на
будівництво, якщо право власності на
нерухоме майно визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене.

Отже, за умов, визначених вказаною
нормою, позивач має право доводити свої
витрати на будівництво. Однак, такі
обставини не були предметом розгляду
означеного позову та не доводились.

Таким чином, оскільки при вирішенні
даного спору судом першої інстанції
було допущено порушення норм
матеріального права, оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог про
визнання з позивачем права власності
на будівельні матеріали.

Згідно з положенням глави 6 розділу ІV
ЦПК України про окреме провадження
юридичний факт встановлюється тоді,
коли від нього залежить виникнення,
зміна чи припинення правовідносин,
тобто у випадку визнання права
власності за позивачем на будівельні
матеріали. Однак, юридичний факт, якщо
від його встановлення ніякі права не
виникають, сам по собі не
встановлюється.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_1 у позовних
вимогах про визнання права власності
за ним на будівельні матеріали,
апеляційний суд не знаходить підстав
для вирішення вимоги позивача щодо
встановлення факту проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
чоловіка та жінки.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, на підставі п.4 ч.1 ст. 309
ЦПК України воно підлягає скасуванню з
ухваленням апеляційним судом нового
рішення про відмову у позові в цілому.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 14 жовтня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права власності на
будівельні матеріали відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
Н.О.Федорова