Суддя: Попова В. О.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2014 року Центрально -
Міський районний суд м. Горлівки
Донецької області у складі головуючого
- судді Попової В.О., при секретарі -
Лисенко В.В., за участю позивача -
ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса ОСОБА_3
про визнання довіреності недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із зазначеним
позовом, в якому просила визнати
недійсною довіреність, яка видана
21.08.2012 року громадянином Великої
Британії ОСОБА_5 на ім'я громадянина
України ОСОБА_6. В мотивування своїх
вимог посилалася на те, що в
провадженні Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки знаходилася
цивільна справа за позовом ОСОБА_6,
який діяв в інтересах ОСОБА_5, до
ОСОБА_1 про стягнення грошових
коштів, збережених без достатньої
правової підстави. В ході розгляду
зазначеної справи судом першої
інстанції від імені та в інтересах
ОСОБА_5 виступав його представник
ОСОБА_6, який діяв на підставі
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом ОСОБА_3 Зазначає, що
вказана довіреність не відповідає
вимогам закону, оскільки оформлена та
видана з порушенням встановлених
правил, оскільки складена українською
мовою, якою ОСОБА_5 не володіє, a відтак
волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним,
що у свою чергу, суперечить правилу ч.3
ст.203 ЦК України. Крім того, вважає, що
приватний нотаріус ОСОБА_3 не
міг самостійно без перекладача
здійснити переклад зазначеної
довіреності англійською.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2, що діє на підставі
довіреності, в судовому засіданні
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі, просили позов задовольнити,
мотивуючи свої доводи аналогічно
викладеному в позові.

Відповідач приватний нотаріус ОСОБА_3
у судове засідання не з'явився, надавши
заяву про розгляд справи за його
відсутність, зазначивши, що позов
не визнає.

Третя особа з боку відповідача
ОСОБА_6 в судове засідання не
з'явився , надавши заяву про
розгляд справи за його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
її представника, дослідивши в
судовому засіданні зібрані в справі
докази в їхній сукупності в межах
заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК
України), вважає встановленим наступне.

21 серпня 2012 року громадянин Великої
Британії ОСОБА_5 видав довіреність,
якою уповноважив ОСОБА_6 представляти
його інтереси на території України. У
цей же день, 21 серпня 2012 року приватним
нотаріусом ОСОБА_3 посвідчено підпис
довірителя у вказаному документі,
/а.с.3/.

Згідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ст. 203 ЦК України розрізняє
односторонні правочини і договори
(двосторонні чи багатосторонні
правочини). Одностороннім правочин
визнається у разі, якщо для виникнення,
припинення або іншої видозміни
цивільних прав і обов'язків достатньо
волевиявлення однієї сторони.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи убачається, що 21
серпня 2012 року громадянин Великої
Британії ОСОБА_5 видав довіреність,
якою уповноважив ОСОБА_6 представляти
його інтереси на території України. У
цей же день, 21 серпня 2012 року приватним
нотаріусом ОСОБА_3 посвідчено підпис
довірителя у вказаному документі.
Тобто, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було
укладено односторонній правочин.

Наразі, вирішуючи спір, суд вбачає, що
позивач ОСОБА_1, фактично стверджуючи,
що зміст довіреності, виданої 21 серпня
2012 року не відповідає дійсному
волевиявленню довірителя - ОСОБА_5,
не зазначає, яке її право як позивача
при цьому було порушено. Також суд
виходить з того, що саме по собі
звернення ОСОБА_6 з позовом в
інтересах ОСОБА_5 на підставі
вищевказаної довіреності не може
вважатись порушенням прав ОСОБА_1,
оскільки є правомірною дією суб'єкта,
направленою на реалізацію його
процесуального права звернення до
судових органів за захистом своїх прав
або прав іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб
в межах заявлених ними вимог. Частина 2
даної статті ЦПК України передбачає,
що особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Частина 2 статті 16 ЦК України, яка
містить перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів, крім
іншого, передбачає право суб'єкта
цивільно-правових відносин звернутись
до суду з позовом про визнання
правочину недійсним. Проте, оспорювана
позивачем довіреність за своєю
юридичною природою є нотаріально
посвідченим письмовим документом, що
видається однією особою іншій для
представництва перед третіми особами
(ст.244 ЦК України), та не має визначених
ст. 202 ЦК України ознак правочину як
дії особи, спрямованої на настання
певних правових наслідків.

Обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб
захисту не визначає та не доводить
порушення її прав.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд проходить до
висновку про те, що позивачем ОСОБА_1
не доведено порушення її прав.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст.
215 ЦК України підставою для
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, сторонами у позові
про визнання довіреності (правочину)
недійсними повинні бути сторони
договору.

З пояснень позивача ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2 в судовому
засіданні вбачається, що ОСОБА_5 був
присутній в судовому засіданні під
час розгляду цивільної справи за
позовом ОСОБА_6, який діяв в
інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_1 про
стягнення грошових коштів,
збережених без достатньої правової
підстави. Проте будь-яких даних, які б
свідчили про незгоду ОСОБА_5 з діями,
які від імені останнього були вчинені
ОСОБА_6, в ході розгляду даної справи
судом не здобуто. ОСОБА_5 не звертався
до суду з позовом про визнання
довіреності, виданої ОСОБА_6,
недійсною.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 3 Закону
України «Про нотаріат» нотаріус - це
уповноважена державою фізична особа,
яка здійснює нотаріальну діяльність у
державній нотаріальній конторі,
державному нотаріальному архіві або
незалежну професійну нотаріальну
діяльність, зокрема посвідчує права, а
також факти, що мають юридичне
значення, та вчиняє інші нотаріальні
дії, передбачені законом, з метою
надання їм юридичної вірогідності.

Отже, нотаріуси не є сторонами у
договорі, а є уповноваженими особами,
які здійснюються нотаріальну
діяльність, тобто посвідчують права та
факти, що мають юридичне значення.

На вказане також звернуто увагу у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», де у пункті 26 роз'яснено,
що особами, які беруть участь у справі
про визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.
Нотаріуси, що посвідчували правочини,
залучаються до участі у справі як треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, якщо позивач
обґрунтовує недійсність правочину
посиланням на неправомірні дії
нотаріуса.

На підставі викладеного приватний
нотаріус ОСОБА_3, який посвідчував
спірну довіреність, не є належним
відповідачем по справі.

В судовому засіданні від 25.02.2014р.
позивачу ОСОБА_1 та її представнику
було роз'яснено зміст ст. 33 ЦПК
України, але клопотання про заміну
неналежного відповідача, залучення
співвідповідачів не надійшло.

Вирішення питання про права та
обов'язки осіб, які не беруть участі у
справі не передбачено
процесуальним законодавством.

На підставі викладеного у
задоволенні позову необхідно
відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст.10,11,60, 213,214, 218,
223 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову
ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса ОСОБА_3
про визнання довіреності недійсною -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
Апеляційного суду Донецької області
через Центрально-Міський районний суд
міста Горлівки Донецької області
протягом десяти днів, з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В. О. Попова