Справа №484/1451/13-ц 12.05.2014 12.05.2014 12.05.2014
Провадження №22-ц/784/1224/14
Головуюча у суді 1 інстанції Маржина
Суддя-доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

12 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
Орельською Н.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 12 березня 2014 року за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог -
ОСОБА_6, про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним
(удаваним) та визнання права власності
на квартиру,

встановила:

29 березня 2013 року ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним (удаваним) та
визнання права власності на квартиру.

Позивачка зазначала, що у
листопаді 2009 року, через скрутне
матеріальне становище, звернулася до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з проханням позичити
їй грошові кошти, з яких збиралася
погасити банківські кредити.

Домовившись про позичку в 10 000
грн., та з метою забезпечення цього
боргового зобов'язання, вона
погодилася укласти з відповідачем
ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
належної їй квартири АДРЕСА_1.

Вказаний договір купівлі-продажу
30 листопада 2009 року був посвідчений
приватним нотаріусом Первомайського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

Позивач вважає зазначений
правочин удаваним, оскільки вона не
мала наміру відчужувати належне їй
житло за заниженою ціною, а договір
купівлі-продажу квартири був укладений
з метою приховати договір позики та,
фактично, мав забезпечити боргове
зобов'язання перед відповідачем.

До того ж, позикодавці 30 листопада
2009 року видали їй розписку про
зобов'язання розірвати договір
купівлі-продажу квартири після
своєчасної виплати нею боргу в сумі 2860
доларів США до 30 листопада 2010 року.

Також сторони домовилися, що
позивач залишатиметься проживати в
спірній квартирі, а відповідач не
здійснюватиме перереєстрацію права
власності.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4
просила визнати договір
купівлі-продажу удаваним, встановити,
що фактично сторонами укладений
договір позики та визнати за нею право
власності на спірну квартиру.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 12 березня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4
та скасовано захід забезпечення
позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права та неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення -
про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивачки,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
з'ясувавши обставини справи і
перевіривши їх доказами, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає на
підставі наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
позивачкою удаваності договору
купівлі-продажу та відсутності
правової підстави для визнання його
недійсним за ст. 235 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.

Виходячи з положень ст. 655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

За нормами статей 182, 640 та 657 ЦК
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
договори купівлі-продажу квартири
повинні бути укладені в письмовій
формі, підлягали нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації та
вважалися укладеними з моменту
державної реєстрації.

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Удаваним правочином сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються
інші правовідносини (п. 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними).

За удаваною угодою у сторін не
виникає жодних прав і обов'язків.
Укладаючи удавану угоду, обидві
сторони діють умисно, усвідомлюючи, що
укладають саме таку угоду. Наміру
однієї сторони на укладення удаваної
угоди недостатньо.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу від
21 травня 2009 року належала квартира
АДРЕСА_1 (а. с. 5).

30 листопада 2009 року вона продала
належну їй квартиру ОСОБА_5 за
10 000 грн. (пункти 3, 4,13 договору) (а.с. 45).

Договір купівлі-продажу від 30
листопада 2009 року посвідчений
приватним нотаріусом Первомайського
міського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 6796 (а.с.13).

У п. 10 договору сторони
передбачили зняття ОСОБА_4 з
реєстраційного обліку до 30 листопада
2010 року.

Після укладення договору до
вказаної дати в квартирі проживала
ОСОБА_4

18 жовтня 2012 року ОСОБА_5
зареєструвала право власності на
вказане нерухоме майно (а.с. 100).

Вважаючи вказаний договір
купівлі-продажу удаваним правочином,
позивачка посилалася на те, що
насправді сторони мали на меті
укладення договору позики.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 і 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них, як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою
для відмови у його задоволенні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов,
відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК
України, може бути представлена
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей.

Проте, таких обставин судом
встановлено не було.

На підтвердження своїх вимог
позивачка надала розписку від 30
листопада 2009 року, за змістом
якої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов'язалися
розірвати спірний договір
купівлі-продажу квартири у разі
своєчасного повернення ОСОБА_4
2860 доларів США в строк до 30
листопада 2010 року, вважаючи цей
документ доказом удаваності спірного
договору купівлі-продажу та
підтвердженням наявності між нею та
відповідачкою договору позики (а. с. 45).

Разом з тим, відповідачка ОСОБА_5
та третя особа ОСОБА_6 в суді першої
інстанції не визнали та заперечували
те, що між ними та ОСОБА_4 мав місце
договір позики. Вони наполягали на
тому, що написання вказаної розписки,
після вчинення спірного правочину,
було наслідком їх домовленості, на
прохання позивачки, про викуп у ОСОБА_5
спірної квартири протягом року.

Зі змісту вказаної розписки не
вбачається, що ОСОБА_4 мала повернути
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 саме борг (або
борг з відсотками).

Зобов'язання відповідачки в
розписці про розірвання спірного
договору не свідчить про наявність між
сторонами договору позики. За такого,
доводи та міркування ОСОБА_4 є
лише припущеннями.

До того ж, не є доказом обставин
укладання договору позики і постанова
про відмову в порушенні кримінальної
справи від 17 вересня 2012 року (а.с.46) за
заявою ОСОБА_4 про погрози фізичною
розправою з боку відповідачки та
третьої особи, оскільки висновок
працівника міліції про наявність між
ними боргових зобов'язань, ґрунтується
лише на поясненнях самої позивачки.

До того ж, на думку колегії суддів,
не мають доказового значення надані
позивачкою розписки про повернення
боргу, які власноручно написані лише
нею (а.с.47-51).

Інших належних та допустимих
доказів, які б спростували наявність у
сторін наміру укладати договір
купівлі-продажу та підтверджували факт
отримання нею у борг від відповідача 10
000 грн. зі сплатою відсотків або у борг
2860 доларів США та повернення саме цього
боргу, позивач суду не надала, хоча це,
згідно вимог ст. 60 ЦПК України, є її
обов'язком.

Отже, висновок суду першої
інстанції про те, що вказані розписки з
постановою органу досудового слідства
не можна вважати підтвердженням
обставин укладання договору позики, як
це передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України, є
вірним.

За такого, суд першої інстанції
повно та всебічно дослідив обставини
справи, встановив правовідносини між
сторонами та, виходячи з положень ст. 235
ЦК України, які визначають умови
недійсності удаваного правочину,
дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання спірного договору
купівлі-продажу квартири недійсним та
застосування наслідків недійсності
правочину. У зв'язку з чим,
обґрунтовано ухвалив рішення про
відмову в задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі
ОСОБА_4 на те, що вона проживала в
спірній квартирі після укладення
договору купівлі-продажу, а ОСОБА_5
зареєструвала право власності на
вказану квартиру пізніше, не можуть
свідчити про відсутність наміру
останньої придбати нерухоме майно,
оскільки такі дії відповідачки, як
державна реєстрація спірного об'єкту,
свідчать саме про набуття нею права
власності на майно. А проживання
позивачки в квартирі після вчинення
договору купівлі-продажу було
наслідком домовленості сторін.

Не можуть бути підставою для
задоволення позову посилання ОСОБА_4 на
ту обставину, що ціна квартири у
договорі купівлі-продажу явно
занижена, оскільки за правилами ст. 627
ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги,
які зводяться до переоцінки доказів у
справі, висновків суду не спростовують
і не є підставою для скасування
правильного по суті рішення.

Вимог про визнання правочину як
забезпечення зобов'язань за договором
позики, позивачкою не заявлялось.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому правових підстав до задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити, а рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 12 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий
Судді: