Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дубановська І.
Д. ,

при секретарі - Приймак Л. А.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

представника третьої особи - Зик А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Біла Церква
Київської області позовну заяву ОСОБА_1
до ОСОБА_3, третя особа: Управління
земельних ресурсів м.Біла Церква про
усунення перешкод, витребування майна
та відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

До Білоцерківського міськрайонного
суду Київської області звернулась
ОСОБА_1 з цивільним позовом до ОСОБА_3,
третя особа: Управління земельних
ресурсів м.Біла Церква про усунення
перешкод, витребування майна та
відшкодування шкоди, в обґрунтування
своїх вимог зазначила, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування житлового будинку,
укладеного 15.05.2008 року її брат ОСОБА_6
подарував матері ОСОБА_7 житловий
будинок АДРЕСА_1 з господарськими
спорудами - погріб, колодязь, сарай,
вбиральня, огорожа, замощення. Цей
житловий будинок знаходиться на одній
земельній ділянці з незавершеним
будівництвом житловим будинком
АДРЕСА_2, який належав його брату ОСОБА_6
У 2008 році мати позивача ОСОБА_7 та її
брат ОСОБА_6 провели розподіл земельної
ділянки, визначили та погодили межі
користування земельною ділянкою та
отримали державні акти з присвоєнням
кадастрових номерів :03:031:0059,
:03:031:0060. Оскільки на межі між
будинками був розташований погріб та
колодязь, межа проходила в обхід цих
споруд. Паркан між матірью та братом
встановлений не був, тому що в ньому не
було необхідності, а тому межа не
виносилась на місцевість. У 2011 році
ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 незавершеним
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2
та земельну ділянку. Придбав
незавершений будівництвом житловий
будинок та земельну ділянку ОСОБА_3
підписує акт перенесення меж земельної
ділянки в натурі та встановлює паркан.
Перенесення меж земельної ділянки в
натурі на місцевість не було погоджено
із суміжними землекористувачами, а
саме з ОСОБА_7 Погріб та колодязь матері
виявились на земельній ділянці ОСОБА_3,
тобто було порушено її право
користування та володіння власністю.
Мирним шляхом вирішити питання матері
з ОСОБА_3 не вдалося. Мати подала позов
до суду, але ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тому
позов залишили без розгляду на тнрмін,
необхідний для отримання спадщини та
вступу в права власника. 25 вересня 2013
року вона, як спадкоємець, отримала
спадщину, яка складається з житлового
будинку із господарськими та
побутовими будівлями та спорудами, а
саме: колодязь, погріб, огорожа,
замощення, земельна ділянка АДРЕСА_1. На
даний час ОСОБА_3 самочинно захватила
та знесла погріб та колодязь, вартість
яких складає: погріб - 1518 грн., колодязь -
2696 грн. Просить суд визнати
встановлення межі між земельними
ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та
огорожі на ній неправомірними,
зобов*язати ОСОБА_3 повернути їй погріб
і колодязь шляхом відбудови їх та
приведення їх до попереднього стану,
зобов*язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в
користуванні погребом та колодязем
шляхом перенесення паркану за колодязь
та погреб, стягнути з ОСОБА_3 моральну
шкоду в розмірі 4000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала позовні вимоги в повному
обсязі, наполягала на їх задоволенні
посилаючись на доводи аналогічні
наведеним у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_2, що діє
згідно договору про надання правової
допомоги від 29 жовтня 2013 року, у
судовому засіданні підтримав вимоги
ОСОБА_1 у повному обсязі, просить суд їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала,
посилаючись на наступне: відповідно до
договору купівлі-продажу
незавершеного будівництвом будинку та
земельної ділянки, вона є власницею
зазначеного майна, добросовісно його
отримала, будь-яких застережень щодо
отриманого на час укладання угод не
було.

Представник відповідача ОСОБА_4, що діє
згідно довіреності від 11 квітня 2014
року, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала
посилаючись на наступне. Позивачем
ОСОБА_1 надано до позову документи, які
не відповідають вимогам законодавства
те не надають підтверження для
позовних вимог, а саме позивач є
власником з вересня 2013 року згідно
свідоцтва про право на спадщину
посвідчене державним нотаріусом
Другої Білоцерківської нотаріальної
контори 25 вересня 2013 року та
зареєстровано в державному реєстрі.
Зазначене свідоцтво оформлене згідно
технічної документації - технічний
паспорт виготовлено Білоцерківським
бюро технічної документації 17 квітня
2008 року.

Представник третьої особи Управління
земельних ресурсів м.Біла Церква Зик
А.С., що діє згідно довіреності № 408/01-21
від 14 квітня 2014 року, суду пояснив, що
при винесенні меж земельної ділянки та
житлового будинку АДРЕСА_2 в натурі
ОСОБА_3 проведено без порушень та
відповідно до наявних у неї документам.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, повно та всебічно
з'ясувавши всі обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи та надавши їм належну правову
оцінку, суд дійшов обґрунтованого
висновку, що заявлені позовні вимоги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 15 травня 2008 року
ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 житловий
будинок з господарськими та побутовими
будівлями та спорудами що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний житловий
будинок під літ."А", загальною площею 77,8
кв.м., житловою площею 40,8 кв.м.,
розташований на земельній ділянці з
такими господарськими та побутовими
будівлями і спорудами: сарай під літ."Б",
погріб під літ. "В/п", вбиральня під
літ."Г", огорожа "1-4", замощення "5",
колодязь "6" (а.с.7).

14 липня 2011 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3
незавершений будівництвом житловий
будинок готовністю 22%, що знаходиться в
АДРЕСА_2 (а.с.8).

14 липня 2011 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,0811 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).

ОСОБА_3 підтвердила той факт, що коли
вона придбала земельну ділянку у
ОСОБА_6 то була вимушена зруйнувати
погріб та колодязь які були на ній
розташовані, оскільки останні були в не
задовільному стані, а відремонтувати
їх не уявлялось можливим.

22 серпня 2011 року було перенесено в
натурі межі земельної ділянки ОСОБА_3,
що підтверджується копією
відповідного акту. За результатами
перенесення меж побудовано паркан.

Зазначені обставини підтверджуються
матеріалами справи та не заперечуються
сторонами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Правові підстави набуття громадянами і
юридичними особами права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності визначено ч. 1 ст.
116 ЗК України. Такими підставами є
рішення органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, передбачених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Видача державного акта на право
власності на земельну ділянку без
визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК
України) підстави є неправомірною, а
державний акт, виданий з порушеннями
вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, -
недійсним (постанова Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 24 квітня 2013 р. № 6-14цс13).

Зваживши викладене, суд прийшов до
переконання, що ОСОБА_6 отримавши у
власність земельну ділянку площею 0,0811
га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі
рішення Білоцерківської міської ради
№1011/44 сесія 5 скликання від 19.03.2009 року,
за результатами чого отримав Державний
акт Серії ЯИ №444863. Вище вказане рішення
Білоцерківської міської ради
скасовано не було та є чинним. В свою
чергу ОСОБА_3 отримала у власність
земельну ділянку площею 0,0811 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2 у
законний спосіб, шляхом укладення
правочину а саме договору
купівлі-продажу від 14 липня 2011 року.

Відповідно до п.27 ППВСУ 12.06.2009 N 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК в
порядку, передбаченому статтями 185, 187,
189 ЦПК)

Позивачем та її представником
ставиться під сумнів правильність
винесених меж в натурі згідно Акту
винесення меж від 22 серпня 2011 року
виконаного приватним підприємством
«ГЕО-КАДАСТР» відповідно до Рішення
Білоцерківської міської ради №1011/44
сесія 5 скликання від 19.03.2009 року, разом
з тим в супереч вимогам ст.60 ЦПК України
не надають належних та допустимих
доказів оцінивши які, суд міг би дійти
висновку про не відповідність
винесених меж в натурі
правовстановлюючим документам.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 19 березня 2010 року № 2) "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", спори щодо додержання
правил добросусідства - обов'язку
власників і землекористувачів обирати
такі способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо), - розглядаються судами
відповідно до статей 103-109 ЗК і в тому
разі, коли вони попередньо не
розглядалися відповідним органом
місцевого самоврядування чи органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Зазначені спори потрібно відрізняти
від спорів щодо земельних сервітутів -
права власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
чи безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (право проходу чи
проїзду на велосипеді; проїзду на
транспортному засобі по наявному
шляху; право прокладання та
експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку, трубопроводів, інших лінійних
комунікацій; право прокладати на свою
земельну ділянку водопровід із чужої
природної водойми або через чужу
земельну ділянку; право відводу води зі
своєї земельної ділянки на сусідню або
через сусідню земельну ділянку; право
забору води з природної водойми,
розташованої на сусідній земельній
ділянці, та право проходу до природної
водойми; право поїти свою худобу із
природної водойми, розташованої на
сусідній земельній ділянці, та право
прогону худоби до природної водойми;
право прогону худоби по наявному шляху;
право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд; тощо), - вирішення яких не
віднесено до компетенції органів
місцевого самоврядування та органів
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з частиною третьою статті 152 ЗК
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів
захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної
ділянки, права якого порушено, може
вимагати відшкодування завданої цим
моральної шкоди (частина третя статті
386 ЦК).

Чинне законодавство не містить
визначення понять погріб, колодязь та
не визначає їх правовий статус, що
ускладнює визначення їх належності до
нерухомих або рухомих речей. Однак,
чинне законодавство використовує
поняття колодязь та криниця (статті 1 та
105 Водного кодексу України), які,
виходячи з їх синтаксичного розуміння,
є синонімами.

Так, Інструкція про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затверджена наказом
Державного комітету з питань
житлово-комунального господарства від
15 червня 2005 року № 92 (зареєстрований в
Міністерстві юстиції 7 липня 2005 року за
№ 725/11005) визначає колодязі як
господарські споруди поряд з
вигрібними ямами, огорожами, воротами,
хвіртками тощо.

Але, виходячи з того, що колодязь
нерозривно пов'язаний з землею і має
функціональне значення саме в цьому
місці, він є нерухомим майном.

Інструкція з обліку необоротних
активів бюджетних установ, затверджена
наказом Державного казначейства від 17
липня 2000 року № 64 (зареєстрованим в
Міністерстві юстиції 31 липня 2000 року за
№ 459/4680) (далі - Інструкція) передбачає,
що надвірні приміщення, огорожі та інші
надвірні споруди, що обслуговують
будівлю (сарай, паркан, колодязь),
становлять разом з нею один
інвентарний об'єкт (пункт 2.5).

Таким чином, у цьому випадку, надвірні
споруди, що обслуговують будівлю,
виходячи зі статті 186 Кодексу, є
приналежними речами, тобто є нерухомим
майном, що призначене для
обслуговування іншої речі і пов'язане з
нею спільним призначенням.

Посилання позивача ОСОБА_1 на
зазначення спірних колодязя та погреба
у свідоцтві про право на спадщину за
законом як на визнання за нею права
власності на них є хибними, оскільки
отримання даного свідоцтва надає право
на отримання спадщини яке підлягає
Державній реєстрації у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно,
а не встановлює право власності на
зазначено в ньому майно. Таким чином,
ОСОБА_1, не являючись власницею
зазначеного майна хибно вважає щодо
існування у неї порушеного права.
Зазначене питання підтягалось
розглядати судом в порядку провадження
щодо дійсного власника спірного майна -
ОСОБА_7, спадкоємицею якої стала ОСОБА_1

Аналіз наданих позивачем доказів
привів суд до переконання про
відсутність підстав вважати спірний
колодязь та погріб власністю ОСОБА_1
Позивач не підтвердила своїх прав на
спірний колодязь та погріб, що
унеможливлює задоволення заявлених
позовних вимог в частині визнання
встановлених меж не дійсними та
відбудови колодязя та погреба.

Відповідно до п.4 ППВСУ N 4 від 31.03.95 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Позивачем оцінено заподіяну моральну
шкоду оцінено в 4000 грн. Під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

В супереч наведеному, позивачем не
зазначено в чому саме полягають її
моральні страждання, не доведено
протиправність дій відповідача та не
обґрунтовано з чого саме виходила
позивач визначаючи моральну шкоду саме
в 4000 грн. За наведених обставин, вимога
щодо стягнення моральної шкоди не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд упродовж розумного
строку.

За таких обставин, ОСОБА_1 скористалась
своїм правом на судовий захист і її
право не може бути порушено. Разом з
тим, враховуючи, що в ході судового
слідства заявлені вимоги не знайшли
своє підтвердження, позов не підлягає
задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне
понесені судові витрати залишити за
позивачем, що відповідає вимогам ст.79,88
ЦПК України.

Керуючись ст. 103,109,116,120, 152, 158 Земельного
Кодексу України, ст.ст. 317, 328 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214-215, 217,
218, ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа: Управління
земельних ресурсів м.Біла Церква про
усунення перешкод, витребування майна
та відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у
єдиному екземплярі.

Суддя І. Д. Дубановська