Провадження № 2/645/568/14
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2014 року Фрунзенський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Алтухової О.Ю.,

секретар судового засідання -
Кононенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
Публічне акціонерне товариство «ОТП
БАНК» про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, як такого,
що вчинений шляхом обману,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із
позовом про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного 22 листопада 2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за
реєстровим № 1395.

В обґрунтування позову зазначено,
що 03 травня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
спільні кошти подружжя придбали кв.
АДРЕСА_1. Право власності було
зареєстрована за ОСОБА_2 в КП
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» 30 травня 2006 року. Після
розірвання шлюбу за рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 08 липня 2013 року ОСОБА_1
запропонувала ОСОБА_2 продати спірну
квартиру та поділити кошти. Проте,
оскільки дана квартира була предметом
іпотеки за договором № 702/5163/11 від 22
вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1
та ПАТ «ОТП БАНК» та забезпечувала
основне зобов'язання за кредитним
договором № 702/5163/11 від 02 вересня 2011
року, ОСОБА_2 запропонував позивачці
продати спірну квартиру, виплатити
заборгованість за кредитом та поділити
кошти, які залишаться від продажу
квартири, як спільну сумісну власність
подружжя. На продаж квартири ОСОБА_1
погодилася за умови, що вона отримає
половину коштів від її продажу після
погашення кредитних заборгованостей.
Проте, свої зобов'язання щодо передачі
коштів після реалізації спірної
квартири відповідач ОСОБА_2 не виконав,
в силу чого, позивач вважає, що правочин
вчинено шляхом обману, через що він
підлягає визнанню судом недійсним.

Позивачка та її представник
ОСОБА_6, яка діє на підставі
довіреності, у судовому засіданні
підтримали позовні вимоги в повному
обсязі, просили суд їх задовольнити,
надали пояснення по суті позову так, як
про це зазначено вище у даному рішенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав в
повному обсязі, проти їх задоволення
заперечував та пояснив, що твердження
позивачки та її представника про
укладення спірного договору
купівлі-продажу шляхом обману є
безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх
представник адвокат ОСОБА_7, який діє на
підставі договорів про надання
правової допомоги, у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали в
повному обсязі та пояснили, що під час у
кладення спірного договору
купівлі-продажу не було допущено
порушень, в силу яких договір може бути
визнаний недійсним.

Представник третьої особи - ПАТ
«ОТП БАНК» у судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлявся своєчасно та
належним чином.

Суд, заслухавши пояснення
учасників судового розгляду, допитавши
свідків, дослідивши надані сторонами
докази в їх сукупності, приходить до
наступного.

Судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

22 листопада 2013 року між ОСОБА_3, як
покупцем, та ОСОБА_2, як продавцем, було
укладено договір купівлі продажу
квартири, предметом якого стала
квартира АДРЕСА_1. Договір посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за
реєстровим № 1398 ( а.с. 36-37).

Судом встановлено, що спірна
квартира на момент її продажу
знаходилася у спільній сумісній
власності сторін по справі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, як така, що придбана ними за
спільні кошти у період шлюбу.

22 листопада 2013 року ОСОБА_1 надала
своєму колишньому чоловікову ОСОБА_2
згоду на продаж за ціну та на умовах на
його власний розсуд квартири АДРЕСА_1.
Дана заява посвідчена приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим №
1392 ( а.с. 35).

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, вибору контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як зазначено в ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу, одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну суму.

Обов'язковою (істотною) умовою договору
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) або іншого нерухомого майна
відповідно до ст. 657 ЦК України є
укладання його в письмовій формі,
нотаріальне посвідчення та державна
реєстрація.

Зокрема, зі спірного договору
купівлі-продажу вбачається, що сторони
в справі, розуміючи значення та зміст
цього договору, попередньо будучи
ознайомлені нотаріусом з приписами
цивільного законодавства щодо
дійсності правочинів та правових
наслідків їх вчинення, уклали договір,
згідно з яким ОСОБА_2 передав у
власність, а ОСОБА_3 прийняла у
власність квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з п.п. 8,9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією із сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
статті 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої, п'ятої
статті 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин
визнається недійсним. Обман має місце,
якщо сторона заперечує наявність
обставин, які можуть перешкодити
вчиненню правочину, або якщо вона
замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до зазначеної
норми, є введення однією стороною іншої
сторони правочину в обман щодо
обставин, які мають істотне значення.
Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст.
229 ЦК України), помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» особами, котрі беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони даного
правочину. Правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману, в даному випадку
позивачка.

Зазначене дає підстави для висновку, що
обман може стосуватись тільки
обставин, що мають істотне значення,
тобто природи правочину, прав та
обов'язків сторін, властивостей і
якості речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Обман може
виражатись в активних та пасивних діях
недобросовісної сторони правочину.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що
даний договір купівлі-продажу квартири
вчинений внаслідок обману її з боку
відповідача ОСОБА_2, а тому є підстави
для визнання даного правочину
недійсним, належними та достовірними
доказами по справі не доведені, як того
вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України.

Так, у судовому засіданні
відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту
неотримання його колишньою дружиною
коштів від продажу спірної квартири та
зазначив, що усі кошти були витрачені
ним на погашення боргів колишнього
подружжя, в тому числі боргів за
кредитним договором № 702/5163/11 від 02
вересня 2011 року. Наявність будь-яких
домовленостей між колишнім подружжям
про розподіл коштів, отриманих від
продажу квартири АДРЕСА_1 відповідач
ОСОБА_2 заперечував.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
судовому засіданні пояснювали, що під
час укладання договору купівлі-продажу
квартири не йшла мова про будь-які
домовленості продавця ОСОБА_2 з його
колишньою дружиною ОСОБА_1 про розподіл
грошових коштів, отриманих від продажу
квартири.

Допитана в якості свідка у
судовому засіданні, за згодою сторін
правочину, приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_5, яка посвідчила спірний договір,
у судовому засіданні пояснили, що перед
укладенням 22 листопада 2013 року
договору купівлі-продажу між ОСОБА_3, як
покупцем, та ОСОБА_2, як продавцем,
предметом якого стала квартира
АДРЕСА_1, колишня дружина продавця
ОСОБА_1 надала свою згоду на укладення
договору, про що була складена
відповідна нотаріально посвідчена
заява. Жодна із сторін не повідомляла
нотаріуса про наявність яких-небудь
умов щодо надання ОСОБА_1 згоди на
продаж квартири, сумнівів в
дієздатності ОСОБА_1 у нотаріуса не
виникло.

Допитаний у судовому засіданні
свідок ОСОБА_8, працівник Агенства
нерухомості «Контракт», пояснив суду,
що під час укладення спірного договору
купівлі-продажу будь-яких
домовленостей щодо особливостей умов
розрахунків між учасниками правочину
не було. ОСОБА_3 розрахувався за
договором, перерахувавши кошти на
рахунок ОСОБА_2

У спірному договорі купівлі-продажу
відсутні будь-які умови щодо
розрахунків та розподілу отриманих від
продажу квартири коштів між продавцем
ОСОБА_2 та його колишньою дружиною
ОСОБА_1

Окрім того, у заяві від 22 листопада 2013
року якою ОСОБА_1 надала своєму
колишньому чоловікову ОСОБА_2 згоду на
продаж за ціну та на умовах на його
власний розсуд квартири АДРЕСА_1 не
зазначено жодної умови щодо надання
такої згоди.

На думку суду, само по собі
посилання позивача на те, що правочин
вчинений шляхом обману, оскільки вона
будучи введена в оману відповідачем
ОСОБА_2, не отримала коштів від продажу
квартири не може бути підставою для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, оскільки в судовому засіданні не
встановлено та не доведено позивачем
того, що при укладенні спірного
договору купівлі-продажу відповідач
ОСОБА_1 своїми діями ввів в оману іншу
сторону правочину і що такий обман
дійсно мав місце.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст. 6, 203, 215, 216, 229, 230, 627, 655, ЦК України,
керуючись ст.ст. 10,11, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня проголошення рішення
шляхом подання апеляційної скарги.
Іншими особами, які брали участь у
справі, але не були присутніми у
судовому засіданні під час
проголошення рішення може бути подана
апеляційна скарга протягом 10-ти днів з
дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: