Провадження №2/761/1102/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 березня 2014 року року Шевченківський
районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді
Пономаренко Н.В.

при секретарі
Клим Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк», ОСОБА_5, третя особа:
ОСОБА_4 про визнання договору доручення
недійсним, усунення перешкод у
здійсненні права власності та
витребування майна із чужого
незаконного володіння, суд, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
із вказаним позовом до ПАТ «Альфа-Банк»
та гр.ОСОБА_5 в якому просила визнати
недійсним договір доручення №490079859 від
30.09.2010 року який укладений між
вказаними відповідачами, а також
зобов»язати відповідачів усунути
перешкоди у здійсненні позивачем права
власності на транспортний засіб
Автомобіль - CHEVROLET AVEO TC58U 2008 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 та
витребувати майно із чужого
незаконного володіння.

Позовні вимоги
обґрунтовує тим, що позивач та
відповідач ОСОБА_5 перебували в шлюбі з
28.01.2008 року по грудень 2012 року. Під час
шлюбу між відповідачем ОСОБА_5 та ПАТ
«Альфа банк» був укладений кредитний
договір на отримання коштів для
придбання вказаного автомобіля. Також
був укладений договір поруки між
ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк». Вказаний
транспортний засіб являється спільним
майном подружжя, однак, не отримавши
згоду у позивача, відповідачі уклали
спірний договір доручення 30.09.2010 року
щодо пошуку третіх осіб та укладання
угод про зберігання автомобіля.
Позивач посилається на те, що її права
як власника майна, що перебуває у
спільній сумісній власності подружжя,
порушені і потребують захисту у
визначений в позові спосіб. З цих
підстав, посилаючись на ст.ст. 60, 63, 65 СК
України, ст.369, 319 та ч.1 ст.1212 ЦК України
просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач та його представник в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, при цьому представник
позивача направив до суду заяву, в якій
просив розглянути справу у відсутність
позивача та представника, позовні
вимоги підтримує у повному обсязі та з
підстав, викладених в позовній заяві,
просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та
представник відповідача Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк» в
судове засідання не з»явились, про
день, час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином, причину
неявки суду не повідомив.

Залучений судом на задоволення
клопотання представника позивача в
якості третьої особи гр.ОСОБА_4 в
судове засідання не з»явився, про день,
час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином, причину
неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5
розірвали шлюб згідно рішення
Борзнянського районного суду
Чернігівської області 11.12.2012 року, яке
набрало законної сили 18.12.2012 року
(а.с.9-10).

В період шлюбу, відповідачем ОСОБА_5 та
відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» 26.06.2008
року було укладено кредитний договір
про отримання кредитних коштів в сумі
12394,48 грн. строком до 26.06.2015 року на
придбання автомобіля CHEVROLET AVEO TC58U 2008
року випуску, державний номер НОМЕР_1
(а.с.11-12).

Крім того, між ОСОБА_1 та ПАТ
«Альфа-Банк» був укладений договір
поруки № 490079859-П від 26.06.2008 року.
Вказаний договір поруки був укладений
для забезпечення зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором
(а.с.14-15).

Згідно п.п.1.1. вказаного договору
поруки, під терміном «Основний
договір» передбачений - кредитний
договір №490079859 укладений між банком та
боржником 26.06.2008 року, включаючи всі
додаткові угоди до нього, що укладені
на дату набуття чинності цим договором
або будуть укладені у майбутньому. А
відповідальність за невиконання умов
договору і боржник і поручитель несуть
солідарно.

Доказів того, що вказані договори
кредиту або поруки наразі є нечинними
або недійсними стороною позивача
надано не було.

Також, між сторонами: ПАТ «Альфа-Банк»
(повірений) та ОСОБА_5 (довіритель) був
укладений 30.09.2010 року і спірний договір
доручення №490079859, згідно умов якого
(п.3.1.3.) передбачено видати повіреному
довіреність на вчинення юридичних дій,
погодженої сторонами форми. А також
п.1.1. передбачає, що повірени
зобов»язується за дорученням
довірителя здійснити пошук третіх осіб
(надалі за текстом «Зберігач» та
укласти з ними від його іменті одну або
декілька умов зберігання автомобіля та
забезпечити виконання третями особами
умов зберігання). Вказані умови були
виконані про що свідчить відповідна
довіреність від 30.09.2010 року (а.с.16-10, 22).

На виконання договору доручення
складений між відповідачами акт
прийому-передачі автомобіля від 30.09.2010
року (а.с.21).

Слід зазначити, що вимоги ч.2 ст. 64 ЦПК
України передбачають, що письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Разом із тим, суд звертає увагу, що
жодні із наданих договорів не завірені
належним чином і не було надано їх
оригіналів для огляду в судовому
засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно зі ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Аналізуючи зміст ст. 65 СК України в
системному зв'язку зі ст. 526, 553 ЦК
України, на вимоги яких посилається
позивач у позові, суд приходить до
висновку, що положення ст. 65 СК України
стосовно порядку розпорядження майном,
яке є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, що стосуються саме
розпорядження майном, яке є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного з подружжя
укладати договори доручення з
кредитором у зв»язку із виконанням
зобов'язання по кредитному договору
боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною.

У відповідності до ч.1 ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Згідно довідки ДАІ від 19.12.2013 року за
№8/6-1036(с) вищевказаний автомобіль
знятий з обліку для реалізації та з
24.11.2010 року і по теперішній час
зареєстрований за гр. ОСОБА_4(а.с.47).

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь -які фактичні
дані на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Разом з тим, відповідно до
положень ч. 3 ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Враховуючи вищевказане, а також те, що
позивач ОСОБА_1, яка не являється
стороною оспорюваного нею договору
доручення, в позовні не наведено жодної
визначеної підстави для визнання
вказаного правочину недійсним, не
надано жодного належного і допустимого
доказу на підтвердження заявлених
вимог та, на думку суду, позивач обрала
невірний спосіб захисту свого права, в
разі його порушення, тому позовні
вимоги щодо визнання недійсним
договору доручення від 30.09.2010року за
№490079859 - задоволенню не підлягають.

Щодо наступних позовних вимог про
зобов»язання відповідачів усунути
перешкоди у здійсненні позивачем права
власності на транспортний засіб
Автомобіль- CHEVROLET AVEO TC58U 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 та витребувати
майно із чужого незаконного володіння,
то вони також не підлягають
задоволенню виходячи із наступного.

Вимоги ст. 387 ЦК України
передбачають право власника на
витребування майна із чужого
незаконного володіння. Власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються, зокрема, до вимоги про
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння (п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК
України).

Зміст наведених норм передбачає, що
право вимоги майна у особи, яка набула
його безпідставно, належить саме
власнику такого майна за умови
наявності у зобов'язаної особи такого
майна.

Разом із тим, доказів того, що гр. ОСОБА_1
являється власником зазначеного
транспортного засобу - надано не було,
як не доведено і те, що гр. ОСОБА_4, за
яким згідно вищевказаної довідки ДАІ
зареєстрований автомобіль, або
відповідачі незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділи ним.

Відповідно до аналізу наукового
коментаря положень ст.1212 ЦК України,
вбачається, що обов»язково має бути
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи. Тобто, коли мала
місце помилка, обман, випадковість або
інші підстави набуття або збереження
майна, які не можна віднести до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків (ст. 11 ЦК). До відсутності
правової підстави стаття відносить
також і ситуацію, коли підстава, на якій
було набуте або збережене майно, на
момент набуття або збереження
існувала, але згодом відпала.
Наприклад, коли правочин, на підставі
якого передавалася річ, згодом був
визнаний недійсним або коли закінчився
строк дії договору, на підставі якого
особа користувалася майном, тощо.

В свою чергу, Пленум Верховного Суду
України в п.10 Постанови № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз»яснив, що
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в
разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку
цим вимога про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, за правилами
реституції може бути пред'явлена
тільки стороні
недійсного правочину.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв»язок доказів у їх
сукупності, та, враховуючи те, що
обставини, на які посилається
позивачка, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
її позовні вимоги не ґрунтуються на
вимогах закону, суд прийшов до
висновку, що у їх задоволенні слід
відмовити в повному обсязі.

Судові витрат розподіляються судом
відповідно до ст.88 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України суд
вбачає за необхідне одночасно з
ухваленням судового рішення
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 63, 65 СК України, ст.ст. 15, 16, ч.6 ст.154,
203, 215, 216, 257, 261, 387, 1212 ЦК України, ст.ст. 10,
11, 57, 58, 59, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,
-

в и р і ш и в:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк», ОСОБА_5, третя особа:
ОСОБА_4 про визнання договору доручення
недійсним, усунення перешкод у
здійсненні права власності та
витребування майна із чужого
незаконного володіння - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову
згідно ухвали Шевченківського
районного суду м.Києва від 20.11.2013, а
саме: накладення арешту на автомобіль
марки «Шевроле Авео» ТС58U 2008 року д.н.з.
НОМЕР_1, кузовний номер НОМЕР_2.

Стягувач: ОСОБА_1, (проживає за адресою:
АДРЕСА_1).

Боржник: ПАТ «Альфа-Банк» (місце
знаходження: 01001 м.Київ, вул.Десятинна
4/6).

Боржник: ОСОБА_5 (проживає: АДРЕСА_1).

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :