АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 4419 /2014
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Шахової О.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Києві цивільну справу за поданням
старшого державного виконавця Відділу
ДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві
СатиренкоІ.О. про встановлення
тимчасового обмеження боржнику за
виконавчим провадженням ОСОБА_4 у праві
виїзду за межі України;

за апеляційною скаргою
стягувача за виконавчим провадженням
ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2

на ухвалу Голосіївського
районного суду м.Києва від 29 січня 2014
року

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Голосіївського районного суду
м.Києва від 29.01.2014 року в задоволенні
подання старшого державного виконавця
Відділу ДВС Голосіївського РУЮ у
м.Києві Сатиренко І.О. про встановлення
тимчасового обмеження боржнику за
виконавчим провадженням ОСОБА_4 у праві
виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2,
діючи в інтересах стягувача за
виконавчим провадженням ОСОБА_1, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу суду та постановити
нову ухвалу про задоволення подання
старшого державного виконавця Відділу
ДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві
Сатиренко І.О. Посилається на
незаконність та необґрунтованість
постановленої ухвали, неповне
з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Помилковим, на думку апелянта, є
висновок суду про недоведеність
старшим державним виконавцем того, що
боржник за виконавчим провадженням
ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх
боргових зобов'язань.

В суді апеляційної інстанції
представник стягувача за виконавчим
провадженням ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав
подану апеляційну скаргу, посилаючись
на доводи, викладені в ній. Старший
державний виконавець Відділу ДВС
Голосіївського РУЮ у м. Києві Сатиренко
І.О., стягувач за виконавчим
провадженням ОСОБА_1, боржник за
виконавчим провадженням ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином.

Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої

інстанції, апеляційний суд відхиляє
скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо
судом першої інстанції постановлено
ухвалу з додержанням вимог закону.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість постановленої ухвали
в цій частині колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
12.03.2013 року старшим державним
виконавцем відділу ДВС Голосіївського
РУЮ Сатиренко І.О. було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження з виконання виконавчого
листа №2/2601/5119/12, виданого
Голосіївським районним судом м.Києва
від 15.02.2013 року про стягнення з
ОСОБА_4боргу у сумі 34204 грн. 86 коп. і
судових витрат у сумі 350 грн. 00 коп.
(а.с.4).

27.01.2014 року старший державний
виконавець відділу ДВС Голосіївського
РУЮ Сатиренко І.О. звернувся до суду з
поданням про встановлення тимчасового
обмеження у праві виїзду за межі
України без вилучення паспортного
документу боржнику ОСОБА_4
Обґрунтовуючи подання, державний
виконавець зазначає, що боржник з дня
відкриття виконавчого провадження, а
саме з 12.03.2013 року, ухиляється від
добровільного виконання зазначеного
судового рішення, що проявляється саме
в його несплаті боргу у встановлені
законодавством строки та його неявці
на виклики ДВС Голосіївського РУЮ. Дана
обставина і стала підставою для
звернення до суду з поданням.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону
передбачено як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон - ухилення громадянина
України від виконання ним зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ч.1, п.18 ч.3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому
числі у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням суду.

Зі змісту наведених норм вбачається, що
тимчасове обмеження у праві виїзду
боржника за межі України можливе лише
за умов ухилення боржника від
виконання зобов'язань покладених на
нього за рішенням суду або Законом
України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ч.2 ст.10 ЦПК України
наявність умислу та обставин, які є
предметом посилання державного
виконавця у поданні про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України як на підставу його вимог,
підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
покладається в даному випаду на орган
державної виконавчої служби, який
звертається до суду із відповідним
поданням.

Особа, яка має невиконані зобов'язання,
не може вважатися винною в ухиленні від
їх виконання, поки не буде доведено
протилежного.

Під поняттям «ухилення» від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням, варто розуміти будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад наявність
коштів, майна тощо) і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього об'єктивні
обставини. На момент звернення з
поданням до суду, факт ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням, повинен
вже відбутися і бути об'єктивно наявним
та вбачатися з матеріалів виконавчого
провадження.

Положеннями ч.1 ст.3771 ЦПК України
визначено, що питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
держаного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про
виконавче провадження» копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилається боржнику
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення, проте надані на розгляд
суду матеріали подання не містять
доказів про обізнаність боржника з
наявністю виконавчого провадження та
строками його добровільного виконання.

Судом правомірно не взято до уваги та
не прийнято як належний доказ факт
ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань і наявні матеріали подання,
а саме виконавчий лист та виклик
державного виконавця, оскільки жодних
доказів про їх належне вручення
боржнику, його поінформованості про
наявність боргу та необхідності явки у
встановлену дату до ВДВС
Голосіївського РУЮ на розгляд суду не
надано.

Підставою для встановлення
тимчасового обмеження боржнику у праві
виїзду за межі України не може бути
лише констатація факту перебування
ОСОБА_4 за межами України та в зв'язку з
цим неможливість виконання приводу
даної особи. Вказані обставини нічим
не підтверджені, а тому не можуть
беззаперечно свідчити про можливість
виїзду чи вже перебування боржника за
межами України.

Окрім того, досліджені в судовому
засіданні матеріали виконавчого
провадження № 36948303 в їх сукупності
також не містять жодних доказів
свідомих діянь (дії або бездіяльності)
боржника, спрямованих на невиконання
свого обов'язку у даному виконавчому
провадженні, а відтак факт ухилення
ОСОБА_4 від виконання судового рішення
є недоведеним.

За таких обставин, оскільки державним
виконавцем не надано жодних доказів на
підтвердження саме факту ухилення
боржника від виконання судового
рішення, а також відомостей про
обізнаність боржника з наявністю
відкритого виконавчого провадження та
строком їх добровільного виконання,
суд дійшов правомірного висновку про
недоведеність заявленої вимоги та
відсутність підстав для встановлення
ОСОБА_4 тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України без вилучення
паспортного документу.

Державним виконавцем навіть не
перевірялось місце реєстрації та місце
перебування боржника, не перевірена
наявність у нього рухомого та
нерухомого майна, не перевірявся факт
перетену ним державного кордону.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують наведених вище висновків.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
ухвали, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які

беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Апелянтом не надано суду
належних доказів на підтвердження
факту ухилення боржника від виконання
рішення суду.

Виходячи з вищевикладеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що ухвала суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону.

Підстав для її скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 312,
313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу стягувача за
виконавчим провадженням ОСОБА_1, подану
представником ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Голосіївського
районного суду м.Києва від 29 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: