Справа №585/3716/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кондратенко Л. П.Номер
провадження 22-ц/788/459/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А., Собини О. І.,

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 04 лютого 2014
року

в цивільній справі за позовом
Харківського національного
університету внутрішніх справ до
ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов'язаних
з навчанням, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 04 лютого 2014
року задоволено позов Харківського
національного університету внутрішніх
справ.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Харківського національного
університету внутрішніх справ
фактичні витрати, пов'язані з його
навчанням, в сумі 27484 грн. 12 коп. та
сплачений судовий збір в сумі 274 грн. 84
коп.

Вказане рішення суду відповідач
оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
встановлення обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також на порушення норм матеріального
та процесуального права, просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що суд першої інстанції
не дав ніякої правової оцінки доводам
відповідача стосовно конституційних
прав громадян на безкоштовне здобуття
освіти в державних і комунальних
закладах на конкурсній основі. Крім
того, на думку відповідача, суд мав
право розглянути питання про стягнення
фактичних витрат на його навчання
тільки за час дії договору, а саме за
період з 2007 року. Також відповідач
посилається на те, що позивач не
направляв на його адресу вимогу про
добровільне відшкодування таких
витрат, тобто не дотримався
позасудового порядку врегулювання
спору.

Відповідач вважає необґрунтованими та
такими, що не відповідають дійсності
довідки-розрахунки щодо нарахування
витрат, пов'язаних з його навчанням, які
були стягнуті з нього в судовому
порядку.

Також суд першої інстанції не врахував
ту обставину, що мати відповідача є
інвалідом другої групи і на момент його
звільнення потребувала стороннього
догляду, що виключає підстави
стягнення з нього витрат на навчання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3 про задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
наказом Харківського національного
університету внутрішніх справ (далі -
ХНУВС) за № 274 о/с від 30 серпня 2006 року
ОСОБА_3 прийнято на службу в органи
внутрішніх справ і зараховано до
складу курсантів ХНУВС з 04 серпня 2006
року (а.с.6).

01 вересня 2007 року Харківський
національний університет внутрішніх
справ, Головне управління МВС України в
Сумській області та ОСОБА_3 уклали
трьохсторонній договір про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
МВС України, відповідно до якого ОСОБА_3
взяв на себе зобов'язання після
закінчення навчання прибути до місця
призначення в термін, визначений в
направленні на роботу, приступити до
виконання службових обов'язків за
посадою, на яку призначений замовником,
і відпрацювати не менше трьох років
(а.с.4-5).

Після закінчення університету, згідно
з наказом ХНУВС № 294 о/с від 19 червня 2010
року, лейтенанта міліції ОСОБА_3 було
відраховано зі складу курсантів та
відкомандировано для подальшого
проходження служби до УМВС України в
Сумській області (а.с.7).

Наказом УМВС України в Сумській
області № 46 о/с від 21 лютого 2013 року
лейтенанта міліції ОСОБА_3,
оперуповноваженого відділу протидії
злочинам у бюджетній сфері УДСБЕЗ УМВС,
було звільнено з органів внутрішніх
справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням) з
21 лютого 2013 року, що викликано, як
зазначено у рапорті від 14 лютого 2013
року, переїздом до Автономної
республіки Крим по догляду за бабою
похилого віку (а.с.8, 134).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідач, звільнившись з органів
внутрішніх справ за власним бажанням
до закінчення визначеного договором
про навчання строку, порушив умови
зобов'язання, так як не відпрацював три
роки після закінчення навчального
закладу, тому повинен компенсувати всі
витрати, передбачені укладеним
договором, які здійснив позивач у
зв'язку з його підготовкою з приводу
проведення навчання та його утриманням
в навчальному закладі.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки вони ґрунтуються на вимогах
ст.ст.204, 509, 526, 626, 629 ЦК України, ч.6 ст.18
Закону України «Про міліцію», а також
на Порядку працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 22 серпня 1996 року № 992 (п.п.8, 14),
Порядку відшкодування особами витрат,
пов'язаних з їх утриманням у вищих
навчальних закладах Міністерства
внутрішніх справ, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 01 березня 2007 року № 313 (п.п.1, 2) та на
затвердженому Порядку розрахунку
витрат, пов'язаних з утриманням
курсантів у вищих навчальних закладах
відповідно до спільного наказу, в тому
числі і МВС, від 16 липня 2007 року №
419/831/240/605/537/219/534 (п.п.2, 2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.1.6,
2.3).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Зокрема, враховуючи, що ОСОБА_3 21 лютого
2013 року звільнився з органів
внутрішніх справ України за власним
бажанням, тобто до закінчення
визначеного договором про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
МВС України трьохрічного строку
перебування на службі після закінчення
навчання, за підставою, яка не звільняє
від відшкодування фактичних витрат на
його підготовку, чим порушив умови
зобов'язання, тому суд першої інстанції
правомірно, відповідно до ч.1 ст.611 ЦК
України, застосував правові наслідки
цього, встановлені п.2.3.6 договору,
стягнувши з ОСОБА_3 на користь
Харківського національного
університету внутрішніх справ всі
витрати, пов'язані з утриманням у
навчальному закладі згідно із
затвердженим розрахунком, до яких
входять витрати на харчування,
забезпечення речовим майном, грошове
забезпечення, оплатою комунальних
послуг і вартості спожитих
енергоносіїв (п.п.2.1.3; 4.1 договору) (а.с.10,
11-12, 13, 14, 15-16, 58-59, 60-61, 62, 63-64, 65-71, 169-173).

Судом першої інстанції правильно
встановлено та не спростовано
відповідачем, що звільнившись за
власним бажанням зі служби в органах
внутрішніх справ, останній не
відшкодував позивачу фактичні витрати,
пов'язані з його утриманням під час
навчання в університеті внутрішніх
справ згідно із затвердженим
розрахунком, чим не виконав умови
укладеного договору.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що витрати на підготовку
ОСОБА_3 під час його навчання в ХНУВС на
загальну суму 27484 грн. 12 коп. підлягають
відшкодуванню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції не дав правової
оцінки доводам відповідача стосовно
конституційних прав громадян на
безкоштовне здобуття освіти в
державних і комунальних закладах на
конкурсній основі не свідчать про
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги, оскільки
відповідно до ч.2 ст.52 Закону України
«Про освіту» в обов'язки випускників
вищих навчальних закладів, зокрема,
курсантів, які здобули освіту за кошти
державного або місцевого бюджетів,
входить відпрацювання за направленням
та в порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Зокрема, відповідно до п.8 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року № 992, випускники, які
уклали угоду з вищим навчальним
закладом після зарахування на
навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років.

До доводів апеляційної скарги стосовно
того, що договір про навчання був
укладений з відповідачем у 2007 році,
відтак, стягнення фактичних витрат на
його навчання може мати місце лише за
час дії договору, колегія суддів
ставиться критично, враховуючи, що
матеріалами справи доведено, що
забезпечення та утримання відповідача
здійснювалося не з моменту укладення з
ним договору від 01 вересня 2007 року, а з
моменту його зарахування до числа
курсантів ХНУВС, тобто з серпня 2006 року.

Крім того, відповідно до п. 2.3 Порядку
розрахунку витрат, пов'язаних з
утриманням курсантів у вищих
навчальних закладах, затвердженого
наказом Міністерства оборони України,
Міністерства фінансів України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Міністерства транспорту та зв'язку
України, Адміністрації Державної
прикордонної служби України,
Управління державної охорони України,
Служби безпеки України від 16 липня 2007
року № 419/831/240/605/537/219/534, період навчання,
за який здійснюється відшкодування
витрат, пов'язаних з утриманням,
визначається з дня зарахування по день
виключення курсанта зі списків
особового складу ВНЗ.

Посилання відповідача на недотримання
позивачем позасудового порядку
врегулювання спору колегія суддів
вважає безпідставним, оскільки
встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не позбавляє позивача
права звернутися до суду за захистом
порушеного права з позовом. До того ж,
таке право позивача передбачено ч.2
ст.124 Конституції України, а також
підтверджено у рішенні
Конституційного Суду України від 09
липня 2002 року справа N 1-2/2002 (справа про
досудове врегулювання спорів).

Щодо твердження про те, що Харківський
НУВС не може бути належним позивачем у
справі, то воно, на думку колегії
суддів, не відповідає дійсності та
спростовується Положенням про вищі
навчальні заклади МВС, затвердженого
Наказом МВС України від 14 лютого 2008
року № 62, та інформації, наданій МВС
України в листах від 21 січня 2009 року №
12/6-105 та від 13 серпня 2009 року № 1216/1556
(а.с.48-49, 50).

Доказів щодо спростування
правильності розрахунку фактичних
витрат, пов'язаних з утриманням
відповідача за період його навчання в
ХНУВС, як того вимагають вимоги ст.ст.10,
60 ЦПК України, останній суду не надав і
судом такі докази не встановлені.

Посилання відповідача у апеляційній
скарзі на те, що судом першої інстанції
не встановлено факт його проживання та
харчування на території університету
після першого курсу навчання, а сума
відшкодування стягнута без урахування
термінів перебування його у відпустках
та на стажуванні і практиці, у зв'язку з
чим він не повинен відшкодовувати
витрати на харчування та комунальні
послуги, так як ніби то мешкав за межами
університету, не заслуговують на увагу
колегії суддів, оскільки не
підтверджені належними та допустимими
доказами та суперечать вимогам п.2.1.3
договору про підготовку фахівця у
вищому навчальному закладі МВС України
та Порядку розрахунку витрат,
затвердженого Наказом МВС України від
16 липня 2007 року, відповідно до яких на
вищий навчальний заклад покладено
обов'язок матеріально-технічного
забезпечення курсанта та забезпечення
навчального процесу незалежно від
місця проживання останнього.

Крім того, з наданих позивачем
письмових доказів убачається, що дані
про те, що відповідач подавав рапорти
про відмову від продовольчого
забезпечення, а також стосовно надання
дозволу для проживання за межами
університету, в останнього відсутні
(а.с.161, 162, 163).

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом першої інстанції не взято до
уваги обставини того, що мати
відповідача є інвалідом другої групи
та на момент його звільнення
потребувала стороннього догляду, тому
він мав право достроково розірвати
угоду без відшкодування позивачу
вартості навчання, не заслуговують на
увагу колегії суддів, оскільки
відповідачем не надано доказів на
підтвердження того, що саме за медичним
висновком мати потребувала догляду, як
того вимагає Наказ МВС України № 660 від
30 серпня 1999 року «Про затвердження
Порядку підготовки фахівців у вищому
навчальному закладі МВС України за
державним замовленням із числа осіб
цивільної молоді, рядового і молодшого
начальницького складу органів
внутрішніх справ України та їх
працевлаштування» (п.п.3.1, 3.1.4) (а.с.89, 111,
123).

З цього приводу відповідач надав
довідку лікаря онкогінеколога від 10
січня 2014 року за № 7 про те, що його мати
у 2009 році проходила комбіноване
лікування і за період з січня по
квітень 2013 року її стан оцінювався як
важкий і хвора потребувала стороннього
догляду (а.с.124), що на думку колегії
суддів, не може бути медичним висновком
щодо потребування нею догляду на
момент звільнення відповідача.

Також колегія суддів приймає до уваги і
рапорт відповідача про його звільнення
з органів внутрішніх справ від 14 лютого
2013 року, в якому він підставою цього
вказав лише про переїзд до АР Крим по
догляду за бабою похилого віку (а.с.134).

Інші доводи апеляційної скарги,
зокрема про те, що відповідач має
відшкодовувати лише різницю між сумою
витрат на утримання курсанта і витрат
на утримання військовослужбовця
строкової служби за відповідною
військово-обліковою спеціальністю,
висновків суду про задоволення позову
також не спростовують і не містять
посилань на такі порушення, які б могли
бути підставою для зміни чи скасування
рішення суду, враховуючи, що вказані
посилання відповідачем також не
доведені.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому його
необхідно залишити без змін, отже,
апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 04 лютого 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -