У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

Суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К., Колодійчука В.М., Умнової
О.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про повернення
безпідставно набутого майна та
скасування державної реєстрації, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
18 вересня 2013 року, ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 28
жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року позивач ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом, в якому
просив постановити рішення, яким
повернути йому від ОСОБА_6 квартиру
АДРЕСА_1, як безпідставно набуте ним
майно та скасувати державну реєстрацію
права власності на цю квартиру на його
ім`я.

Позов мотивовано тим, що згідно з
договором купівлі-продажу квартири від
23 грудня 2009 року, позивач, як продавець,
а відповідач, як покупець, прийняв у
власність квартиру АДРЕСА_1 Продаж
квартири вчинено за 6413 грн., які
покупець повністю передав під час
підписання цього договору. Під час
розгляду справи за його позовом до
ОСОБА_6 про визнання недійсним цього
договору з підстав його удаваного
характеру, судом встановлено, що умови
договору щодо ціни не відображають
фактичне волевиявлення та згоду сторін
з істотної умови такого договору.
Позивач вважає цей договір не
укладеним і таким, який не породжує для
сторін цивільних прав та обов'язків,
оскільки в договорі купівлі-продажу
квартири не відображено його реальної
ціни - 14000 євро. На підставі зазначеного
договору відповідач 21 травня 2010 року
здійснив державну реєстрацію права
власності спірної квартири,
зареєструвався у ній 22 березня 2011 року
та зберігає за собою безпідставно
набуте майно.

Рішенням Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 18 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 28 жовтня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить їх
скасувати з направленням справи до
місцевого суду на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
відмовляючи у задоволенні позову
виходив з того, що позивач звернувся до
суду після спливу позовної давності, що
є підставою для відмови у задоволенні
позову відповідно до ст. 267 ЦК України.
Поважних причин пропуску строку
позовної давності позивач не навів, а
ОСОБА_6 подав суду заяву про
застосування наслідків пропуску
позовної давності.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна, оскільки вони
зроблені без належного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін, без належної оцінки
наявних у матеріалах справи доказів, та
з порушенням норм матеріального і
процесуального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів
попередніх інстанцій не відповідають.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення» від 18 грудня 2009 року №14,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Із зазначеного роз'яснення
вбачається, що відмовляючи у
задоволенні позову з підстав пропуску
строку позовної давності суд має
встановити обґрунтованість чи
безпідставність позовних вимог,
належним чином мотивувати свої
висновки. Так, у випадку
обґрунтованості позовних вимог суд
може відмовити у їх задоволенні у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності. У випадку недоведеності
позову суд відмовляє у його
задоволенні саме з цих підстав, а не
застосовує наслідки пропуску позовної
давності.

Суди попередніх інстанцій належним
чином не визначилися з підставами для
відмови у задоволенні позову.

В ході розгляду даної справи судами
не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України
щодо обов'язку сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

В порушення зазначених вище норм
процесуального права, суди першої та
апеляційної інстанцій належним чином
доводів сторін не перевірили. Свої
висновки належним чином не мотивували,
не визначилися з характером спірних
правовідносин та нормою закону, що
підлягає застосуванню до них.

За таких обставин оскаржувані
рішення місцевого та апеляційного
судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо їх законності і
обгрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 18 вересня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 28 жовтня 2013 року
скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. судді Висоцька
В.С. Гримич М.К. Колодійчук В.М.
Умнова О.В.