Єдиний унікальний номер 725/7312/13-ц
Номер провадження 2/725/1570/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2014 року
м. Чернівці

Першотравневий районний суд м.
Чернівці у складі:

головуючої судді Федіної А.В.

при секретарях Сорокан М.М., Чорній О.П.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

та відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення від права на
спадкування та визнання права на
спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вище
вказаним позовом.

Посилалась на те, що вона народилась та
проживала в м.Ілічевськ, Одеської
області, а її дідусь, ОСОБА_4, проживав в
м. Чернівці та починаючи з 2004 року вона
постійно приїжджала до нього у гості, а
з 2007 року взагалі переїхала на постійне
місце проживання в м.Чернівці, де
влаштувалась на роботу в АППБ «Аваль»
на посаду касира та зареєструвала своє
місце проживання в квартирі дідуся.

Так, з моменту переїзду в м. Чернівці
вона постійно здійснювала догляд за
своїм дідусем, який важко хворів на
хронічні хвороби та постійно
потребував стороннього догляду. 03.01.2008
року ОСОБА_4 звернувся до приватного
нотаріуса Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
посвідчив заповіт на її ім'я, який було
зареєстровано у відповідному реєстрі
№3 та відповідно до якого усе своє
майно, де б воно не знаходилось та з
чого б не складалось дідусь заповів їй.

Вказувала на те, що вона неодноразово
зверталась до свого батька,
відповідача по справі та сина ОСОБА_4, з
проханнями здійснювати догляд за
дідусем, на що відповідач пояснив, що
будь-яка його участь у догляді за
ОСОБА_4 є недоцільною, оскільки у нього
відсутня матеріальна зацікавленість
так як усе своє майно ОСОБА_4 заповів їй.

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її
дідусь ОСОБА_4 помер та після його
смерті відкрилась спадщина заяви про
прийняття якої до Першої Чернівецької
державної нотаріальної контори подала
вона та її батько.

Вважає, що її батька слід усунути від
права на спадкування обов'язкової
частки в спадщині у зв'язку з тим, що
він не виконував свої обов'язки
передбачені ст. 202,203 СК України та в той
період, коли дідусь важко хворів на
хронічні серцево-судинні захворювання,
хронічну ішемічну хворобу серця,
хронічний постінфарктний
кардіосклероз у зв'язку з чим був
інвалідом 2 групи, жодної допомоги
своєму батькові відповідач не надав та
не приймав участі в організації
похорону.

На підставі викладеного, посилаючись
на норми матеріального права, зокрема
на положення ст. 1224 ЦК України, просила
усунути від права на спадкування за
законом ОСОБА_3, який має право на
обов'язкову частку у спадщині від
померлого ОСОБА_4 в порядку ст. 1224 ЦК
України, визнати за позивачем право на
спадкове майно за заповітом після
смерті ОСОБА_4, а саме на вклади в
відділенні Ощадбанку №15/020 по рахунку
№НОМЕР_1 в сумі 11274,25 грн., по рахунку
№НОМЕР_2 в сумі 8431,50 грн. та на квартиру
АДРЕСА_1, яка належала покійному ОСОБА_4
на підставі свідоцтва про право
власності на житло №9929 від 04.07.1994 року
та зареєстрованого в реєстрі за №9710,
загальною площею 38,80 кв.м.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала надала суду
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви та будучи допитаною в якості
свідка пояснила, що вона здійснювала
догляд за померлим дідусем, в той час як
її батько, перебуваючи в Одеській
області жодним чином їй та дідусеві не
допомагав та поховання дідуся вона
організовувала самостійно, у зв'язку з
чим вважає, що її батько не має права на
свою обов'язкову частку у спадковому
майні після смерті ОСОБА_4, оскільки не
виконував свої обов'язки як сина по
догляду за хворим батьком, просила
позов задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
редакції заяви про уточнення позовних
вимог від 14.04.2014 року, надав суду
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви, вказуючи на те, що позов
заявлений з підстав не надання
відповідачем допомоги по догляду за
хворим ОСОБА_4, у зв'язку з чим на
підставі ст. 1224 ЦК України просив позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та пояснив, що
доводи викладені у позовній заяві не
відповідають дійсним обставинам
справи. Так, його батько важко хворів та
йому про це було відомо, у зв'язку з чим
він час від часу купував батькові ліки,
подарував йому свій апарат для
вимірювання тиску та відвідував його з
періодичністю раз в рік, при цьому він
чергувався зі своєю сестрою у
періодах відвідування батька.
Вказував, що у зв'язку з великими
проблемами зі здоров'ям він не мав
змоги приїжджати до батька частіше, а
тому вирішив забрати батька до себе в
м.Ілічівськ, проте, порадившись з
батьком, вони спільно прийняли
рішення, що позивачка буде проживати
разом з дідусем. В той період коли було
прийнято таке рішення у позивачки були
проблеми на роботі в м.Білозерка та він
був змушений продати своє житло для
того, щоб допомогти доньці вирішити
вказані проблеми, у зв'язку з чим донька
пообіцяла, що буде доглядати за
дідусем. Проте в подальшому,
влаштувавшись на роботу в м. Чернівці
на посаду касира, донька почала вести
аморальний спосіб життя, була
звільнена з роботи. Окрім того, пояснив,
що батькові була потрібна операція, у
зв'язку з чим він та сестра спільно
зібрали 10 тис. грн. та коли він дізнався
про смерть батька, одразу приїхав в
м.Чернівці та поховання батька було
здійснене саме за ті грошові кошти, які
зібрав він з сестрою, а також за ті, що
він безпосередньо привіз з собою.
Вказував на те, що він здійснював
догляд за своїм батьком на стільки на
скільки це було можливо, враховуючи
відстань між ними, а також його стан
здоров'я, оскільки сам являється
інвалідом та потребує постійного
лікування. Окрім того, зазначав, що
донька не перший раз звертається з
даним позовом до суду та судом вже
проводились судові слухання справи по
аналогічним вимогам та тоді він мав
змогу забезпечити явку свідків, які
підтвердили ті обставини, на які він
посилається, просив не брати до уваги
покази свідків про допит яких заявляла
позивач, оскільки вони є її близькими
друзями. Просив в задоволенні позову
відмовити та не позбавляти його права
на частку у спадковому майні, яка
належить йому по закону.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
показала, що вона проживає по сусідству
з позивачкою та відповідача вона
бачила двічі на протязі 20 років, в
подальшому їй стало відомо про те, що
відповідач звернувся з заявою про
прийняття спадщини після смерті свого
батька.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засідання
показала, що на її думку відповідач
жодної допомоги своєму батькові не
надавав, оскільки вона жодного разу не
було свідком протилежного.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засідання
пояснила, що проживає по сусідству з
позивачкою, їй відомо, що дідусь
позивачки хворів та ОСОБА_1 його
доглядала, а відповідача вона особисто
бачила тільки один раз на похороні
дідуся позивачки.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
представника позивача, свідків,
дослідивши письмові докази по справі,
вважає, що в задоволенні позову слід
відмовити, виходячи з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
окрім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ЦПК України.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_4, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть.
Відповідно до довідки Відділу
судово-медичної експертизи від 01.06.2010
року причиною смерті стала
серцево-судинна недостатність,
постінфарктний кардіосклероз та
хронічна ішемічна хвороба серця (а/с 10,
13).

Після його смерті відкрилась спадщина
на належне йому майно та з заявою про
прийняття спадщини до Першої
Чернівецької державної нотаріальної
контори звернулись позивач та
відповідач (а/с 50,51).

Як вбачається з копії заповіту від
03.01.2008 року, посвідченого приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5, усе своє
майно, де б воно не було та з чого б не
складалось і взагалі все те, що буде
йому належати на день смерті покійний
ОСОБА_4 заповів своїй внучці ОСОБА_1 (а/с
7).

Відповідно до листа Головного
управління пенсійного фонду України в
Одеській області від 28.03.2014 року №3335/04,
відповідач з 01.04.2008 року перебуває на
обліку в Управлінні пенсійного фонду
України в м.Ілічівськ Одеської області
та з 01.04.2008 року по 30.04.2012 року отримував
пенсію по інвалідності 3 групи,
відповідно до довідки МСЕК сер. 10 ААА
№945352 відповідачу встановлено 2 група
інвалідності на період з 29.05.2012 року по
30.06.2012 року, довідки МСЕК сер. 10 ААВ №562396
на період з 01.06.2013 року по 31.05.2014 року
(а/с 112).

Згідно положень ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка). Розмір
обов'язкової частки у спадщині може
бути зменшений судом з урахуванням
відносин між цими спадкоємцями та
спадкодавцем, а також інших обставин,
які мають істотне значення.

Як вбачається зі змісту рішення
Конституційного суду України від 11.02.2014
року по справі №1-1/2014№1-рп/2014 за
конституційним зверненням ОСОБА_9 щодо
офіційного тлумачення положення ч. 1 ст.
1241 ЦК України (справа про обов'язкову
частку у спадщині повнолітніх дітей
спадкодавця) в аспекті
конституційного звернення положення
частини першої статті 1241 Цивільного
кодексу України щодо права повнолітніх
непрацездатних дітей спадкодавця на
обов'язкову частку у спадщині
необхідно розуміти так, що таке право
мають, зокрема, повнолітні діти
спадкодавця, визнані інвалідами в
установленому законом порядку,
незалежно від групи інвалідності.

Так, принцип свободи розпорядження
власністю шляхом вчинення заповіту
передбачає широкий обсяг
правомочностей заповідача, згідно з
якими він своїм волевиявленням може
вплинути на зміст спадкових
правовідносин. Однак застосування
цього принципу обмежується
законодавчо встановленою для окремої
категорії спадкоємців гарантією, за
якою, незалежно від змісту заповіту,
особи, визначені в частині першій
статті 1241 Кодексу, спадкують половину
частки, яка належала б їм у разі
спадкування за законом. Перелік осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині, встановлений указаними
положеннями Кодексу, є вичерпним і дає
підстави віднести цих осіб до членів
сім'ї чи найближчих родичів
спадкодавця.

Конституційний Суд України,
розкриваючи зміст поняття „повнолітні
непрацездатні діти", що
використовується в абзаці першому
частини першої статті 1241 Кодексу щодо
права на обов'язкову частку у спадщині,
ґрунтується на положеннях частини
третьої статті 75 Сімейного кодексу,
який відносить до категорії
„непрацездатні" інвалідів I, II та III
групи, а також пенсійного
законодавства та законів України, які
регулюють соціальне страхування і
визначають поняття „непрацездатний".
Так, згідно з частиною четвертою статті
1 Закону України „Про прожитковий
мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-ХIV
(далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим
частини першої статті 1 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 9 липня 2003
року № 1058-IV з наступними змінами (далі -
Закон № 1058) до непрацездатних належать,
зокрема, особи, які визнані інвалідами
в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень
Конституції України, Кодексу,
Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону
№ 1058 Конституційний Суд України дійшов
висновку, що незалежно від змісту
заповіту право на обов'язкову частку у
спадщині мають повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця, які в
установленому законодавством порядку
визнані інвалідами I, II чи III групи.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на положення п.п.
1,5,6 ст. 1224 ЦК України, відповідно до яких
не мають права на спадкування особи,
які умисно позбавили життя спадкодавця
чи будь-кого з можливих спадкоємців або
вчинили замах на їхнє життя. За
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані. Положення цієї
статті поширюються на всіх
спадкоємців, у тому числі й на тих, хто
має право на обов'язкову частку у
спадщині, а також на осіб, на користь
яких зроблено заповідальний відказ.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» правило частини
п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх
спадкоємців за законом, зокрема й тих,
які відповідно до СК не були
зобов'язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи,
зумовлений похилим віком, тяжкою
хворобою або каліцтвом, коли вона не
може самостійно забезпечити умови
свого життя, потребує стороннього
догляду, допомоги та піклування. Вимога
про усунення спадкоємця від права на
спадкування може бути пред'явлена
особою, для якої таке усунення породжує
пов'язані зі спадкуванням права та
обов'язки, одночасно з її позовом про
одержання права на спадкування з
підстав, визначених у частині другій
статті 1259 ЦК.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребує допомоги,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини.

Таким чином, для задоволення позовних
вимог у справах про усунення від права
на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224
ЦК України має значення сукупність
таких обставин: ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги при
можливості її надання; перебування
спадкодавця в безпорадному стані;
потреба спадкодавця в допомозі саме
цієї особи.

У відповідності до положень ст.ст. 202,203
СК України Повнолітні дочка, син
зобов'язані утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги. Дочка, син крім
сплати аліментів зобов'язані брати
участь у додаткових витратах на
батьків, викликаних тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю.

Судом встановлено, що спадкодавець
ОСОБА_4 був особою похилого віку,
відповідно до довідки відділу
соціального захисту Першотравневого
райвиконкому від 06.05.1999 року був
інвалідом 2-ї групи та довічно
отримував пенсію по інвалідності,
відповідно до довідки КМУ «Міська
поліклініка №1» від 23.12.2010 року, ОСОБА_4
перебував під наглядом лікаря з
діагнозом Подагра, Подагричний
поліартрит. ПФС ІІІ R ІІІ. ІХС.
Постінфарктний кардіосклероз,
стабільна стенокардія напруги, втрина
ратеріальна гіпертензія. СН ІІ А фк. ІІІ
(а/с 8, 11).

Суд, при вирішенні справи по суті
враховує той факт, що відповідач
проживає в м.Іллічівськ, Одеської
області, що знаходиться на великій
відстані від місця проживання
спадкодавця, з 01.04.2008 року отримував
пенсію як інвалід 3 групи, а згодом з
29.05.2012 року як інвалід 2-ї групи, хворіє
на різного роду хронічні захворювання,
що вказує на відсутність умисного
ухилення відповідача від виконання
своїх обов'язків по утриманню
спадкодавця (а/с 29а, 112).

Так, позивач як на підставу задоволення
своїх позовних вимог посилається на
покази свідків - сусідів померлого
ОСОБА_4, які вказують, що рідко бачили
відповідача, який відвідує свого
батька, а також на акт комісії
дільничого комітету КЖРЕП-12 від 20.12.2010
року, відповідно до якого позивачка
проживала разом із померлим
спадкодавцем та здійснювала за ним
догляд, а відповідач з спадкодавцем не
проживав та догляд за ним не
здійснював, проте вказані обставини не
свідчать про умисне ухилення
відповідача від надання допомоги
спадкодавцеві.

За таких обставин, суд приходить до
обґрунтованого висновку про
відсутність належних та допустимих
доказів, які б вказували про умисне
ухилення відповідача від надання
допомоги своєму батькові та наявність
у нього фізичної та матеріальної
можливості надавати таку допомогу,
окрім того, в порушення вимог ст.ст. 10,60
ЦПК України позивачем та її
представником не надано суду доказів
того, що спадкодавець, який вже
отримував допомогу від позивача
додатково потребував та просив про неї
ще й відповідача, який проживав окремо
від нього на великій відстані, та те, що
останній, маючи змогу надати батьку
допомогу, умисно ухилявся від її
надання.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст. 1224,1241,1259 ЦК України,
ст.ст. 202,203 СК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58,
60,61, 64, 212-215, 218, 294, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про усунення від права на спадкування
та визнання права на спадкове майно -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
А. В. Федіна