Справа №469/53/14-ц 05.05.2014 05.05.2014 05.05.2014
Провадження №22-ц/784/1193/14
інстанції Гапоненко Н.О.
Доповідач апеляційного
суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

05 травня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання Руднік
Є.М.,

за участі: представника позивача
Горбунової Н.В.,

представника відповідача
ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Березанський
агробуд» рішення Березанського
районного суду Миколаївської області
від 24 лютого 2014 року, ухваленого по
цивільній справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Березанський агробуд» до Коблівської
сільської ради Березанського району
Миколаївської області і ОСОБА_6 про
визнання рішення незаконним та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Березанський агробуд» (далі - ТОВ
«Березанський агробуд») пред'явило
позов до Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області та ОСОБА_6, в якому просило
визнати незаконним рішення
виконавчого комітету Коблівської
сільської ради Березанського району
Миколаївської області від 18 вересня 2001
року №2 «Про дозвіл на прописку та
видачу ордеру», визнати недійсним
свідоцтво про право власності, видане 06
грудня 2001 року виконавчим комітетом
Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області на ім'я ОСОБА_6 на
квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що він є
правонаступником ПМК-18 тресту
«Одесрадгоспвинбуд», яким у 1984 році
було збудовано гуртожиток на 100 місць
по АДРЕСА_1.

З 02 червня 1994 року вказаний гуртожиток
знаходиться на балансі позивача, як
правонаступника підприємств, що
утворювались в процесі реорганізації
ПМК-18 тресту «Одесрадгоспвинбуд».

На підставі рішення Коблівської
сільської ради Березанського району
Миколаївської області від 12 грудня 2007
року позивачу 11 липня 2011 року видано
свідоцтво про право власності на
вищевказаний гуртожиток на 100 місць,
крім кімнат та пекарні, по АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що окремі кімнати та
пекарня не були отримані у його
власність, оскільки на підставі
рішення уповноваженої комісії по
видачі пайових внесків і засновників
були передані в якості майнових паїв
працівникам підприємства.

Вказував, що у квітні 2012 року у зв'язку
із підготовкою до ремонту приміщення
гуртожитку стало відомо, що у квартирі
НОМЕР_1 проживає ОСОБА_6, яка 06
грудня 2001 року на підставі рішення
Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області від 18 вересня
2001 року №2 отримала свідоцтво про право
власності на вказану квартиру.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 була
заселена у гуртожиток без дозволу
підприємства, якому воно належало,
сільська рада без будь-яких законних
підстав передала у власність ОСОБА_6
спірне приміщення, а видача свідоцтва
про право власності не відповідає
вимогам закону і порушує його права, як
власника гуртожитку, позивач просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Березанського районного суду
Миколаївської області від 24
лютого 2014 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, ТОВ
«Березанський агробуд» подало на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувало невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
порушенням норм матеріального права.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
оскарження, визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи із наступних
підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскарженому рішенні,
районний суд виходив з того, що
позивачем при зверненні до суду
пропущено строк позовної давності на
оскарження рішення виконавчого
комітету Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області №2 від 18 вересня 2001 року про
видачу відповідачу ордера на квартиру
і реєстрації останнього в цьому ж
житловому приміщенні, а також
свідоцтва про право власності на ім'я
ОСОБА_6 на вказану квартиру, виданого
06 грудня 2001 року Коблівською
сільською радою Березанського району
Миколаївської області, оскільки
позивач знав про проживання ОСОБА_6 в
гуртожитку ще до отримання нею
правовстановлюючого документу на
квартиру та з моменту прийняття
рішення Коблівською сільською радою
Березанського району Миколаївської
області про визнання за ним права
власності на гуртожиток повинен був
знати про своє порушене право.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується з такими висновками суду,
з огляду на наступне.

У ст.47 Конституції України проголошено,
що кожен громадян має право на житло.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЖК України
гуртожитки використовуються для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання.

Згідно ч.2 ст.128 ЖК жила площа в
гуртожитку надається за спеціальним
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації та відповідного
профспілкового комітету і комітету
комсомолу.

В силу ст.129 ЖК України на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Аналогічні положення щодо порядку
надання жилої площі у гуртожитках
містяться в п.п.9,10 Примірного
положення про гуртожиток,
затвердженого постановою ради
Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року за
№208.

Згідно з ст.ст.317,321 ЦК України
власникові належить право володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Незаконним володільцем визнається
така особа, яка здійснює володіння
майном без належних правових підстав.
Підставами виникнення права власності
слугують юридичні факти, перелік яких
міститься у главі 24 ЦК.

Згідно з ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що гуртожиток на 100
місць по АДРЕСА_1 було побудовано у 1984
році трестом «Одесрадгоспвинбуд» та
після затвердження акту Державної
комісії щодо прийняття в експлуатацію
передано на баланс ПМК-18 тресту
«Одесрадгоспвинбуд», а після
реорганізації ПМК-18 тресту
«Одесрадгоспвинбуд» передано разом із
іншим майном ТОВ «Березанський
агробуд» (том 1 а.с.123-125).

На підставі рішення виконавчого
комітету Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області №124 від 12 грудня 2007 року «Про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна» позивачу 06
травня 2011 року було видано свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
а саме: на окремі кімнати НОМЕР_2,
НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6-НОМЕР_7 в
будинку АДРЕСА_1, а 11 липня 2011 року - на
гуртожиток на 100 місць, крім кімнат та
пекарні, за вказаною адресою (том 1
а.с.263-270).

Відповідно до матеріалів справи,
ОСОБА_6 проживає у спірній квартирі
починаючи з 1998 року (том 1 а.с.77,78).

Згідно із рішенням виконавчого
комітету Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області за №2 від 18 вересня 2001 року «Про
дозвіл на прописку та видачу ордеру»
відповідачу ОСОБА_6 видано ордер на
житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 та
дозвіл на прописку (реєстрацію) її із
сім'єю за вказаною адресою (том 1 а.с.17).

06 грудня 2001 року на ім'я ОСОБА_6
виконавчим комітетом Коблівської
сільської ради Березанського району
Миколаївської області на підставі
рішення виконавчого комітету
Коблівської сільської ради від
18 вересня 2001 року за №2 видано
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.18).

Отже, з системно - логічного аналізу
викладених вище обставин, колегія
суддів приходить до висновку, що ТОВ
«Березанський агробуд», в порушення
вимог ст.60 ЦПК України, не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що спірна квартира,
в якій проживає відповідач, перейшла до
товариства під час реорганізації та
незаконно вибула із його володіння,
хоча, за приписами ЦПК України, це є
його обов'язком.

Натомість, з наявних в матеріалах
справи документів встановлено, що
ОСОБА_6 володіє та користується спірним
нерухомим майном на законних підставах
(протилежного суду не надано).

До того ж, ще у 2000 році на зборах ТОВ
«Березанський агробуд» вирішувалось
питання про передачу у власність в
рахунок майнових паїв кімнат в
гуртожитку та про їх продаж, на які в
подальшому і видавались органом
місцевого самоврядування відповідні
свідоцтва (том 1 а.с.8,16).

Окрім того, представник Коблівської
сільської ради Березанського району
Миколаївської області в судовому
засіданні пояснив, що після введення в
експлуатацію гуртожитку на 100 місць по
АДРЕСА_1, забудовником було передано
громаді Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області 10% ліжко - місць, які виконавчим
комітетом Коблівської сільської ради
були розподілені між громадянами, які
перебули на обліку, як особи, які
потребують поліпшення житлових, до
складу яких увійшла і ОСОБА_6

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог з підстав пропуску
строку позовної давності, суд першої
інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідно до Глави 19 ЦК України, під
позовною давністю слід розуміти строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими ст.ст.253-255 ЦК
України.

За загальним правилом, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Як вбачається із роз'яснень, викладених
у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, районний суд повинен був
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли таке право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Враховуючи викладене, оскільки позивач
не довів про своє порушене право, то в
задоволенні позову слід було відмовити
саме з підстав його недоведеності.

За такого, оскільки оскаржуване
рішення ухвалено судом без належного
врахування норм матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
колегія суддів вважає за можливе
виключити із мотивувальної частини
рішення суду висновок про пропуск
позивачем позовної давності, як
підстави відмови у задоволені позову.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції на підставі
п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України слід змінити, а
апеляційну скаргу ТОВ «Березанський
агробуд», з врахуванням викладеного,
задовольнити частково.

Доводи апеляційної скарги, які є
аналогічними змісту позовної заяви не
дають підстав для висновку про
скасування судового рішення та в
основному зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновком суду по
їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Березанський агробуд» задовольнити
частково.

Рішення Березанського районного суду
Миколаївської області від 24
лютого 2014 року змінити в частині
підстави для відмови у задоволенні
позову.

Вважати підставою відмови в позові не
пропуск строку позовної давності, а
недоведеність заявлених позовних
вимог.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: