Справа № 457/1431/13-ц
Провадження №2/457/54/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської
області

в складі: головуючої-судді
Василюк Т.В.

з участю секретаря
Луцької І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Трускавці цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до Трускавецького
міського суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення боргу.

Свої вимоги мотивує тим, що в період з
літа 2011 року по січень 2012 року він
позичив ОСОБА_3 гроші на загальну суму
25220,00 грн., які відповідач
зобов'язувався повернути до 01.03.2012 року,
однак позику так і не повернув. При
зустрічі з ним ОСОБА_3 зобов'язувався
повернути борг через два-три місяці,
але цього не робив. ОСОБА_2 звертався із
заявою до правоохоронних органів про
притягнення ОСОБА_3 до
відповідальності за заволодіння його
грошима, однак в порушенні
кримінальної справи було відмовлено
постановою від 29.03.2012 р. та
рекомендовано звернутися до суду в
порядку цивільного судочинства. 14.12.2012
року він звернувся до відповідача з
письмовою вимогою про повернення
боргу, яку ОСОБА_3 отримав особисто, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення. Крім того, через
неповернення боргу він зазнав
моральних страждань та втрат. На даний
час борг і далі не повернуто, відтак
просить стягнути з відповідача борг в
сумі 25220,00 грн., проценти за
користування позикою в сумі 3152,50 грн., 3%
річних від простроченої суми в розмірі
1200,19 грн., 3000,00 грн. моральної шкоди та
судові витрати.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав, просив його задовольнити,
суду пояснив, що розписки про отримання
коштів складені між ним та ОСОБА_3 на
даний час втрачені, однак
підтвердженням того, що ОСОБА_3 дійсно
позичав у нього гроші, є постанова про
відмову у порушенні кримінальної
справи від 29.03.2012 року, та і сам
відповідач в особистих зустрічах
визнавав борг та зобов'язувався його
повернути.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав з підстав,
викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, однак належним чином були
повідомлений про час і місце розгляду
справи відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК
України, про що свідчить публікація в
газеті «Високий Замок» № 35(5099) від
07-09.03.2014 року.

Вивчивши матеріали справи, зі згоди
позивача, суд ухвалив на підставі ст. 224
ЦПК України постановити рішення при
заочному розгляді справи.

Заслухавши позивача, представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити із
наступних підстав.

У ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом та ст.61 ЦПК
України.

За вимогами ст.1046 ЦК України за
договором одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Як слідує зі ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 1049 позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Частина 2 статті 1047 ЦК України містить
чітке визначення щодо документів, які
можуть підтверджувати укладання
договору позики: розписку або інший
подібний борговий документ (акт
передання та прийняття, тощо). Борговий
документ має підтверджувати дві
обставини: по-перше, факт отримання
боржником грошей; по-друге, точно
визначений строк повернення грошей
позичальником. Обов'язковим реквізитом
боргового документа є власноручний
підпис боржника (позичальника), а
факультативними - дата, місце видачі.

Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій
формі належить вчиняти правочини
фізичних осіб між собою на суму, що
перевищує у двадцять і більше разів
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян

Оскільки сума позики зі слів позивача
складає 25220,00 грн., то договір позики
повинен був бути укладений у письмовій
формі.

Отже, підсумовуючи вищенаведене та
відповідно до вимог ст. ст. 208, 1047 ЦК
України договір позики у даному
випадку обов'язково необхідно було
вчинити у письмовій формі, оскільки
розписка чи інший борговий документ
засвідчив би факт отримання грошей або
речей позичальником.

Якщо договір позики мав бути укладений
у письмовій формі і її не було
додержано, рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків
(ст.1051), а тому суд не вважав за
необхідне здійснювати допит позивача у
якості свідка.

Позивачем на підтвердження укладення
договору позики приєднано до
матеріалів справи копію письмової
вимоги про повернення боргу
направленої відповідачеві від 14.12.2012 р.
(а.с. 8), вручення якої підтверджується
поштовою квитанцією (а.с.9).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Тому пред'явлена позивачем постанова
про відмову у порушенні кримінальної
справи від 29.03.2012 року не підтверджує
того, що ОСОБА_3 позичав гроші в ОСОБА_2,
оскільки даний факт мав би бути
встановлений судом в кримінальному
провадженні.

Даючи оцінку наданим позивачем на
підтвердження укладення договору
позики письмових доказів, суд дійшов
висновку, що ці докази, а саме: копія
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи, без відповідного
засвідчення мокрою печаткою (а.с.6-7) та
вимога про повернення боргу (а.с.8), не є
підтвердженням факту укладення
сторонами договору позики, а саме того,
що між ними виникли правовідносини з
підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК
України. Суд також вказує на те, що
розписка позичальника про отримання
коштів відсутня.

Згідно вимог ст. 58 ЦПК України
неналежними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування. Таким чином, саме
розпискою чи іншим борговим документом
за вказаним договором позики за
нормами матеріального закону, а не
іншими засобами доказування,
підтверджується передання грошей за
договором позики та отримання їх
позичальником.

Під час розгляду справи про стягнення
боргу за договором позики підлягає
доказуванню факт укладення такого
договору та факт невиконання або
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань щодо повернення
позики. Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику, тому суд не має
можливості встановити факт укладення
договору позики і факт передачі
грошової суми позивачем позичальнику
(відповідачу), з огляду на
непредставлення позивачем таких
доказів, а також оскільки в судовому
засіданні таких доказів не було
здобуто.

Посилання позивача на те, що розписки
про отримання коштів відповідачем
були, однак ним втрачені, суд оцінює
критично у зв'язку з непредставленням
доказів, так як доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача процентів за
користування позикою та трьох
процентів річних від простроченої
суми, суд проходить до висновку, що дана
вимога також не підлягає задоволенню,
оскільки позивачем не доведено факту
укладення договору позики.

Оскільки, як вставлено судом, договір
позики не укладався, то і відсутні
підстави для задоволення вимоги про
стягнення моральної шкоди.

Позивачем не доведено належним чином, а
судом при розгляді справи не
встановлено, наявність боргу, оскільки
факт укладення договору позики
позивачем не підтверджено належними та
допустимими доказами.

За таких обставин суд дійшов висновку
про безпідставність заявленого позову,
а тому з урахуванням вищевикладеного,
суд вважає, що в задоволенні позовних
вимог позивача про стягнення суми
позики слід відмовити.

Оскільки суд відмовив у задоволенні
позовних вимог то і судові витрати не
підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 208, 1046, 1047 ЦК України, та керуючись
ст.ст. 10, 59, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК
України, с у д, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення боргу - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
Трускавецьким міським судом за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
відповідачем може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Трускавецький міський суд Львівської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: Т. В. Василюк