Номер провадження № 22-ц/785/1428/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Драгомерецького М.М.,

суддів:
Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4

та представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 30 вересня 2013 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу
за договором позики,-

В С Т А
Н О В И Л А:

17 грудня 2012 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26
червня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (якій
змінив прізвище на ОСОБА_5) уклали
нотаріально посвідчений договір
позики, відповідно до умов якого
останній прийняв у власність грошову
суму у розмірі 1 515 000 гривень та
зобов'язався у строк до 26 липня 2009 року
повернути ОСОБА_3 таку ж суму грошей у
розмірі, еквівалентному 300 000 доларам
США по курсу НБУ на момент оплати.

Проте, відповідач ОСОБА_5 до
теперішнього часу не виконав свої
зобов'язання за вказаним договором,
тому позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом та просив його
задовольнити з наведених у позовній
заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутності
відповідачів, які відмовились від
отримання судових повісток.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 30 вересня 2013 року позов
задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 борг за договором
позики у розмірі 2 530 552,70 гривень та
судові витрати в сумі 3 219 гривень. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким вирішити спір по суті позовних
вимог з урахуванням доводів
апеляційної скарги, мотивуючи це тим,
що рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У судове засідання призначене на 12
лютого 2014 року сторони по справі не
з'явилася однак про розгляд справи вони
були сповіщені належним чином, про що
зазначили їх представники, тому у
відповідності до ч.2 ст.305 ЦК України їх
неявка до суду апеляційної інстанції
не перешкоджає подальшому розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 та
його представника ОСОБА_6, а також
заперечення на апеляцію представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вивчивши
надані документи, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а рішення суду зміні з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково
та стягуючи з ОСОБА_5 суму коштів у
розмірі 1 515 000, 00 гривен, яка визначена
нотаріально посвідченим договором
позики, місцевий суд посилався на те, що
відповідач ОСОБА_5 суму позики отриману
у позивача ОСОБА_3 у встановлені
договором строки останньому не
повернув, тому отримана за договором
сума повинна бути відшкодована
позивачу у повному обсязі.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції погодитись у повній мірі не
можливо виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26
червня 2006 року позивач ОСОБА_3 та
відповідач ОСОБА_5 (ОСОБА_5.) уклали
договір позики, який було посвідчено
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за р.№4067, та згідно до п.1 договору
позики ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_5 прийняв
у власність грошову суму у розмірі 1 515
000, 00 гривень, що за курсом НБУ на день
підписання цього договору становило 300
000, 00 доларів США, яку ОСОБА_5
зобов'язався на визначених договором
умовах у строк та порядок повернути
позикодавцю.

Відповідно до п.2 договору позики
ОСОБА_5 засвідчує, що до підписання
цього договору він отримав обумовлену
договором грошову суму від ОСОБА_3 у
повному обсязі.

Отже, задовольняючи позов, суд першої
інстанції правомірно застосував дію ч.1
ст.1049 ЦК України згідно до якої
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором, та ст.526 ЦК
України відповідно до якої
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Тому, твердження в апеляційній скарзі
про те, що відповідач ОСОБА_5 отримав
кошти у ОСОБА_3 після підписання
договору позики у нотаріальній конторі
та ці кошти були отриманні ним не для
його особистих потреб, а на розвиток
корпоративного бізнесу спростовуються
договором позики, який було посвідчено
нотаріально (а.с.4)

Оскільки відповідач ОСОБА_5 до
теперішнього часу не виконав
зобов'язання за спірним договором
позики щодо повернення позивачу ОСОБА_3
суми у повному обсязі, то сума яка не
була повернута позикодавцю повинна
бути відповідачем йому відшкодована.

Однак, під час перегляду справи у суді
апеляційної інстанції за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 відповідачем було
надано копію спірного договору позики,
де рукою позивача зроблено надпис про
отримання ОСОБА_10 від ОСОБА_5 20 000
доларів США, та проти цих обставин у
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції не заперечував і представник
ОСОБА_10 - ОСОБА_4 оскільки про ці
обставини під час подачі позову йому
відомо не було, тому з цих підстав
рішення районного суду підлягає зміні.

Оскільки вирішуючи дану справу, у
місцевого суду не було можливості
дослідити цей доказ, у зв'язку з тим, що
відповідач ОСОБА_5 не з'являвся у судові
засідання до суду першої інстанції, та
справу було розглянуто за його
відсутності, тому за таких обставин
судова колегія враховує його як
допустимий та обґрунтований, та
приходить до висновку про зменшення
суми, яка підлягає стягненню на користь
позивача.

На підставі того, що строк виконання
позичальником своїх зобов'язань щодо
повернення позики позикодавцеві
встановлено до 26.07.2009 року, і на вказану
дату борг відповідача ОСОБА_5 мав
становити 2 298 900,00 гривень, та з
урахуванням суми у 20 000 доларів США,
яку отримав позивач ОСОБА_3 від ОСОБА_5
еквівалент якої складає 153 260 гривень,
по курсу НБУ (766,3000 гривень за 100 доларів
США), то стягненню підлягає сума у
розмірі 2 145 640 гривень.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням і
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Належні позивачу три проценти річних
від простроченої суми боргу за
договором позики від 26.07.2006 року за р.№
4067, за 1361 днів прострочення, починаючи з
26.07.2009 на день ухвалення рішення
апеляційним судом складають 240 017,76
гривень.

Переглядаючи справу в межах ст.303 ЦПК
України судова колегія не погоджується
з доводами апеляційної скарги та
клопотанням апелянта щодо виклику та
допиту у судовому засіданні свідків,
які на думку ОСОБА_5 можуть підтвердити
ті обставини, що він при свідках
повернув значну суму боргу позивачу
ОСОБА_3, тому позов повинно бути
задоволено на значно меншу суму,
оскільки такі вимоги не ґрунтуються
на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

За змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошовість такого договору не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59
ЦПК).

Так, у п.2 договору позики від 26.06.2006
зазначено, що Позичальник засвідчує, що
до підписання цього договору він
отримав у Позикодавця у власність
грошову суму в розмірі 1 515 000 гривень
у повному обсязі.

Таким чином, факт підписання ОСОБА_5
договору позики є доказом отримання
ним від ОСОБА_3 позики в сумі 1 515 000
гривень.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
від повідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК.

Обставини, визнані сторонами, згідно до
ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

За таких обставин доводи апелянта
ОСОБА_5 про допит свідків не можна
визнати законними і обґрунтованим,
також не заслуговують на увагу і інші
доводи апеляційної скарги, а саме щодо
передачі інших сум в якості погашення
боргу, оскільки представником позивача
в судовому засіданні було надано
розписку про отримання ОСОБА_5 у ОСОБА_3
коштів в сумі 80 000 доларів США (а.с.86), що
свідчить про інші фінансові
зобов'язання між сторонами у справі,
тому ці доводи не доведені належними та
допустимими доказами.

На підставі наведеного встановлено, що
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи згідно до п.п. 1, 3 ч.1
ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення позову в частині суми
боргу яка підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,-

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково, рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 30 вересня 2013
року змінити.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково,
стягнути з ОСОБА_5 ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1, що зареєстрований за
адресою: 65014, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3,
ідентифікаційний код: НОМЕР_2, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2
борг за договором позики від 26 липня
2006 року, посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 за р.№4067, у
загальному розмірі 2 385 657,17 гривень,
з яких сума основного боргу 2 145 640, 41
гривень, та три відсотки річних у
розмірі 240 017, 76 гривень.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, проте воно може бути
оскаржено в касаційному порядку до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області: М.М.
Драгомерецький

Р.Д. Громік

В.Ф. Парапан