У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Ковалевич С.П., Шеремет А.М.,

секретаря
судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні майном та
звільнення нежитлового приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 грудня 2013
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 задоволено.

Вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні нежитловими приміщеннями
загальною площею 55,8 кв.м. (два коридора,
дві кладові, тамбур, кухня та кабінет)
першого поверху будівлі АДРЕСА_1,
позначенні на поверховому плані
технічного паспорту №№ 4-10.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звільнити нежитлові приміщення
загальною площею 55,8 кв.м.в (два
коридора, дві кладові, тамбур, кухня та
кабінет) першого поверху будівлі
АДРЕСА_1, позначенні на поверховому
плані технічного паспорту №№ 4-10.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4
солідарно на користь ОСОБА_2 витрати по
сплаті судового збору в сумі 114 грн.00
коп.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну

скаргу, в якій вказує, що рішення суду
першої інстанції є незаконним,

________________________________________________________________________
__________________

Провадження № 22ц-787/341/2014
Головуючий у суді 1
інстанції: Головчак М.М.

Доповідач : Демянчук С.В.

необґрунтованим, неповно та невірно
встановлені обставини, які мають
значення для справи, внаслідок
неправильного дослідження доказів та
їх оцінки, ухвалене з істотним
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що 30 грудня 1997 року ВАТ
«Рівнеавтотранспорт 15654», згідно
договору № 1 в строкове платне
користування для проживання його сім'ї
було надано житлове приміщення площею
55,8 кв. м, (ізолятор) у гуртожитку, що
розміщений у буд. АДРЕСА_1 з окремим
входом.

Вказує, що згідно акту прийому-передачі
в оперативну оренду приміщення 25
вересня 2000 року № 18-2000 ізольована
квартира, в якій проживала сім'я ОСОБА_1
не була включена в договір оперативної
оренди, тому і не могла бути згодом
об'єктом купівлі-продажу майна.

Рішення виконавчого комітету
Рівненської міської ради від 09 жовтня
2001 року № 209 виведено із житлового
фонду перший та другий поверхи цього
будинку, на яких розміщенні нежитлові
приміщення (офіси, магазин, кафе)
АДРЕСА_1 та надано частині цього
приміщення статусу адміністративного,
квартира ОСОБА_1, позначена в
документах як ізолятор, з житлового
приміщення в нежитлове - переведена не
була і на даний час зберігає статус
житлового приміщення.

Також звертає увагу суду на те, що
відповідно до листа Регіонального
відділення фонду державного майна
України по Рівненській області
№ 18-07-02777 від 13 вересня 2013 року
громадянці ОСОБА_7 були продані лише
нежитлові приміщення на першому
поверсі АДРЕСА_1.

Просив скасувати рішення Рівненського
міського суду від 12 грудня 2013 року та
залишити позовну заяву ОСОБА_2 без
розгляду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_8, підтримавши
апеляційну скаргу повністю, надали
пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_2, заперечуючи проти задоволення
апеляційної скарги, покликалася на
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд перщої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що відповідачами не
надано доказів правомірного
користування приміщеннями, що
позначені на плані технічного паспорту
№ 43931-1 №№ 4-10, загальною площею
55,8 кв.м. (два коридора, дві кладови,
тамбур, кухня та кабінет), та не надано
доказів, що вказані приміщення мають
статус житлових.

Щодо даних висновків, суд першої
інстанції навів відповідні мотиви та
доводи з якими погоджується і колегія
суддів, оскільки вони узгоджуються з
вимогами чинного законодавства та
відповідають встановленим обставинам
відповідно до наданих доказів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
право власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України
встановлено, що право власності є
непорушеним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

З матеріалів справи вбачається, і це
встановлено судом, що відповідно до
договору дарування нежитлових
приміщень, посвідченого 14 листопада 2012
року приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, ОСОБА_2 отримала в
дар нежитлові приміщення 1 та 2
поверхів, що знаходяться в АДРЕСА_1,
загальною площею 945,1 кв.м..

Відповідно до п. 2 Договору дарування
нежитлові приміщення І та ІІ поверхів,
що знаходяться в АДРЕСА_1, загальною
площею 945,1 кв.м. належать Дарувальнику
на підставі рішення Рівненського
міського суду від 04 травня 2012 року по
справі № 1715/8925/12, зареєстрованого КП
"Рівненське МБТІ" в реєстрі прав
власності на нерухоме майно 29 травня 2012
року в книзі 27, номер запису 115-9936,
реєстраційний номер 36767776.

Договір дарування зареєстровано КП
"Рівненське МБТІ" в реєстрі прав
власності на нерухоме майно 11 грудня 2012
року, в книзі 27, номер запису 115-9936,
реєстраційний номер 36767776, відповідно
до витягу про державну реєстрацію прав
№ 36651499.

Згідно плану І поверху та експлікації
внутрішніх площ до плану технічного
паспорту № 43931-1, нежитлові приміщення
позначені на плані №№ 4-10, загальною
площею 55,8 кв.м. (два коридора, дві
кладові, тамбур, кухня та кабінет)
статусу житлових приміщень не мають.

Факт проживання відповідачів у спірних
нежитлових приміщеннях
підтверджується актом обстеження
нежитлових приміщень І та ІІ поверхів,
що знаходяться в АДРЕСА_1, висновком від
18 лютого 2013 року по матеріалах ЄО № 2510
від 09 лютого 2013 року, показами голови
РГО "Сигнал" ОСОБА_10 та визнано
відповідачами.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
відповідачами не надано доказів
правомірного користування
приміщеннями, що позначені на плані
технічного паспорту № 43931-1 №№ 4-10,
загальною площею 55,8 кв.м. (два коридора,
дві кладові, тамбур, кухня та кабінет),
які не мають статус житлових приміщень.

Згідно принципу диспозитивності
цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК
України/ суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Обов'язок доказування і подання
доказів процесуальним Законом /ст.60
ЦПК/ покладено на сторони.

Згідно зі ст.ст. 57, 58 ЦПК України
доказами вважаються будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказі, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, позивач мав надати суду
належні та допустимі докази
правомірномті проживання з членами
сім'ї в спірному приміщенні, та яке б
мало статус житлового приміщення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

При вирішенні спору, суд, оцінюючи
доводи позивачки про порушення її прав
як власника, обґрунтовано вказав на
надані нею докази: договір дарування
від 14 листопада 2012року, в тому числі і
спірної частини приміщення; технічного
паспорту де зазначені приміщення
вказані як нежитлові; показання голови
громадської організації «Сигнал», що
обслуговуює будинок в якому
знаходиться спірне житло, ОСОБА_10, як
свідка, про те, що приміщення де
проживає сім'я відповідачів є
нежитловим.

Заперечуючи проти позовних вимог,
відповідачі стверджували про
правомірність їхнього проживання в
гуртожитку в житловому приміщенні,
покликаючись на законне вселення на
підставі ордера та, як стверджував
представник апелянта в суді
апеляційної інстанції, на підставі
рішення обслуговуючої організації
спірне приміщення визнане житловим.
Разом із тим твердження сторони
відповідача не заслуговують до уваги,
оскільки зазначений ордер № 42 не є
належним документом на вселення,
оскільки виданий не в відповідності до
вимог ЖК України, тому є нікчемним.

Окрім того, вбачається, що вселення
відповідачів в спірне приміщення
відбулося на підставі договору № 1 від
30 грудня 1997 року про передачу ОСОБА_1
ізолятора в строкове платне
користування, тобто ОСОБА_1 мав право
користування ізолятором в гуртожитку.
/а.с. 36-37/.

На пропозицію апеляційного суду надати
апелянту докази в підтвердження
доводів про визначення статусу
спірного приміщення як житлового,
представник вказав лише на рішення
зборів обслуговуючої організації, тоді
як визначення статусу приміщення
житловим мають органи місцевого
самоврядування.

Таким чином, будь-яких доказів,
заслуговуючих на увагу, які є належними
і допустимими та достатніми, та
якіспростовують висновки суду, не
надано.

Поскільки доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, та,
враховуючи, що суд першої інстанції,
вирішуючи спір, правильно встановив
дійсні обставини справи, з'ясував
характер взаємовідносин сторін,
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
та зважаючи, що не може бути скасоване
правильне по суті рішення суду з одних
лише формальних міркувань, судова
колегія не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий суддя:
С.В. Демянчук

Судді :
С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет