Номер провадження № 22-ц/785/2707/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого -Суворова В.О.

суддів -Черевко П.М.

-Сватаненко В.І.

при секретарі -Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду
міста Одеси від 24 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання договору довічного утримання
від 07 березня 2007 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - недійсним, визнання
? частини квартири спадковим майном,
визнання за сторонами права власності
по 1/4 частці квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом, припинення
права власності ОСОБА_3 на ? частину
квартири, виселення та вселення до
спірної квартири, -

В С Т А
Н О В И Л А :

15 березня 2013 року позивачка звернулася
із позовом, який неодноразово
уточнювала у ході розгляду справи.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається
на те, що вона разом з батьком - ОСОБА_5
приватизували спірну квартиру, є її
співвласниками в рівних частках. При
житті ОСОБА_5 уклав з відповідачкою
шлюб, а потім договір довічного
утримання, відповідно до якого ?
частина квартири перейшла у власність
відповідачки. Позивачка вважає, що
вказаний договір суперечить вимогам
ст. 747 ЦК України, оскільки при
укладенні договору не була визначена
частка майна у спільному майні, що
належала ОСОБА_5, не була визначена
частина приміщення, у якій відчужувач
має право проживати. Також в договорі
довічного утримання не були
відображені всі його істотні умови.
Договір довічного утримання укладався
в той час, коли відповідно до ухвали
суду існувала заборона суду на
відчуження майна. В силу матеріального
стану її батько не потребував
додаткової допомоги та довічного
утримання, а відповідачка в силу свого
матеріального положення не мала
можливості утримувати відчужувача. На
підставі ст. 203,215 ЦК України просить
визнати недійсним договір довічного
утримання.

В порядку спадкування за законом
просить визнати за собою право
власності на ? частину майна, що
належала батькові при житті, а саме на ?
частину квартири, визнавши за
відповідачкою, як за дружиною
померлого, також право власності на ?
частину квартири. У зв'язку з тим, що
відповідачка має на праві спільної
власності житло, що її частка в
спірному майні є незначною, з
посиланням на неможливість проживати
разом в спірній квартирі, та що вона
вселилася в зазначену квартиру на
підставі договору довічного утримання,
з урахуванням висновку
судово-будівельної експертизи,
відповідно до якої неможливо виділити
в натурі ? частину квартири, вартість
якої складає 88970 грн., які вона поклала
на депозитний рахунок суду, а також, що
відповідачка перешкоджає їй в
проживанні в квартирі, просить
припинити її право власності на
квартиру зі сплатою її вартості в
відповідності до ст. 365 ЦК України.
Також позивачка просить виселити
відповідачку, а її вселити в спірну
квартиру.

Відповідачка позов не визнала,
вказуючи, що з 2002 року з ОСОБА_5
склалися подружні стосунки. У 2004 році
вони зареєстрували шлюб та постійно
проживали в спірній квартирі. Рішенням
апеляційного суду Одеської області від
16 лютого 2007 року частки між позивачкою
та її батьком були визнані рівними, та
на час укладення договору в Єдиному
державному реєстрі були відсутні
відомості про заборону відчуження
майна . 07 березня 2007 року ОСОБА_5 уклав з
нею договір довічного утримання,
відповідно до якого вона набула право
власності на ? частину квартири. Вважає,
що вказаний договір відповідає вимогам
закону і відсутні підстави для
визнання його недійсним. Вказує на те,
що вона доглядала за батьком позивачки,
яка в свою чергу не цікавилася його
життям, допомоги не надавала,
похованням батька не займалася. Згідна
усунути позивачці перешкоди в
користуванні квартирою, якщо буде
ухвалене відповідне рішення суду.

Рішенням суду першої інстанції від 24
грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 задоволені в повному обсязі.
Визнаний недійсним договір довічного
утримання від 7 березня 2007 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
посвідчений Шостою Одеською державною
нотаріальною конторою за № 5-397,
зареєстрований ОМБТІ та РОН 21 травня 2007
року, реєстраційний номер 16975245, номер
запису 283, в книзі 606 пр-179. Припинено
право власності ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1, зареєстроване
на підставі договору довічного
утримання від 07.03.2007 року,
зареєстрованого ОМБТІ та РОН 21.05.2007
року, за реєстраційним номером 16975245,
номер запису 283, в книзі 606 пр-179. Визнано
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 спадщиною
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за
законом. Визнано право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 в
порядку спадщини за законом, після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 за
законом. Визнано право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в
порядку спадщини за законом. Стягнуто з
депозитного рахунку суду на користь
ОСОБА_3, отримувач: Теріторіальне
управління Державної судової
адміністрації України в Одеської
області, код 26302945, банк отримувача: ГУ
ДКСУ в Одеській області (м.Одеса), код
банку 00123, МФО 828011, внесену 13
грудня 2013 року, платіжним дорученням №
1 від 13.12.2013 р., позивачкою ОСОБА_4, код
НОМЕР_3, грошову ринкову вартість ?
частини квартири АДРЕСА_1, в розмірі 88970
гривень. Припинено право власності
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
на ? частину квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадщини за законом. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3,
в порядку судового розподілу майна між
співвласниками квартири АДРЕСА_1.
Виселено ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1.
Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати в загальному розмірі 2174
грн.30 коп. 30 коп. У зв'язку із попереднім
внесенням на депозитний рахунок суду
позивачем ОСОБА_4 грошової ринкової
вартості 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в
розмірі 88970 грн. на користь
відповідачки ОСОБА_3, судом
встановлений наступний порядок
виконання цього судового рішення: з
моменту вступу судового рішення в
законну силу, судом встановлюється
наступна черговість виконання цього
судового рішення: в першу чергу
підлягає виконанню судове рішення в
частині 1, 2, 3, 4, 6, 7, 8 пунктів, які
виконуються одночасно. Після їх
виконання, в другу чергу, одночасно
виконати пункти 5, 9 судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції у зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалення рішення, яким
просить відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах вимог
скаржника і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов виходив з того, що договір
довічного утримання укладений з
порушенням ст. 358, 747 ЦК України, а саме
не визначені частки співвласників
спірної квартири до укладання договору
довічного утримання, відсутня згода
співвласника на укладання оскарженого
договору. Договір довічного утримання
не може укладися між подружжям,
оскільки суперечить ст.. 55,75-78 СК
України, так як на кожному з подружжя
лежить обов'язок спільно дбати один за
одного. Договір був укладений у той час,
коли майно було під забороною
відчуження, відповідно до ухвали суду.

Судова колегія не може погодитися з
висновком суду першої інстанції про те
, що договір довічного утримання не
може укладатися між подружжям з
наступних підстав. Відповідно до
положень ст. ст. 204, 215, 744-746 ЦК України,
ст. 64 СК України, не може бути
відмовлено в позові з тих підстав, що
подружжя не може укладати між собою
договір довічного утримання, оскільки
в актах цивільного законодавства
відсутня пряма заборона на укладення
між подружжям такого договору. Позиція
судової колегії відповідає позиції
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ (Ухвала Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09.02.2012 року у
справі № 6-5657ск12).

Судовою колегією встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
на житло від 13 серпня 1993р. № 0230,
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 51
кв.м., належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на
праві сумісної часткової власності.
Вказана квартира складається з 4
кімнат, площею 11,7 кв.м., 13,5 кв.м., 5,7 кв.м.,
9,4 кв.м., житловою площею 40,3 к.м. , кухнею,
площею 6,3 кв.м. , туалету 0,6 кв.м. та
коридору , площею 4 кв.м. (а.с.69).

13 березня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
уклали шлюб, який було зареєстровано
Третім відділом РАЦС Приморського
районного управління юстиції м. Одеса.

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 про збільшення частки в
загальній спільній власності,
визначення порядку користування
квартирою, визнання права власності.
Справа слухалася неодноразово.
Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17 жовтня 2006 року визнано за
ОСОБА_5 право власності на ?? ідеальну
частину квартири АДРЕСА_1, залишивши у
власності ОСОБА_4 ? ідеальну частину
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до копії витягу з реєстру
прав власності на нерухоме майно № 13
281439 від 19.01.2007 р., квартира АДРЕСА_1,
зареєстрована на праві спільної
ідеальної часткової власності по ?
частці за ОСОБА_5 та за ОСОБА_4

На підставі викладеного судова колегія
встановила, що доводи позивачки про те,
що даний договір не відповідає вимогам
ст. ст. 369, 747 ЦК України, не заслуговує на
увагу.

Так, оскаржений договір довічного
утримання відповідає вимогам ст. 747 ЦК
України, оскільки при його укладенні
були визначені долі сторін по справі,
на що звернув увагу нотаріус при
посвідченні договору. В договорі
визначена частина квартири, що
належала відчужувачу на праві спільної
часткової власності та позивачці. У
зв'язку з тим, що рішенням суду були
виділені позивачці та її батькові
ідеальні частки квартири, що належать
сторонам на праві спільної часткової
власності, судова колегія вважає, що
відсутні підстави для визнання
оскарженого договору недійсним з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 747 ЦК
України. Судова колегія вважає, що
договір не суперечить Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, зареєстрованої в
Мін'юсті України 03 березня 2004
року№283/8882, оскільки в тексті договору
довічного утримання визначена частина
квартири, у якій відчужувач або третя
особа має право проживати, та,
приймаючи до уваги, що відповідачка
була дружиною відчужувача, вона
вселилася у квартиру як член родини до
укладення оскарженого договору і мала
право користуватися житлом на правах
передбачених ст. 156 ЖК України.

Посилання позивачки на визнання
договору недійсним з підстав
викладених у ст. 369 ЦК України не
заслуговує на увагу, оскільки
зазначена норма закону регулює
відносини співвласників майна, що є у
спільній сумісній власності, а у
даному випадку спір виник між особами,
яким належало спірне майно на праві
спільної часткової власності.

При розгляді справи суд першої
інстанції з урахуванням матеріального
стану сторін, а саме, що відчужувач був
матеріально більш спроможний, ніж
відповідачка, прийшов до висновку, що
договір не має фактичного
обґрунтування та не відповідає
вимогам закону. В відповідності до ч.1 п.
1 ст. 755 ЦК України, у разі невиконання
або неналежного виконання набувачів
своїх обов'язків , незалежно від його
вини договір довічного утримання може
бути розірваний на вимогу відчужувача
або третьої особи за рішенням суду.
Таким чином, судова колегія вважає, що
вказана підстава не передбачена
законодавством як визнання договору
довічного утримання недійсним за
позовом спадкоємця, оскільки у разі
невиконання або неналежного виконання
договору довічного утримання він може
бути розірваний (а не визнаний
недійсним) тільки за позовом
відчужувача.

Якщо приймати до уваги обґрунтування
позову, що договір є фіктивним, судова
колегія вважає, що в відповідності до
ст. 10,60 ЦПК України позивачка не надала
на те відповідних доказів.

Позивачка вказує, що оскаржений
договір довічного утримання підлягає
визнанню недійсним з тих підстав, що
він був укладений під час накладення
арешту на майно відчужувача, тому не
відповідає вимогам ст. 203,215 ЦК України,
з чим погодився суд першої інстанції.
Судова колегія не може погодитися з
вказаним доводом з наступних підстав.

В жовтні 2006 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_5 про усунення
перешкод в праві користування
квартирою і виділу частки квартири в
натурі. За вказаним позовом
Приморським районним судом м.Одеси
було відкрито провадження по справі.

Ухвалою Приморського районного суд м.
Одеси від 12 лютого 2007 року накладений
арешт на квартиру АДРЕСА_1. Цією ухвалою
суд заборонив відповідачу ОСОБА_5
проводити відчуження його ? частки.
Вказана ухвала зареєстрована в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна 24 березня 2007
року.

07 березня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
укладений договір довічного утримання,
який було посвідчено нотаріусом,
відповідно до умов якого предметом
договору є ? частина квартири, яка є
приватною власністю відчужувача -
ОСОБА_5

Таким чином, судовою колегією
встановлено, що на час посвідчення
нотаріусом оскарженого договору
ухвала про накладення арешту на спірне
майно не була зареєстрована в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна.

Відповідно до абзацу 2 п. 38 наказу N 20/5
від 03.03.2004 року "Про затвердження
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України",
чинного на момент посвідчення
оспорюваного правочину, при
посвідченні правочинів про відчуження
або заставу жилого будинку, квартири,
дачі, садового будинку, гаража,
земельної ділянки, іншого нерухомого
майна перевіряється відсутність
заборони відчуження або арешту майна.

Задовольняючи позов судом першої
інстанції не враховано, що в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна інформація про
обтяження була відсутня, про що
свідчить витяг з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна. У зв'язку з викладеним судова
колегія вважає, що позов з вказаної
підстави не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного судова колегія
прийшла до висновку, що жодна з підстав
про визнання недійсним договору
довічного утримання не знайшла свого
підтвердження.

Таким чином , відповідачка є власницею ?
частини квартири.

Позивачка, ставлячи питання про
припинення права власності
відповідачки на 14 частину квартиру ,
яка їй належить як спадкоємцю, в
відповідності до ст. 365 ЦК України
внесла на депозитний рахунок вартість ?
частини квартири. Але відповідачка є
власником ? частини квартири
відповідно до договору довічного
утримання. Відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК
України суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.
Позивачка внесла на депозитний рахунок
суду не повну вартість частки квартири,
що належить відповідачці, у зв'язку з
чим рішення в зазначеній частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні вказаних позивних вимог.

У зв'язку з тим, що відповідачка є
власником ? частини вказаної квартири,
відсутні підстави для її виселення.

Судом першої інстанції на підставі
письмових доказів, а саме: звернень
позивачки до Приморського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області, відповіді
на них, висновку ЖЕВ № 17681 від 22 серпня
2013 року, висновку № 12273-13 Приморського
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області, та пояснень сторін
встановлено, що відповідачка
перешкоджає позивачці користуватися
спірною квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що вимоги позивачки про
вселення до квартири АДРЕСА_1
підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України на
користь апелянта підлягають стягненню
судові витрати, які складаються зі
сплати судового збору за звернення до
суду апеляційної інстанції в сумі 1705
грн. 20 коп.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права , що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309
ч.1 п.1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду
міста Одеси від 24 грудня 2013 року
-скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди
в користуванні ОСОБА_4 ? частиною
квартири АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 в
користуванні ? частиною квартири
АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_4 до
квартири АДРЕСА_1.

В решті позивні вимоги ОСОБА_4
залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
сплачений судовий збір в сумі 1705 грн. 20
коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів з дня набрання законної
сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

П.М. Черевко

В.І.
Сватаненко