АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3261/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Спаї В. В. Доповідач - Красвітна
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м. Дніпропетровськ

25 березня 2014 року колегія судців
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Михайловської С.Ю.,
Пономарь З.М.,

при секретарі Безверхому О.
О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційній скарзі
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 12 лютого
2014 року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Надра" до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду з даним позовом посилаючись на
те, що 05.06.2008 року між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Комерційний
банк "Надра", та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір «Автопакет» №831974ФЛ,
на підставі якого вказана відповідачка
отримала кредит у розмірі 60000,00 дол. США
на строк до 04.06.2015 року з оплатою 13,7%
річних. У зв»язку з неналежним
виконанням ОСОБА_4 зобов»язань за
вказаним кредитним договором, станом
на 30.05.2012 року, утворилась
заборгованість за тілом кредиту у сумі
379921,57 грн. (що еквівалентно 47534,76 дол.
США), заборгованість по відсоткам у
розмірі 96590,40 грн. (що еквівалентно 12085,13
дол. США), пеня у розмірі 27540,32 грн. та
штраф на загальну суму 47955,00 грн.
Вказану заборгованість та судові
витрати позивач просив стягнути на
свою користь солідарно з відповідачів.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 лютого 2014 року позов Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» задоволено повністю,
стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на користь Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
заборгованість за договором
«Автопакет» №831974/ФЛ від 05.06.2008 р. в
розмірі 552007,29 грн., яка утворилась
станом на 30.05.2012 р., та складається з
наступного: заборгованість по кредиту -
379921,57 грн., заборгованість по відсоткам
- 96590,40 грн., пеня - 27540,32 грн., штраф - 47955,00
грн. Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
оскаржуваного рішення та ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, оскаржуване
рішення скасувати з ухваленням нового
рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується
зібраними у справі доказами, що 05.06.2008
року між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Комерційний
банк "Надра", та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір «Автопакет» №831974ФЛ,
на підставі якого вказана відповідачка
отримала кредит у розмірі 60000,00 дол. США
на строк до 04.06.2015 року з оплатою 13,7%
річних; дані обставини стверджуються
копією кредитного договору.

Вказаний вище кредитний договір
містить умови, що стосуються
правовідносин поруки та укладений і
підписаний також відповідачем ОСОБА_2,
який є поручителем.

Відповідно до п. 3.2.4 договору
поручитель відповідає перед банком за
виконання позичальником зобов'язань у
повному обсязі належним йому на праві
власності майном та грошовими коштами.

Згідно з п. 3.2.5 договору банк набуває
право вимагати від поручителя
виконання зобов'язання, що витікає з
цього договору, при умові, якщо у
встановлений договором строк
виконання позичальником зобов'язання в
цілому або в будь-якій частині вони не
будуть виконані, а також за умови
обов'язкового направлення поручителю
повідомлення з вимогою виконати
зобов'язання позичальника в цілому (або
в тій чи іншій його частині).

Також судом встановлено, що вимога про
сплату боргу 14.06.2012 року була
направлена банком поручителю за
адресою, зазначеною у договорі, що
стверджується копією відповідної
претензії на а.с. 15 - 16.

У зв»язку з неналежним виконанням
ОСОБА_4 зобов»язань за вказаним
кредитним договором, станом на 30.05.2012
року, утворилась заборгованість за
тілом кредиту у сумі 379921,57 грн. (що
еквівалентно 47534,76 дол. США, за курсом
валют НБУ у відповідності до змісту
позовної заяви - 7,9925), заборгованість по
відсоткам у розмірі 96590,40 грн. (що
еквівалентно 12085,13 дол. США), що
стверджується представленим позивачем
детальним розрахунком. Крім того,
позивачем нараховано пеню у розмірі
27540,32 грн. та штрафи на загальну суму
47955,00 грн.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог діючого
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов»язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов»язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов»язання, на вимогу
кредитора зобов»язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено,
що у разі порушення боржником
зобов»язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Виходячи з викладеного, місцевий суд
дійшов обґрунтованого висновку про
необхідність солідарного стягнення з
відповідачів на користь позивача
заборгованості, станом на 30.05.2012 року,
за тілом кредиту у сумі 379921,57 грн. (що
еквівалентно 47534,76 дол. США, за курсом
валют НБУ у відповідності до змісту
позовної заяви - 7,9925) та заборгованість
по відсоткам у розмірі 96590,40 грн. (що
еквівалентно 12085,13 дол. США); наявність
та розмір вказаного боргу
стверджуються, зокрема, представленим
позивачем суду апеляційної інстанції
детальним розрахунком.

Непогодження апелянта з наведеним вище
розміром заборгованості зводиться до
переоцінки представлених позивачем
доказів. Клопотання про витребування
нових доказів на підтвердження розміру
заборгованості, клопотання про
призначення відповідної експертизи
апелянтом не заявлені.

Крім того, доводи поручителя ОСОБА_2
щодо непідписання ним кредитного
договору спростовані висновком №2173-13
судової почеркознавчої експертизи від
17.01.2014 року, яка була проведена
Дніпропетровським науково-дослідним
інститутом судових експертиз на
підставі ухвали місцевого суду від
27.05.2013 року. У висновку експертизи
зазначено, що підписи від імені ОСОБА_2
в графі «Поручитель» договору
«Автопакет» №831974ФЛ від 05.06.2008 року -
виконані ОСОБА_2 (а.с. 159 - 165).

При вирішенні питання щодо строків
позовної давності колегія виходить з
наступного.

Сторони, у пункті 7.2 вказаного
кредитного договору, керуючись ст. 259 ЦК
України, дійшли згоди «збільшити строк
позовної давності до 10 (десяти) років».

З аналізу положень ст.ст. 256, 257, 258 ЦК
України вбачається встановлення
законом різних видів строків позовної
давності - загального та спеціальних.

Враховуючи зміст наведеного вище
пункту 7.2 кредитного договору, де мова
йдеться про збільшення лише одного
строку позовної давності, зважаючи на
відсутність умови щодо збільшення
строку спеціальної позовної давності,
колегія дійшла висновку, що між
сторонами договору була досягнута
домовленість по збільшення до 10 років
саме загального строку позовної
давності, тоді як домовленість про
збільшення спеціальної позовної
давності, встановленої пунктом 1 ч. 2 ст.
258 ЦК України, згідно якого до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується позовна давність в один
рік, - відсутня.

Виходячи з викладеного, приймаючи до
уваги, що даний позов пред»явлено до
суду 04.07.2012 року, що стверджується
відбитком поштового штемпелю на
конверті на а.с. 23, періодичне виконання
позичальником умов кредитного
договору, колегія дійшла висновку, що
збільшений строк загальної позовної
давності за вимогами про стягнення
заборгованості за тілом кредиту та
відсотками - не порушений.

Разом з тим, зважаючи на наявність
заяви відповідача про застосування
позовної давності, нарахована пеня
підлягає стягненню з відповідачів на
користь позивача у солідарному
порядку, з урахуванням вимог п. 1 ч. 2 ст.
258 ЦК України, змісту позовних вимог та
часу пред»явлення позову, - за період з
04.07.2011 року по 30.05.2012 року у сумі 25196,04
грн., що еквівалентно 3152,46 дол. США.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що позовна заява банку не
містить будь-якого обґрунтування
позовної вимоги про стягнення штрафу з
відповідачів, не зазначено підстави
нарахування штрафу та період, за який
штраф було нараховано (а.с. 1 - 3).

Ухвалюючи рішення про стягнення
штрафу, місцевий суд наведені вище
обставини не встановив, що призвело до
порушення законних інтересів
відповідачів.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції представником банку
зазначено, що штраф було нараховано на
підставі пункту 5.2 кредитного договору
№831974ФЛ за порушення підпунктів 4.3.2, 4.3.7,
4.3.9, 4.3.10 даного договору.

Згідно пункту 5.2 вказаного договору, у
разі порушення позичальником вимог п.п.
4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 позичальник
зобов»язаний оплатити банку штраф у
розмірі 10% від суми кредиту за кожен
випадок.

Кредитним договором №831974ФЛ, зокрема,
визначено, що позичальник
зобов»язаний:

- п. 4.3.2 - суворо дотримуватись положень
цього договору;

- п. 4.3.7 - протягом двох робочих днів
повідомити банк про зміну адреси, місця
роботи, тощо;

- п. 4.3.9 - на вимогу банку надавати
документи, що підтверджують поточний
фінансовий стан позичальника;

- п. 4.3.10 - надати додаткове забезпечення
виконання зобов»язань за цим договором
у разі суттєвого погіршення
фінансового стану позичальника,
зниження вартості забезпечення за цим
договором.

Суду на надано доказів порушення
позичальником вимог наведених вище
пунктів кредитного договору. Надані
банком письмові докази не доводять
фактів непредставлення банку
позичальником інформації про зміну
його адреси, погіршення матеріального
стану, доказів здійснення страхових
платежів.

Крім того, банком не надано доказів
направлення позичальнику вимоги про
надання документів, що підтверджують
його поточний фінансовий стан; у
договорі не визначено процедуру
виконання вимоги п. 4.3.10 щодо надання
додаткового забезпечення виконання
зобов»язань.

Нарахування штрафу на підставі пункту
4.3.2 кредитного договору, щодо вимоги
загального характеру про дотримання
позичальником положень кредитного
договору, є неправомірним подвійним
нарахуванням неустойки, оскільки на
користь позивача стягнутапеня за
прострочення позичальником виконання
зобов»язань з повернення кредиту,
сплати нарахованих відсотків тощо.

Отже, позивачем не доведено наявність
підстав для стягнення з відповідачів
штрафу на користь позивача.

Колегія звертає увагу, що відповідно
до ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, виходячи з вимог ст. 88 ЦПК
України, колегія дійшла висновку, що
оскаржуване судове рішення ухвалено з
порушенням вимог матеріального та
процесуального закону, тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія судців, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Надра".

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на
користь Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк "Надра"
заборгованість за договором №831974/ФЛ
від 05.06.2008 року, станом на 30.05.2012 року, в
сумі 501708 (п'ятсот одна тисяча сімсот
вісім) грн. 01 коп., що еквівалентно 62772,35
дол. США, що складається з: 379921,57 грн. (що
еквівалентно 47534,76 дол. США)
заборгованості за тілом кредиту, 96590,40
грн. (що еквівалентно 12085,13 дол. США)
заборгованості по відсоткам, 25196,04 грн.
(що еквівалентно 3152,46 дол. США) пені за
період з 04.07.2011 року по 30.05.2012 року.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Надра" судові
витрати в розмірі по 1609 (одна тисяча
шістсот дев'ять) грн. 50 коп., з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді