Справа №591/911/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Шершак М. І.Номер
провадження 22-ц/788/979/14 Суддя-доповідач -
Семеній Л. І. Категорія - 52
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю., Білецького О.
М.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 14 квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
комунального закладу Сумської
обласної ради «Обласний клінічний
перинатальний центр», третя особа -
ОСОБА_4,

про визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення з роботи,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

в с т
а н о в и л а:

13 лютого 2014 року позивачка звернулася
до суду з вказаним позовом і просила
визнати незаконним та скасувати наказ
про її звільнення за ст. 38 КЗпП України,
поновити її на посаді завідуючої
відділенням інтенсивної терапії
новонароджених, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
08.02.2014 року та 3000 грн. моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що 17.01.2014 року
вона звернулася з заявою про
звільнення за власним бажанням, проте
07.02.2014 року вона продовжила виконувати
свої трудові обов'язки, а вказану заяву
про звільнення відкликала. Вважає своє
звільнення незаконним, оскільки
продовжила виконувати свою роботу, від
звільнення за власним бажанням
відмовилась, а після закінчення строку
попередження про звільнення
відповідач її не звільнив.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 14 квітня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 з рішенням суду першої
інстанції не погодилася і оскаржила
його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі заявниця,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість ухваленого рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати, та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог. При цьому зазначає, що суд не
врахував вимоги ст.38 КЗпП України,
оскільки після закінчення строку
попередження вона продовжила роботу і
не наполягала на звільненні,
відкликавши свою заяву про звільнення
за власним бажанням.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, яка
підтримала скаргу з мотивів в ній
наведених, представника відповідача
Бельського В.М. та третю особу ОСОБА_4,
які заперечили проти її задоволення,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що з 02.10.2008 року ОСОБА_3
працювала на посаді завідувача
відділенням інтенсивної терапії
новонароджених в комунальному закладі
Сумської обласної ради «Обласний
клінічний перинатальний центр» з 02.10.2008
року (а.с.5-6).

Наказом №37-к від 07.02.2014 року вона
звільнена із займаної посади за
власним бажанням за ст.38 КЗпП України з
виплатою компенсації за невикористану
відпустку (а.с.8, 33).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, місцевий суд виходив з того, що
звільнення позивачки проведено
роботодавцем відповідно до вимог ст.38
КЗпП України, так як 20.01.2014 року
позивачка попередила роботодавця про
своє звільнення, однак в зв'язку з її
хворобою з 21 січня по 06 лютого 2014 року,
трудовий договір розірвано 07.02.2014 року.
В цей день вона отримала та заповнила
обхідний лист, що свідчить про її
наміри припинити трудовий договір, а
заяву про звільнення відкликала вже
після видачі наказу про звільнення й
отримання трудової книжки.

Проте, з таким висновком суду колегія
суддів погодитись не може з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17
січня 2014 року позивачка подала
письмову заяву про звільнення її з
роботи за власним бажанням з 20.01.2014
року. Заява була зареєстрована 20.01.2014
року і в цей же день головний лікар
наклав резолюцію про звільнення її
після відпрацювання двох тижнів, так як
в заяві не зазначені причини
неможливості продовження роботи
(а.с.24).

З 21.01.2014 року по 06.02.2014 року ОСОБА_3 була
тимчасово непрацездатною у зв'язку з
хворобою (а.с.25).

07.02.2014 року вона приступила до роботи та
працювала на займаній посаді повний
робочий день, за який їй нараховано
заробітну плату. Цей факт
підтверджується табелем обліку
робочого часу за лютий 2014 року, її
поясненнями, які вказують на її
обізнаність про стан здоров'я
новонароджених, які народилися в
період її відсутності на роботі й
перебували на лікуванні станом на
07.02.2014 року, відповідно до оглянутих
апеляційним судом карток їх розвитку, а
також свідчать про проведення нею
обходу (а.с.34, 35).

Того ж дня ОСОБА_3 відкликала заяву про
звільнення, була ознайомлена із
наказом про її звільнення та отримала
трудову книжку (а.с.9, 29).

08.02.2014 року на посаду завідувача
відділенням інтенсивної терапії
новонароджених призначено
лікаря-педіатра-неонатолога
Андрусишину І.О. (а.с.30).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України
однією з підстав для припинення
трудового договору є його розірвання з
ініціативи працівника.

Відповідно до ч.1, ч.2, ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

З роз'яснень в абз.2-3 п.12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" вбачається, що
працівник, який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться, якщо на
його місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).
Якщо після закінчення строку
попередження трудовий договір не був
розірваний і працівник не наполягає на
звільненні, дія трудового договору
вважається продовженою.

З огляду на зазначене вбачається, що
строк попередження про звільнення
розпочався 20.01.2014 року, тому днем
звільнення позивачки мав бути останній
день її роботи, 03.02.2014 року. Проте, після
закінчення строку попередження вона
роботодавцем не звільнена, і її
непрацездатність цьому не
перешкоджала. Доказів того, що
позивачка наполягала на розірванні
трудового договору, матеріали справи
не містять, а обхідний лист не є доказом
цього. В день видачі наказу про
звільнення, позивачка вийшла на роботу,
продовжила працювати, за що отримала
заробітну плату, а на її місце не було
запрошено іншого працівника, якому
відповідно до законодавства не може
бути відмовлено в укладенні трудового
договору.

За таких обставин трудовий договір є
діючим, а раніше подана заява про
звільнення за власним бажанням
втратила правове значення, тому
відповідач не мав права звільнити її за
цією заявою.

Таким чином, звільнення ОСОБА_3 із
займаної посади відбулось з порушенням
норм трудового законодавства, а тому її
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Враховуючи відсутність правових
підстав для звільнення ОСОБА_3 за ст.38
КЗпП України, наказ №37-к від 07.02.2014 року
є незаконним, а позивачка підлягає
поновленню на роботі на попередній
посаді з 08.02.2014 року.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік.

Відповідно до Постанови КМУ №100 від
08.02.1995 року «Про порядок обчислення
середньої заробітної плати»
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

З довідки про доходи позивачки
вбачається, що розмір її заробітної
плати за останні два місяці перед
звільненням складає: 4026,25 грн. у грудні
2013 року та 3910,06 грн. у січні 2014 року,
всього 7936,31 грн. (а.с.10).

Звідси, середньомісячний заробіток
становить 3968,16 грн. (7936,31 грн.:2), а
середньоденний - 188,96 грн. (3968,16 грн. : 21
(середню кількість робочих днів).

За час вимушеного прогулу з 08.02.2014 року
по 15.05.2014 року, що становить 79 робочих
днів, середній заробіток складає 14927,84
грн. (188,96 грн. х 79) та визначений без
утримання прибуткового податку з
громадян й інших обов'язкових платежів,
оскільки справляння і сплата їх є
відповідно обов'язком роботодавця та
працівника. Ця сума підлягає стягненню
з відповідача на користь ОСОБА_3

Враховуючи, що внаслідок незаконного
звільнення позивачки їй завдано
моральну шкоду, яка полягає в моральних
стражданнях, втраті нормальних
життєвих зв'язків, необхідності
докладання додаткових зусиль для
організації свого життя, право на
відшкодування якої передбачено ст.237-1
КЗпП України, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги про її відшкодування, є
обґрунтованими, але виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, її розмір визначити у
сумі 500 грн.

З огляду на викладене, рішення суду не
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості,
оскільки зазначені вище порушення
призвели до неправильного вирішення
спору, що відповідно до п.п.1, 4 ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення та ухвалення нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України та
враховуючи часткове задоволення
позовних вимог та вимог апеляційної
скарги, а також те, що позивачка
звільнена від сплати судового збору, за
рахунок відповідача підлягає
компенсації в дохід держави судовий
збір за розгляд справи в суді першої
інстанції у сумі 730,80 грн. та 365,40 грн. за
розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.1,4 ч.1
ст.309, ч.2 ст.314, 316, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и
р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 14 квітня 2014 року в даній справі
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Визнати незаконним наказ комунального
закладу Сумської обласної ради
«Обласний клінічний перинатальний
центр» №37-к від 07 лютого 2014 року про
звільнення ОСОБА_3 із займаної посади
завідуючої відділенням інтенсивної
терапії новонароджених за власним
бажанням за ст.38 КЗпП України з 07.02.2014
року.

Поновити ОСОБА_3 на посаді завідуючої
відділенням інтенсивної терапії
новонароджених комунального закладу
Сумської обласної ради «Обласний
клінічний перинатальний центр» з 08
лютого 2014 року.

Стягнути з комунального закладу
Сумської обласної ради «Обласний
клінічний перинатальний центр» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 14927
грн. 84 коп., що визначений без утримання
податків й інших обов'язкових платежів,
та 500 грн. у рахунок компенсації
моральної шкоди.

Стягнути з комунального закладу
Сумської обласної ради «Обласний
клінічний перинатальний центр» в дохід
держави 730 грн. 80 коп. судового збору за
розгляд справи в суді першої інстанції
та 365 грн. 40 коп. за розгляд справи
апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -