РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 453/1536/13-ц

№ провадження 2/453/37/14

11.03.2014
м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської
області

у складі: головуючого - судді
Брони А.Л.,

при секретарі
Павкевич Н.Я.,

з участю позивачки
ОСОБА_1,

представників відповідача
Шолупати Л.П., Трофіменка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до Сколівської школи мистецтв
про поновлення на роботі, внесення
виправлення у трудову книжку,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
Сколівської школи мистецтв про
поновлення на роботі, внесення
виправлення у трудову книжку,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.
У обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що з 01.09.2010 року вона
працювала на посаді викладача
Сколівської школи мистецтв по класу
образотворчого мистецтва. 04.09.2013 року
її було звільнено з вказаної посади,
про що у трудовій книжці зроблено
відповідний запис Вважає, таке
звільнення незаконним та
необґрунтованим, оскільки нею у червні
2013 року дійсно була подана заява на
звільнення з 01.09.2013 року, однак, на
початку серпня 2013 року вона звернулася
до керівника Сколівської школи
мистецтв з клопотанням про відкликання
раніше поданої нею заяви, на що
отримала відмову. На її повторне
прохання не брати до уваги заяву на
звільнення, така була знищена
керівником. Проте, незважаючи на це
04.09.2013 року її було звільнено, з наказом
про звільнення вона ознайомлена не
була. Окрім цього, в трудовій книжці не
зазначено на підставі якої статті КЗпП
її звільнено, що, на її думку, також є
порушенням порядку ведення трудових
книжок. Зазначила, що її звільнення
відбулося з порушенням вимог чинного
трудового законодавства, у зв`язку з
чим просить суд поновити її на роботі,
внести виправлення у трудову книжку,
стягнути заробітну плату за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду у
розмірі 15 000 гривень.

У судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві,
просила позов задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача Сколівської
школи мистецтв - Трофіменко А.В. подав
до суду заперечення проти позову, в
якому зазначив, що звільнення ОСОБА_1
відбувалося з дотриманням вимог КЗпП,
за її власноруч написаною та
добровільно поданою заявою. Не
заперечив, що позивачка зверталася до
відповідача з клопотанням про
відкликання заяви на звільнення, однак,
таке клопотання не було зареєстровано
по журналу вхідної кореспонденції, а
тому, на його думку, не може вважатися
таким, що було подано належним чином.
При цьому вказав, що на посаду, яку
займала позивачка був запрошений інший
працівник. Відносно дати звільнення
зазначив, що позивачкою у позовній
заяві така помилково вказана як 04.09.2013
року, хоча фактично звільнення
відбувалося 02.09.2013 року. Вказав, що
позивачка відмовилася від підпису про
ознайомлення з наказом про звільнення,
про що був складений протокол про таку
відмову. Заперечив проти вимоги про
стягнення з відповідача моральної
шкоди, вважаючи її безпідставною та на
обґрунтування розміру якої позивачем
не надано жодного доказу. Окрім цього,
просив суд, враховуючи те, що фактично
звільнення відбувалося 02.09.2013 року, а до
суду позивачка звернулася 03.10.2013 року,
тобто з пропуском встановленого ст. 233
КЗпП місячного строку з дня вручення
копії наказу про звільнення або з дня
видачі трудової книжки, застосувати
строк позовної давності. За таких
обставин у задоволенні позовних вимог
просив відмовити повністю.

Під час розгляду справи представники
відповідача проти позову заперечили з
вищенаведених підстав, просили суд
ухвалити рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивачки,
представників відповідача, свідків,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з`ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позов слід задовольнити
частково з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
01.09.2010 року позивачку було прийнято на
посаду викладача Сколівської школи
мистецтв по класу образотворчого
мистецтва згідно наказу № 7 від 01.09.2010
року, про що у трудовій книжці зроблено
відповідний запис № 5.

З наявної в матеріалах справи копії
заяви вбачається, що у серпні 2013 року
позивачка звернулася до директора
Сколівської школи мистецтв з заявою
про звільнення її з роботи викладача
художнього відділу за власним бажанням
з 01.09.2013 року.

Порядок звільнення працівника за
власним бажанням регулюється нормами
ст. 38 КЗпП України, якою
передбачено право працівника
розірвати договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. Якщо працівник
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботу й не
зажадав розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за раніше
поданою заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.
Працівник також має право відкликати
заяву про звільнення до настання
двотижневого строку, зафіксувавши факт
подання такої заяви власникові або
уповноваженому ним органу. При цьому
суд вважає за необхідне зазначити, що
законодавством не встановлено
обов`язкової письмової форми
відкликання заяви про звільнення, а
тому працівник може заявити про
відкликання своєї заяви і в усній
формі. Для доведення факту відкликання
заяви про звільнення, в разі виникнення
спору з цього приводу, можуть братися
до уваги будь-які докази, передбачені
цивільним процесуальним
законодавством.

04.09.2013 року позивачку було звільнено з
посади викладача Сколівської школи
мистецтв згідно наказу № 04 від 02.09.2013
року, про що свідчить запис у трудовій
книжці позивачки № 6 від 04.09.2013 року.

Статтею 43 Конституції України
громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Судом встановлено, що позивачка після
закінчення строку попередження про
звільнення, тобто після 01.09.2013 року не
залишила роботу й не наполягала на
розірванні трудового договору, а тому
відповідач не вправі був звільнити її
за раніше поданою заявою.

Суд не бере до уваги твердження
представників відповідача про те, що на
місце позивачки було запрошено іншого
працівника, оскільки протягом
двотижневого строку від дня подачі
заяви про звільнення посада не
вважається вакантною. Крім того,
представниками відповідача не надано
жодних доказів на підтвердження
існування обставин, за наявності яких
іншому працівнику не могло бути
відмовлено в укладенні трудового
договору, оскільки єдине виключення,
яке передбачене КЗпП України - це якщо
роботодавець прийняв на місце такого
працівника особу в порядку переведення
з іншого підприємства, оскільки такому
працівнику заборонено відмовляти в
прийомі на роботу.

Суд також не бере до уваги твердження
позивачки про те, що нею була подана
заява про відкликання раніше поданої
заяви про звільнення, оскільки на
підтвердження факту подання такої
заяви позивачкою не надано жодного
доказу і такий не знайшов свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
цього Кодексу.

Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок на
підприємствах, в установах і
організаціях, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України і
Міністерства соціального захисту
населення України 29 липня 1993 р. № 58,
записи в трудовій книжці при
звільненні повинні провадитись у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства і з посиланням
на відповідну статтю, пункт закону.

З копії трудової книжки позивачки
видно, що її було звільнено з посади
викладача Сколівської школи мистецтв
згідно наказу № 04 від 02.09.2013 року, про що
зроблено відповідний запис № 6, який не
містить посилання на відповідну
статтю, пункт закону, тобто є таким, що
не проведений у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства,
що є порушенням вищевказаної
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок на підприємствах, в
установах і організаціях.

Із копії протоколу екстрених зборів
викладачів від 02.09.2013 року вбачається,
що позивачка в присутності викладачів
Сколівської школи мистецтв, а саме
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 відмовилась поставити
підпис про ознайомлення з наказом про
звільнення та отримати трудову книжку.

Допитані у судовому засіданні в якості
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_11 показали, що 02.09.2013 року вони
особисто не були присутніми при
відмові позивачки від підпису про
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримати трудову книжку. Зазначили,
що про таку відмову їм стало відомо зі
слів директора Сколівської школи
мистецтв ОСОБА_2, котра повідомила їх
про звільнення ОСОБА_1 та про її відмову
ознайомитися з наказом про звільнення
і отримати трудову книжку, яку
попросила засвідчити своїми підписами
у протоколі викладачів від 02.09.2013 року.

Суд не надає віри показам свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, котрі у
судовому засіданні показали, що вони
були присутні 02.09.2013 року при
звільненні позивачки, котра
відмовилась отримати трудову книжку та
ознайомитися з наказом про звільнення,
оскільки такі спростовуються
матеріалами справи, зокрема записом у
трудовій книжці № 6 згідно якого
позивачку було звільнено з посади
викладача Сколівської школи мистецтв
04.09.2013 року та показами у судовому
засіданні свідка ОСОБА_13, котра є
викладачем Сколівської школи мистецтв
та очолює профспілковий комітет.
Зокрема ОСОБА_13 показала, що в середу,
04.09.2013 року, в другій половині дня,
оскільки в цей день згідно розкладу у
неї занять не було, її терміново
викликали на роботу, де в присутності
ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10
директор Сколівської школи мистецтв
ОСОБА_2 повідомила про звільнення
позивачки ОСОБА_1, оскільки остання
страждає психічними захворюваннями.
При цьому позивачці було вручено її
трудову книжку. Дані покази свідка
ОСОБА_13 у судовому засіданні не
оспорювалися представниками
відповідача, відтак суд вважає їх
неспростовними та надає їм віри.

За огляду на викладене суд не бере до
уваги протокол екстрених зборів
викладачів від 02.09.2013 року, оскільки
вважає, що такий був складений
директором Сколівської школи мистецтв
ОСОБА_2 з метою уникнення
відповідальності за порушення вимог
чинного трудового законодавства при
звільненні позивачки.

Суд також не бере до уваги твердження
представника відповідача -
ОСОБА_3 про наявність у позивачки
психічних розладів, внаслідок чого
вона не може усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, оскільки
такі спростовуються наявною в
матеріалах справи копією медичної
довідки лікара-психіатра комінального
закладу Сколівської районної ради
«Сколівська центральна районна
лікарня» від 15.10.2013 року згідно якої
психіатричних протипоказань для
виконання обов`язків викладача
художнього відділу у ОСОБА_1 не
виявлено.

Відносно застосування встановленого
ст. 233 КЗпП України місячного строку
звернення до суду з заявою про
вирішення трудового спору, який, на
думку представника відповідача ОСОБА_3
є пропущений, суд дійшов висновку про
те, що звільнення позивачки відбулося
04.09.2013 року, з даним позовом до суду вона
звернулася 03.10.2013 року, тобто в межах
строку визначеному чинним
законодавством для справ такої
категорії, у зв`язку з чим підстав для
застосування строків позовної
давності суд не вбачає.

З приводу позовної вимоги про
стягнення моральної шкоди в розмірі
15 000 гривень, суд вважає, що
така не підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Позивачкою, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК
України не було доведено обставини, на
які вона посилалася як на підставу
своїх вимог, зокрема не надано жодних
доказів про те, що дії відповідача
призвели до моральних страждань
позивачки, втрати нормальних життєвих
зв'язків та вимагають від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя і таких доказів у судовому
засіданні не здобуто.

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги в
частині поновлення позивачки ОСОБА_1 на
посаді викладача Сколівської школи
мистецтв і виплату їй середнього
заробітку за час вимушеного прогулу є
обґрунтованими, доведеними у судовому
засіданні та такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, що розглядає трудовий спір, з
одночасним одночасно прийняттям
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України рішення
суду в частині поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за один
місяць допускається до негайного
виконання.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 367
ЦПК України, ст.ст. 38, 116, 232, 235, 237-1
Кодексу законів про працю України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді викладача
Сколівської школи мистецтв з 02.09.2013
року.

Стягнути з Сколівської школи мистецтв
у користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 02.09.2013 року по
11.03.2014 року.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за один місяць допустити до
негайного виконання.

У решті частині позовних вимог
відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через місцевий
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя