Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 березня 2014 року
м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Дроботі В. В., Власова С. О.

при секретарі - Чучка Н. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу адвоката
ОСОБА_1, що діє від імені та в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 26 листопада 2013 року по справі
за позовом виконкому Ужгородської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про виселення із займаного
житлового приміщення та за зустрічним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
до виконкому Ужгородської міської
ради, третя особа - ТОВ «Підзамок», про
визнання членом сім'ї наймача та права
користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2011 року виконком Ужгородської
міської ради пред'явив позов до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із
займаного житлового приміщення.

Свої позовні вимоги позивач мотивував
тим, що 6 жовтня 1969 року ОСОБА_6 було
видано ордер № 5671 на право зайняття
квартири по АДРЕСА_2, а 14 серпня 1972 року
між ним та житлово-експлуатаційною
організацією було укладено договір
найму житлового приміщення. До складу
сім'ї основного квартиронаймача
(ОСОБА_6) входило окрім нього четверо
осіб: дружина та троє синів. Станом на
сьогоднішній день жодний із цих осіб не
проживає у спірній квартирі. Останній
член родини помер у ІНФОРМАЦІЯ_1 та був
знятий з реєстрації в 1995 році.

Нещодавно виконкому Ужгородської
міської ради стало відомо, що у
вказаній квартирі проживає донька
одного з синів квартиронаймача ОСОБА_2
разом з чоловіком ОСОБА_3 та двома
дітьми: ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Вказані особи
в квартирі не прописані та до 22 квітня
2011 року не зверталися до
житлово-експлуатаційної організації з
заявами про оформлення факту
проживання у квартирі.

Крім того, позивач стверджував, що
спірна квартира не придатна до
проживання.

Посилаючись на те, що відповідачі
займають квартиру по АДРЕСА_2
незаконно, позивач просив виселити їх
із займаного ними житлового
приміщення.

В грудні 2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 пред'явили зустрічний позов
до виконкому Ужгородської міської
ради, третя особа - ТОВ «Підзамок», про
визнання членом сім'ї наймача та права
користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивували тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (дідусь
ОСОБА_2), який був основним наймачем
квартири по АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9, яка була
дружиною квартиронаймача та бабкою
ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_10, син
квартиронаймача, член його сім'ї та
батько ОСОБА_2, який не зумів
переукласти договір найму квартири,
оскільки помер на наступний рік після
смерті свого батька.

Всі зазначені вище особи проживали у
спірній квартирі, в тому числі і ОСОБА_2,
яка є наступним квартиронаймачем
кровного споріднення (внучка ОСОБА_6).
Крім того, ОСОБА_2 як член сім'ї наймача,
неодноразово зверталася до виконкому
Ужгородської міської ради та
житлово-експлуатаційної організації з
проханням переукласти договір найму
квартири. З 1996 року вона та члени її
сім'ї проживають у вказаній квартирі
без відповідної реєстрації, а ТОВ
«Підзамок» та виконком Ужгородської
міської ради відмовляються в її
проведення. При цьому, вони продовжують
утримувати квартиру в належному стані
та сплачувати всі комунальні послуги.

У зв'язку з цим позивачі за зустрічним
позовом просили визнати ОСОБА_2 членом
сім'ї основного квартиронаймача
ОСОБА_6, визнати ОСОБА_2 основним
наймачем квартири по АДРЕСА_2, визнати
за ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5
право користування квартирою та
зобов'язати виконком Ужгородської
міської ради переукласти договір найму
житлового приміщення з ОСОБА_2 і не
чинити перешкод у реєстрації та
проживанні ОСОБА_2 та її сім'ї, а в
задоволенні первісного позову
відмовити (а.с.24-27).

В подальшому позивачі подали заяву про
зменшення позовних вимог, в якій
зменшили вимоги в частині визнання за
ОСОБА_3 право користування квартирою по
АДРЕСА_2 (а.с.137-138).

Справа розглядалася неодноразово.
Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 26 листопада 2013 року первісний
позов задоволено. Виселено ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із незаконно
зайнятого ними житлового приміщення по
АДРЕСА_2. В задоволенні зустрічного
позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять це рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні первісного позову
відмовити, а зустрічний - задовольнити.
Апелянти вважають, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Апелянти вказують на те, що суд першої
інстанції не взяв до уваги, що вони
проживали у спірній квартирі за життя
основного квартиронаймача ОСОБА_6 та
проживають в ній до теперішнього часу.

Дослідивши зібрані у справі матеріали,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Задовольняючи первісний позов про
виселення та відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову суд першої
інстанції виходив з того, що відсутні
будь-які докази, які б свідчили, що
ОСОБА_2 проживала у квартирі по АДРЕСА_2
однією сім'єю з наймачем та вела з ним
спільне господарство.

Такі висновки місцевого суду є
помилковими, не відповідають фактичним
обставинам справи, що є підставою, у
відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення по суті позовних вимог.

Встановлено, що 6 жовтня 1969 року ОСОБА_6
було видано ордер № 5671 на право
зайняття квартири по АДРЕСА_2 (а.с.8), а 14
серпня 1972 року між ним та
житлово-експлуатаційною організацією
було укладено договір найму житлового
приміщення (а.с.6-7). До складу сім'ї
основного квартиронаймача (ОСОБА_6)
окрім нього входило четверо осіб:
дружина (ОСОБА_9) та троє синів (ОСОБА_12,
ОСОБА_10, ОСОБА_13) (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (дідусь
ОСОБА_2), який був основним наймачем
квартири по АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9, яка була
дружиною квартиронаймача та бабкою
ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_10, син
квартиронаймача, член його сім'ї та
батько ОСОБА_2, який не зумів
переукласти договір найму квартири,
оскільки помер на наступний рік після
смерті свого батька.

Всі зазначені вище особи проживали у
спірній квартирі, в тому числі і ОСОБА_2
При цьому, остання без договору найму
та реєстрації. Сама ж квартира не
приватизована (а.с.15), а отже належить до
державного та громадського житлового
фонду.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі
рішення про надання жилого приміщення
в будинку державного або громадського
житлового фонду виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів видає громадянинові ордер,
який є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

Користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення (ч.1 ст. 61 ЖК України).

Договір найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду укладається в
письмовій формі на підставі ордера на
жиле приміщення між наймодавцем -
житлово-експлуатаційною організацією
(а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер (ч.2 ст. 62 ЖК України).

У відповідності до статті 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до статті 65 ЖК України
наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 12
квітня 1985 року N 2.

При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

В цій постанові також вказано, що
відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 є внучкою ОСОБА_6, наймача
квартири по АДРЕСА_2. Крім того, ОСОБА_2 є
дочкою ОСОБА_10, члена сім'ї та сина
наймача квартири (а.с.8). Ці особи
проживали у вказаній квартирі, в тому
числі і ОСОБА_2 як член сім'ї наймача.

В подальшому ОСОБА_2 переїхала на
постійне місце проживання з батьками в
квартиру АДРЕСА_1, де і була
зареєстрована.

Із наявних матеріалів також слідує, що
ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_5, були зняті з реєстрації
місця проживання за вказаною адресою
23.07.1996 р., що слідує із відповіді № 13/317
начальника Ужгородського МВ ГУ ДМС
України в Закарпатській області від 25
лютого 2014 року. Копії документів, що
були підставою для зняття з реєстрації,
отримати неможливо, оскільки термін
збереження цих документів три роки. При
цьому, картки обліку реєстрації/зняття
з реєстрації місця проживання
зберігаються в житлово-комунальних
підприємствах, в обслуговуванні якого
знаходиться будинок.

Із форми А та форми Б, копії яких були
надані житлово-комунальним
підприємствам ТОВ «Наш Добробут», в
обслуговуванні якого знаходиться
будинок АДРЕСА_1 слідує, що ці особи
були виписані на адресу АДРЕСА_2.

Із наявної у справі відповіді з
Ужгородської міської дитячої
клінічної лікарні від 12 березня 2014 року
№ 213/01-18 вбачається, що патронаж та
нагляд за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, після
виписки з пологового будинку
здійснювався по АДРЕСА_3, та по АДРЕСА_1,
а щодо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, - по АДРЕСА_1.
Зі слів дільничного педіатра по
АДРЕСА_2 проживала бабка дітей. Батьки з
дітьми мігрували та жили без
реєстрації то тут то там.

Ці та інші наявні у справі докази, у
тому числі покази свідків, допитаних у
суді першої інстанції, підтверджують
той факт, що ОСОБА_2 разом з чоловіком
ОСОБА_3 та їх спільними дітьми постійно
проживали за адресою АДРЕСА_2, до смерті
основного квартиронаймача та за його
згодою. Ця квартира була і є їх
постійним місцем проживання, іншого
житла вони не мають.

ОСОБА_3 є співвласником іншої квартири,
в якій проживають батьки, однак своїх
вимог щодо спірної квартири по вул.
Замоквій, 2/2, в м. Ужгороді не підтримує
(вимоги зустрічного позову було
зменшено).

Після смерті дідуся та батька ОСОБА_2,
остання неодноразово зверталася до
виконкому Ужгородської міської ради та
ТОВ «Підзамок» з проханням переукласти
договір найму житлового приміщення та
здійснити її реєстрацію у вказаній
квартирі, однак в задоволені цих вимог
їй було відмовлено. Спочатку з тих
причин, що спірне житло відноситься до
списку нерентабельних, а потім - з
причин самовільного вселення. Проте, це
не відповідає дійсності, оскільки
квартира знаходиться в технічно
справному стані, про що свідчить акт
обстеження технічного стану від 17
квітня 2013 року (а.с.158).

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_2 вселилася у квартиру по АДРЕСА_2
ще за життя наймача та членів його
сім'ї, а отже є членом сім'ї наймача та з
нею повинно бути переукладено договір
найму квартири.

Отже, зустрічний позов в частині
визнання членом сім'ї основного
квартиронаймача та визнання права
користування квартирою є
обґрунтований та підлягає задоволенню.
Щодо вимог про визнання наймачем,
укладення договору найму, то в їх
задоволенні слід відмовити, оскільки
суд не вправі перебирати на себе
функції та повноваження інших органів
влади. Ці права позивачки за зустрічним
позовом можуть бути реалізовані в
позасудовому порядку. За цих обставин
колегія вважає, що підстав для
виселення ОСОБА_2 і членів її сім'ї
немає. В задоволенні первісного позову
слід відмовити.

Керуючись ч. 1 ст. 58, ч. 1, 2 ст. 62, ст. 64, ст. 65
ЖК України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року N 2,
статтею 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1, що
діє від імені та в інтересах ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, - задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 26 листопада 2013 року -
скасувати, ухваливши нове рішення по
суті спору.

В задоволенні позовної заяви виконкому
Ужгородської міської ради до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із
займаного житлового приміщення
-відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 членом сім'ї основного
квартиронаймача ОСОБА_6 квартири за
адресою: АДРЕСА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право
користування квартирою за адресою:
АДРЕСА_2.

В решті вимог зустрічного позову
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції

Головуючий:
_____________

Судді:
_____________

_____________