Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Матвєєвої Ю. О., при секретарі Кадимовій
А.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
усунення перешкод в здійсненні права
власності, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідачів про
усунення перешкод в здійсненні права
власності, в обґрунтування якого
вказує, що він є власником земельної
ділянки по АДРЕСА_1. Відповідачі ОСОБА_2
і ОСОБА_3 є його сусідами, їх земельні
ділянки мають сумісну межу.
Відповідачі встановили паркан,
висотою 1,80 м та вольєр на відстані 0,5 м
від стіни його (позивача) літньої кухні,
що перешкоджає позивачеві
обслуговувати будівлю літньої кухні.
Просив суд зобов'язати відповідача
знести паркан та вольєр, а в судовому
засіданні, яке відбулось 01 квітня 2014
року, уточнив свої позовні вимоги,
просив суд зобов'язати відповідачів
перенести паркан на 0,5 м в глибину
земельної ділянки відповідачів, вимоги
про знесення вольєру просив залишити
без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги
позивача та наполягала на
постановленні судового рішення про
перенесення паркану на 0,5 м в глибину
земельної ділянки відповідачів.

Представник відповідача ОСОБА_6 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала, пояснила, що перенесення
паркану порушить право власності
відповідачів на земельну ділянку, тому
в задоволенні позову просила
відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 підтримав пояснення
свого представника, просив в
задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання
не з*явилась, направила суду заяву про
розгляд справи в її відсутність.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснив, що він є власником
жилого будинку АДРЕСА_1. Паркан
відповідачів встановлено на відстані
приблизно 30-40 см, що перешкоджає
обслуговуванню будівлі літньої кухні.
Просив суд позов задовольнити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу на праві
приватної власності належить земельна
ділянка в АДРЕСА_1, площею 0,0995 гектарів,
що підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю,
виданим на підставі рішення виконкому
Маріупольської міської ради народних
депутатів від 15.01.1997р. за №22/2.

На земельній ділянці Позивача
знаходяться жилий будинок літ. А-1,
житловою площею 28,9 кв.м, навіс літ.Д,
вбиральня літ.Е, літня кухня літ.Б,
сарай літ.В, гараж літ.Г, огорожа 1,
мостіння І., які належать на праві
власності його сину ОСОБА_4 на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 28.09.2004р., зареєстрованого
в реєстрі за №4989, та витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 29.10.2004р. №5251377.

Відповідачам на праві приватної
власності належить земельна ділянка в
АДРЕСА_2, площею 0,0977 га, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю,
виданим на підставі рішення виконкому
Маріупольської міської ради народних
депутатів від 18.03.1998р. за №87/12.

Земельні ділянки позивача та
відповідачів мають спільну межу, на
якій встановлено паркан. Поблизу цього
паркану на відстані 0,5 метрів на
території земельної ділянки позивача
розташована літня кухня літ.Б. Така
відстань не дозволяє належним чином
утримувати та обслуговувати прилеглу
до межі стіну літньої кухні, а також не
відповідає нормативам, передбаченим
ДБН 360-92** Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських поселень.,
затверджених наказом
Держкоммістобудування від 17 квітня 1992
р. N 44.

Згідно пункту 3.25* ДБН 360-92** розташування
і орієнтація житлових та громадських
будинків повинні здійснюватись з
урахуванням забезпечення нормативної
тривалості інсоляції та норм
освітленості відповідно до "Санитарных
норм и правил обеспечения инсоляцией
зданий и территорий жилой застройки" та
СНІП II-4-79 "Естественное и искусственное
освещение" як в будинках, що будуються,
так і в сусідніх житлових і громадських
будинках.

Для догляду за будівлями і здійснення
їх поточного ремонту відстань до межі
сусідньої ділянки від найбільш
виступної конструкції стіни треба
приймати не менше 1,0 м. При цьому
повинно бути забезпечене влаштування
необхідних інженерно-технічних
заходів, що запобігатимуть стіканню
атмосферних опадів з покрівель та
карнизів будівель на територію
суміжних ділянок.

При встановлені відповідачами
суміжного паркану не було дотримано
наведених вимог та не забезпечено
достатньої відстані для утримання
будівлі на території земельної ділянки
позивача.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної 18 лютого 2014 року судовим
експертом Новіковим В.С., огорожа між
земельними ділянками позивача та
відповідачів до літньої кухні літ.Б
складає 0,5 метрів, що не відповідає п.3.25*
ДБН 360-92** Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських поселень.
На відстань 0,5 метрів необхідно
перенести паркан в глибину земельної
ділянки відповідачів по АДРЕСА_2 для
обслуговування літньої кухні літ.Б, яка
розташована на земельній ділянці
АДРЕСА_1.

Також із наданого відповідачами
технічного паспорту та викопіювань
земельної ділянки на їх житловий
будинок вбачається, що межа земельної
ділянки і паркану проходила саме по
боковій стороні вольєру, який
розташований на земельній ділянці
відповідачів. Однак зараз згідно
вказаного висновку судової
будівельно-технічної експертизи між
вольєром Відповідачів та існуючим
суміжним парканом є відстань в розмірі
0,64 м., що на думку суду є свідченням
самовільного пересування паркану на
сторону позивачів. В такому випадку
перенесення паркану на відстань 0,5
метрів в глибину земельної ділянки
відповідачів по АДРЕСА_2 для
обслуговування літньої кухні літ.Б не
завдасть істотної шкоди відповідачам
та одночасно забезпечить дотримання
положень ДБН 360-92** і відновить межі для
нормального обслуговування будинку
позивача.

Відповідно до ст. 14 Конституції України
право власності на землю гарантується,
це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

За змістом ст. 152 ЗК України та ст. 386 ЦК
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю,
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків; захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав.

Згідно ст.. 391 Цивільного кодексу
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст..375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам.

Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням. Такі правила
розповсюджуються також і на
встановлення паркану, який знаходиться
на межі земельних ділянок сторін цього
спору.

Згідно пункту 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» спори щодо додержання
правил добросусідства - обов'язку
власників і землекористувачів обирати
такі способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо), - розглядаються судами
відповідно до статей 103 - 109 ЗК і в тому
разі, коли вони попередньо не
розглядалися відповідним органом
місцевого самоврядування чи органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Згідно ч. 1 ст.106 Земельного кодексу
України власник земельної ділянки має
право вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними.

Відповідно до ст. 107 Земельного кодексу
України основою для відновлення меж є
дані земельно-кадастрової
документації. У разі неможливості
виявлення дійсних меж їх встановлення
здійснюється за фактичним
використанням земельної ділянки. Якщо
фактичне використання ділянки
неможливо встановити, то кожному
виділяється однакова за розміром
частина спірної ділянки. У випадках,
коли в такий спосіб визначення меж не
узгоджується з виявленими обставинами,
зокрема з встановленими розмірами
земельних ділянок, то межі
визначаються з урахуванням цих
обставин.

Для реалізації положень статті 107
Земельного кодексу України та
відновлення меж між земельними
ділянками необхідні дані
земельно-кадастрової документації.

Однак сторонами не оформлювалась
земельно-кадастрова документація та не
присвоювалися кадастрові номери
земельних ділянок, не виносились в
натуру (на місцевість) межі сформованих
земельних ділянок, відсутній
кадастровий план земельних ділянок.

Відповідно до статті 79-1 Земельного
кодексу України формування земельної
ділянки полягає у визначенні земельної
ділянки як об'єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки
передбачає визначення її площі, меж та
внесення інформації про неї до
Державного земельного кадастру.
Сформовані земельні ділянки
підлягають державній реєстрації у
Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера.

Згідно пункту 2.1. Наказу/Інструкції
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 «Про
затвердження Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками» встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється на підставі розробленої
та затвердженої технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), технічної документації із
землеустрою щодо поділу та об'єднання
земельних ділянок або проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

Оскільки сторони оформлювали своє
право власності на земельні ділянки та
отримували державні акти на право
власності ще в 1997 та 1998 роках, за
відсутності існування державного
земельного кадастру, та після його
введення не оформили технічну
документацію із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та присвоєння кадастрового
номера, внаслідок чого неможливо в
такому випадку вирішити питання про
межі земельної ділянки та розташування
відповідного паркану на місцевості за
даними держаного земельного кадастру у
зв'язку із їх відсутністю.

Тому при розгляді цього спору суд
вважає законним застосування
принципів добросусідства, передбачені
статтею 103 Земельного кодексу України,
положень частини 2 та 3 статті 107
Земельного кодексу України щодо
способу визначення меж земельних
ділянок, та вимог ДБН 360-92**
(Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь
які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги та
заперечення сторін, та інших обставин
справи, які мають значення для справи.

Враховуючи наведені вище положення
чинного законодавства, суд вважає
законними і обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню вимоги
позивача про зобов'язання відповідачів
перенести паркан в глибину земельної
ділянки відповідачів на 0,5 метрів.

З урахуванням того, що позовні вимоги
задоволено, суд стягує з відповідачів
сплачений позивачем судовий збір в
сумі 114,70 грн. в дольовому порядку, тобто
по 57,35 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 10, 30, 60, 209, 213-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в
здійсненні права власності -
задовольнити.

Зобов*язати відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перенести паркан на 0,5 метрів в
глибину земельної ділянки
відповідачів, розташованої по АДРЕСА_2
за власний рахунок.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3
на користь позивача ОСОБА_1 в дольовому
порядку судовий збір в сумі 114, 70 грн.,
тобто по 57, 35 грн. з кожного.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд
м.Маріуполя.

Апеляційна скарга може бути подана
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Ю. О. Матвєєва