РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2014 року
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Ревуцького С.І.

при секретарі - Мазняк О.Ю.

з участю - позивача - прокурора
Ємельяненко С.А.

представника відповідача
ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні в
м.Бердянську цивільну справу за
позовом Бердянської міжрайонної
прокуратури Запорізької області в
інтересах держави до Бердянської
міської ради, ОСОБА_2, Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області про скасування
п.п.5.35 рішення Бердянської міської ради
№41 від 25.02.2010р., визнання недійсним
Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
скасування його державної реєстрації
та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міжрайонна прокуратура
звернулась до суду з позовом в
інтересах держави, в якому вказала, що
прокурорською перевіркою встановлено,
що п.5.35 рішення сімдесят дев'ятої сесії
Бердянської міської ради V скликання
№41 від 25.02.2010р. «Про передачу у
власність та в оренду земельних
ділянок, продовження терміну розробки
проекту відведення, та надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок»
затверджено проект відведення
земельних ділянок та передано ОСОБА_2 у
власність земельну ділянку площею
0,096га, розташовану по АДРЕСА_1 для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації.
На підставі зазначеного рішення
01.06.2010р. ОСОБА_2 було видано Державний
акт на право власності на вказану
земельну ділянку, який зареєстровано
за номером 19, серії ЯК №911789,
кадастровий номер :12:016:0294.

Позивач вважає, що п.5.35 рішення
Бердянської міської ради №41 від
25.02.2010р. підлягає скасуванню, державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку повинен бути визнаний
недійсним, а його державна реєстрація
підлягає скасуванню з наступних
підстав. В ході прокурорської
перевірки було встановлено, що згідно з
положеннями ст.51 ЗК України спірна
земельна ділянка відноситься до земель
рекреаційного призначення. Відповідно
до ст.9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
вказаної категорії підлягають
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації.
Зазначена вимога виконана не була,
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки затверджено без
проведення зазначеної експертизи.

Крім того, згідно інформації виконкому
Бердянської міської ради від 15.05.2013р.,
відповідності до Генерального плану м.
Бердянська, затвердженого рішенням
Бердянської міської ради №8 від
25.06.2009року, зазначені у рішенні
території запроектовані для
розміщення оздоровчих установ та
установ відпочинку. Відповідно до п.3.39
ДБН 360-92 «Планування і забудова міських
і сільських поселень» - будівництво
нових дачних районів в межах міських
населених пунктів не допускається.

Також ст.ст.58,59,60 ЗК України, ст.ст.88,90
Водного кодексу України встановлюють
розміри прибережних захисних смуг в
залежності від виду водойми та прямо
забороняють надання у приватну
власність земельних ділянок водного
фонду, до яких відносяться прибережні
захисні смуги. Спірна земельна ділянка
знаходиться в двокілометровій зоні
прибережної захисної смуги Азовського
моря.

Крім того, проект землеустрою спірної
земельної ділянки було погоджено
Мелітопольським сектором регулювання
природокористування Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Запорізькій
області. Однак, вищезазначений
висновок повинна була видавати
Державна екологічна інспекція
Азовського моря.

За таких обставин позивач прийшов до
висновку, що Бердянська міська рада під
час прийняття рішення №41 від 25.02.2010р.
грубо порушила положення чинного
законодавства в частині підстав та
порядку надання земельних ділянок у
власність, визначених Конституцією та
Земельним кодексом України, і не мала
права надавати у власність відповідачу
ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Своє звернення до суду позивач пояснює
тим, що незаконною передачею спірної
земельної ділянки порушено інтереси
держави тому, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.
Позивач вважає, що орган виконавчої
влади, який здійснює державний
контроль за використанням та охороною
земель і повинен виступати позивачем у
справі є Держсільгоспінспекція
України, до повноважень якої не входить
участь в судових розглядах. Тому
прокуратура звернулась до суду
самостійно в інтересах держави.

На підставі викладеного, позивач в
своєму позові просить визнати
незаконним та скасувати п.5.35 рішення
сімдесят дев'ятої сесії Бердянської
міської ради п'ятого скликання №41 від
25.02.2010р. «Про передачу у власність та в
оренду земельних ділянок, продовження
терміну розробки проекту відведення,
та надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок»; визнати недійсним
державний акт направо власності серії
ЯК №911789 на земельну ділянку площею
0,096га, виданий на ім'я ОСОБА_2 для
ведення індивідуального дачного
будівництва, що розташована за адресою
АДРЕСА_1; зобов'язати Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області скасувати
державну реєстрацію акту ЯК №911789 на
право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку з кадастровим номером
:12:016:0294, розташовану по АДРЕСА_1, та
скасувати державну реєстрацію
вказаної земельної ділянки шляхом
закриття Поземельної книги на неї; а
також зобов'язати ОСОБА_2 повернути
вказану земельну ділянку
територіальній громаді в особі
Бердянської міської ради.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримала, дала пояснення, аналогічні
викладеним в позові, а також додала, що
спірна земельна ділянка розтащована на
відстані 897,5 м. від урізу води заливу
Азовського моря та на відстані 10 м. від
урізу води лимана, строк звернення до
суду вважає не порушеним на підставі
п.5 Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» від 20.12.2011р., просила позов
задовольнити.

Відповідачі - Бердянська міська рада
Запорізької області та Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області направили до суду
відповідні листи з проханням
розглянути справу без їх
представників, позовні вимоги визнали.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні
вимоги не визнала та пояснила, що
позивач - Бердянська міжрайонна
прокуратура за змістом позовних вимог
фактично представляє інтереси
Бердянської міської ради, яка є
відповідачем по справі. Позивачем
пропущений строк позовної давності без
поважних причин, що є підставою для
відмови в задоволенні позову. Позовні
вимоги практично, у випадку їх
задоволення, позбавляють відповідача
ОСОБА_2 права власності на спірну
земельну ділянку, а ст.140 ЗК України не
містить таких підстав для припинення
права власності. Спірна земельна
ділянка на момент її передачі ОСОБА_2
відносилась до земель житлової та
громадської забудови і тому проведення
експертизи землевпорядної
документації не потребувала. До земель
водного фонду спірна земельна ділянка
не відноситься, оскільки відсутнє
рішення органу місцевої влади про
встановлення меж водоохоронних зон по
м.Бердянську. Крім того, одна земельна
ділянка не може відноситись одразу до
кількох категорій земель. Оскаржуваним
рішенням Бердянської міської ради не
створювався новий дачний район в
м.Бердянську, а лише передано кілька
земельних ділянок для дачного
будівництва окремим громадянам. Що
стосується водного об'єкту,
зображеному на відповідній схемі у
проектній документації, то його
офіційно не існує, це лише проект
майбутнього озера. Також вважає не
допустимим доказом надану до суду
позивачем ситуаційну схему спірної
земельної ділянки з позначеним на
ньому водним об'єктом - лиманом,
оскільки невідомо, яким чином це
встановлено. Просила в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд доходить
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову на підставі
наступного.

Суд вважає встановленим та доведеним,
що п.5.35 рішення сімдесят дев'ятої сесії
Бердянської міської ради V скликання
№41 від 25.02.2010р. «Про передачу у
власність та в оренду земельних
ділянок, продовження терміну розробки
проекту відведення, та надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок»
затверджено проект відведення
земельних ділянок та передано ОСОБА_2 у
власність земельну ділянку площею
0,096га, розташовану по АДРЕСА_1 для
індивідуального дачного будівництва в
межах норм безоплатної приватизації.
На підставі зазначеного рішення
01.06.2010р. ОСОБА_2 було видано Державний
акт на право власності на вказану
земельну ділянку, який зареєстровано
за номером 19, серії ЯК №911789,
кадастровий номер :12:016:0294. Ці
факти учасниками судового розгляду не
заперечувались.

В ході розгляду справи по суті суд
встановив, що під час подачі позовної
заяви були порушені норми діючого
процесуального законодавства, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Відповідно до ч.2 ст.45 ЦПК України,
прокурор, який звертається до суду в
інтересах держави, в позовній заяві
(заяві) самостійно визначає, в чому
полягає порушення інтересів держави,
та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також зазначає орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
правовідносинах. У разі відсутності
такого органу або відсутності у нього
повноважень щодо звернення до суду
прокурор зазначає це в позовній заяві.

В позовній заяві вказано, що органом,
уповноваженим державою здійснювати
державний контроль за використанням та
охороною земель усіх категорій та форм
власності, а тому відповідно, органом,
уповноваженим державою здійснювати
відповідні функції у спірних
правовідносинах, є
Держсільгоспінспекція України, в
повноваження якої не входить право
звернення до суду про визнання
незаконними (недійсними) рішень
органів державної влади та місцевого
самоврядування щодо розпорядження
землею, визнання недійсними правочинів
щодо відчуження чи передачі у
користування земельних ділянок
державної та комунальної власності, а
також їх повернення з чужого
незаконного володіння.

Вказане не відповідає дійсності на
підставі наступного.

Відповідно до п.4 Положення про
Державну інспекцію сільського
господарства України, затвердженого
Указом Президента України від 13.04.2011р.
№459/2011 «Про державну інспекцію
сільського господарства України»,
Держсільгоспінспекція України
відповідно до покладених на неї
завдань організовує та здійснює
державний нагляд (контроль): а) у
частині дотримання земельного
законодавства, використання та охорони
земель усіх категорій та форм
власності, в тому числі за: дотриманням
вимог земельного законодавства при
набутті права власності на земельні
ділянки за договорами купівлі-продажу,
міни, дарування, застави та іншими
актами законодавства України,
дорученнями Президента України та
Міністра; дотримання органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування, юридичними та
фізичними особами вимог земельного
законодавства та встановленого
порядку набуття і реалізації права на
землю.

Таким чином, органом, уповноваженим
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах,
дійсно є Держсільгоспінспекція
України, у всякому разі в частині цих
правовідносин, що стосуються
дотримання земельного законодавства
при набутті права власності на
земельні ділянки та дотримання органом
місцевого самоврядування
встановленого порядку набуття та
реалізації права на землю.

Відповідно до ч.1, 3 ст.3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України,
позивачем і відповідачем можуть бути
фізичні і юридичні особи, а також
держава.

А відповідно до п.2 вказаного Положення,
Держсільгоспінспекція України у своїй
діяльності керується Конституцією та
законами України…

Тобто, будь-яких обмежень стосовно
можливості Держсільгоспінспекції
України звертатись до суду на
виконання своїх законодавчо
закріплених повноважень немає і бути
не може.

Більш того, відповідно до рішення
Конституційного Суду України від
8.04.1999р. № 3-рп/99, «орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах» означає
орган, на який державою покладено
обов'язок щодо здійснення конкретної
діяльності у відповідних
правовідносинах, спрямованої на захист
інтересів держави.

Таким чином, Бердянською міжрайонною
прокуратурою грубо порушені вимоги
ст.45 ЦПК України та безпідставно взяте
на себе одноособове повноваження на
представлення інтересів держави при
подачі позовної заяви, а належний
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах, до участі у справі
в якості позивача залучений не був,
його позиція з приводу спірних
правовідносин невідома.

За таких обставин, Бердянська
міжрайонна прокуратура є неналежним
позивачем, що є підставою для відмови в
позові, у всякому разі, в частині
визнання незаконним рішення органу
місцевого самоврядування, визнання
недійсним Державного акту на землю та
скасування державної реєстрації
державного акту на землю та земельної
ділянки.

Що стосується позовних вимог в частині
зобов'язання відповідача ОСОБА_2
повернути спірну земельну ділянку
територіальній громаді м.Бердянська,
то за своїм змістом та суттю це є позов
на підставі ст.388 ЦК України, який має
право подати лише власник майна.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності», з дня набрання
чинності цим Законом (тобто з 01.01.2013р.)
землями комунальної власності
відповідних територіальних громад
вважаються земельні ділянки: б) всі
інші землі, розташовані в межах
відповідних населених пунктів, крім
земельних ділянок приватної
власності…

Спірна земельна ділянка розташована в
межах м.Бердянська Запорізької
області, цей факт є доведеним наданими
до суду доказами та не заперечувався
всіма учасниками судового розгляду
справи. Тому ця ділянка на момент
подачі позову та розгляду справи в суді
належить на праві власності
відповідачу ОСОБА_2, а у випадку
позбавлення її права приватної
власності, переходить у власність
попереднього власника - територіальної
громади м.Бердянська в особі
Бердянської міської ради.

Таким чином, позов у вказаній частині
міг бути заявлений лише Бердянської
міською радою, або особою чи органом, що
діє в її інтересах. В даному випадку
Бердянська міська рада такий позов не
заявляла, більш того, по справі, що
розглядається, вона є відповідачем. За
таких обставин і в частині вказаних
позовних вимог Бердянська міжрайонна
прокуратура є неналежним позивачем.

Крім того, відповідно до ст.256 ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутись до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно постанови Запорізького
окружного адміністративного суду від
09.12.2010р. (л.с.119-126), Бердянська міжрайонна
прокуратура Запорізької області вже
зверталась до суду з позовом про
скасування п.5.22 рішення сімдесят
дев'ятої сесії Бердянської міської
ради V скликання №41 від 25.02.2010р. «Про
передачу у власність та в оренду
земельних ділянок, продовження терміну
розробки проекту відведення, та
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок» в липні 2010 року. А згідно листа
управління Держкомзему у м.Бердянську
Запорізької області від 01.06.2010р.
(л.с.30-38), Бердянський міжрайонний
прокурор Коцюруба В.П. був повідомлений
про порушення діючого законодавства
під час передачі у власність земельних
ділянок, в тому числі і відповідачу
ОСОБА_3, ще в червні 2010 року.

Таким чином, суд вважає доведеним, що
позивачу - Бердянській міжрайонній
прокуратурі стало відомо про порушення
інтересів держави, які вона захищає в
своєму позові, в червні 2010 року. З
позовом до Бердянського
міськрайонного суду прокуратура
звернулася 19.09.2013 року, тобто після
спливу зазначеного трирічного строку.

Відповідно до ч.4, 5 ст.267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

В даному випадку, у відповідності до ч.3
ст.267 ЦК України, представник
відповідача ОСОБА_1 в судовому
засіданні заявила про застосування
строку позовної давності. Позивач -
Бердянська міжрайонна прокуратура ані
в своєму позові, ані в судовому
засіданні не заявляла клопотання про
поновлення строку позовної давності.
Причини такого пропуску ані в позові,
ані в судовому засіданні вказані не
були.

За таких обставин, для суду є очевидним,
що строк позовної давності позивачем
пропущений, поважні причини для його
поновлення відсутні, тому в
задоволенні позову слід відмовити
також на цій підставі.

Доходячи вказаного висновку, суд також
враховує той факт, що на час подачі
позовної заяви п.4 ч.1 ст.268 ЦК України
був виключений Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства» від 20.12.2011р.,
який набрав чинності 15.01.2012р.
Відповідно до п.5 Прикінцевих та
перехідних положень цього закону,
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом особа має право
звернутись до суду з позовом про: 3)
визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи. Але особа, право
власності або інше речове право якої
вона вважає порушеним незаконним актом
органу місцевого самоврядування -
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах -
Держсільгоспінспекція України або
Бердянська міська рада до суду з
позовом, що розглядається, не
зверталась, до участі у справі в якості
відповідача не залучалась, як було
зазначено вище, а права позивача -
Бердянської міжрайонної прокуратури
рішенням Бердянської міської ради не
порушувались. Крім того, вказані
виключення із загального порядку
застосування строку позовної давності
стосуються лише оскарження правового
акту органу місцевого самоврядування і
не стосується інших позовних вимог.

Що стосується суті позовних вимог.

Позивач в своєму позові стверджує, що
спірна земельна ділянка на час
передачі її відповідачу ОСОБА_2 входила
до земель рекреаційного призначення,
тому для вирішення питання про
передачу її у власність необхідною є
попередня державна експертиза проекту
землеустрою.

Дійсно, відповідно до ст.9 Закону
України «Про державну експертизу
землевпорядної документації»,
обов'язковій державній експертизі
підлягають проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок особливо
цінних земель, земель
лісогосподарського призначення, а
також земель водного фонду,
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення.

Відповідно до Наказу Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 03.12.2004 р № 391 (зі змінами та
доповненнями) станом на час прийняття
спірного рішення , а саме згідно п. 4.1.1.
обов'язкова державна експертиза
(первинна, повторна та додаткова)
проводиться щодо: проектів
землеустрою щодо відведення
земельних ділянок (у тому числі
цільове призначення яких не
змінюється) із особливо цінних земель,
земель природоохоронного призначення,
оздоровчого та рекреаційного
призначення, земель водного фонду (крім
ведення рибогосподарської діяльності
на території площею до 20,0 га), земель
лісогосподарського призначення,
історико-культурного призначення; по
зміні цільового призначення земельних
ділянок усіх категорій, що
перебувають у власності громадян та
юридичних осіб площею понад 1,0 га; із
земель запасу державної та комунальної
власності усіх категорій для
будь-яких потреб на території
Київської області при вилученні
(припиненні права користування) земель
державних підприємств у межах м. Києва
та Київської області.

Але в даному випадку до суду не надано
жодного доказу того, що спірна земельна
ділянка виділялась відповідачу ОСОБА_2
із земель, які перелічені вище, в тому
числі із земель рекреаційного
призначення, як то стверджує позивач.
Більш того, згідно пояснювальної
записки до проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_2, на момент складання
проекту відповідно до ст.19 ЗК України
дана земельна ділянка відноситься до
категорії земель - землі житлової та
громадської забудови. Це також
підтверджується всіма інстанціями,
якими вказаний проект було погоджено.
Жодного доказу того, що цей
зафіксований документально факт не
відповідає дійсності, до суду не
надано. Тому проект землеустрою щодо
відведення цієї земельної ділянки
обов'язкової державної експертизи не
потребував.

На момент розгляду справи в суді
вказана земельна ділянка дійсно
відноситься до земель рекреаційного
призначення, що підтверджується всіма
наданими до суду документами, визнано
всіма учасниками судового розгляду,
тому суд вважає цей факт доведеним. В
межах наданих до суду доказів можна
зробити висновок, що спірна земельна
ділянка була переведена в категорію
земель рекреаційного призначення на
підставі ч.2 ст.20 ЗК України. Порушення
діючого на той час законодавства під
час зміни цільового призначення
земельної ділянки не вказано позивачем
в якості підстави свого позову, тому
під час винесення рішення судом не
аналізується і не враховується. Але, у
всякому разі, і в цьому випадку
проведення державної експертизи
проект землеустрою не підлягає,
оскільки спірна земельна ділянка не
перевищує 1,0 га.

Таким чином, розглядаючи справу в межах
заявлених позовних вимог та наданих до
суду доказів, суд доходить висновку, що
на момент винесення спірного рішення
Бердянської міської ради спірна
земельна ділянка входила до земель
житлової та громадської забудови і
тому проведення державної експертизи
проекту землеустрою щодо відведення
цієї земельної ділянки не потребувала.

Стосовно доводів позивача щодо
невідповідності спірного рішення
Бердянської міської ради вимогам
Водного кодексу України.

У відповідності до змісту ст.19 ЗК
України та глав 5-13 вказаного Кодексу,
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на категорії,
кожна з яких має свої особливості і
тому, відповідно, одна й та ж земельна
ділянка не може бути віднесена до
різних категорій земель.

Виходячи із позиції позивача,
викладеної в позовній заяві, а також
пояснень представника позивача в
судовому засіданні, позивач відносить
спірну земельну ділянку до земель
рекреаційного призначення. Цей статус
земельної ділянки на час розгляду
справи підтверджується наданими до
суду доказами та визнана всіма
учасниками судового розгляду, як було
вказано вище.

Відповідно до п.б ч.1 ст.58 ЗК України, до
земель водного фонду належать землі,
зайняті прибережними захисними
смугами вздовж морів, річок та навколо
водойм.

Таким чином, твердження позивача, що
спірна земельна ділянка входила до
прибережної захисної смуги Азовського
моря є неможливим за умови входження її
до земель рекреаційного призначення.
Тим більше, що жодного доказу на
підтвердження того, що ця земельна
ділянка входить, або колись входила до
земель водного фонду України, до суду
не надано.

Стверджуючи вказане, позивач
посилається на ст.88 ВК України,
відповідно до якої уздовж морів та
навколо морських заток і лиманів
виділяється прибережна захисна смуга
шириною не менше двох кілометрів від
урізу води. Але згідно листа управління
Держземагенства у Бердянському району
від 19.02.2014р. за №0569/01-23, таку інформацію
надати неможливо, оскільки вказана
земельна ділянка відсутня на
земельно-кадастровій карті.

Суд критично відноситься до наданої до
суду ситуаційної схеми, виготовленої
ПП «Азовгеопроект», наданої позивачем
в якості доказу знаходження спірної
земельної ділянки на відстані 897,5 м. від
урізу води заливу Азовського моря та на
відстані 10м. від урізу лимана, оскільки
до вказаної схеми не додано будь-якої
пояснювальної записки, тому є
невідомим, з яких джерел та якими
методами зроблені вказані висновки, чи
ідентична відображене на ситуаційній
схемі ситуації на момент складання та
затвердження проекту спірної
земельної ділянки 25.02.2010р., оскільки
вказана схема зроблена станом на
18.03.2014р.

Таким чином, суд вважає не доведеним
належними доказами, що спірна земельна
ділянка розташована на відстані менше
двох кілометрів від урізу Азовського
моря і поряд з нею на момент винесення
спірного рішення була якась водойма.

В той же час, на момент винесення
спірного рішення Бердянської міської
ради від 25.02.2010р., діяло рішення
Бердянської міської ради від 10.12.2004р.
№11, яким було встановлено
сорокаметрову прибережну захисну
смугу Азовського моря. Це рішення від
10.12.2004р. було скасовано постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду лише 11.08.2010р.,
тобто після винесення спірного
рішення. Але спірна земельна ділянка до
цієї смуги не входила, що було визнано
представником позивача в судовому
засіданні, будь-якого доказу
протилежного до суду не надано.

Крім того, аналізуючи в сукупності ст.87
ВК України та п.4,5,10 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.05.1996р. №486, можна зробити висновок,
що фактичні розміри і межі прибережних
захисних смуг існують не в силу їх
законодавчого закріплення. Для
визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги та, як наслідок, віднесення цієї
категорії до земель водного фонду,
законодавством визначено певний
порядок, який полягає у розробці
відповідного проекту та виділення на
його підставі земель водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг.

Вказана позиція, зокрема, зазначена в
Ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України від 29.01.2014р. по справі №6-46555св13.

На момент винесення судового рішення
прибережна захисна смуга не визначена,
не встановлена та не закріплена, що
підтверджено наданими до суду доказами
та сторонами по справі не
заперечувалось.

Доводи представника позивача в
судовому засіданні про те, що спірна
земельна ділянка безпосередньо на
березі лиману (на відстані 10м. від його
урізу), суд вважає не доведеним, як
вказувалось вище. Будь-якого доказу
того, що ця водойма існувала на момент
складання проектної документації, що
вона внесена до Державного водного
кадастру України у відповідності до
ст.28 ВК України, що це є дійсно лиман, до
суду не надано. Більш того, на
ситуаційній схемі вказаного проекту
землеустрою ця водойма відсутня.

Таким чином, суд вважає встановленим та
доведеним, що на момент винесення
спірного рішення Бердянською міською
радою 25.02.2010р. спірна земельна ділянка
не входила до прибережної захисної
смуги Азовського моря і, відповідно, до
земель водного фонду України, тому
застосування стосовно неї вимог
Водного кодексу України є
безпідставним та помилковим.

Безпідставним суд також вважає доводи
позивача стосовно того, що передача
спірної земельної ділянки відповідачу
ОСОБА_2 суперечить Генеральному плану
м.Бердянська, затвердженому рішенням
Бердянської міської ради від 25.06.2009р.
№8, оскільки згідно листа заступника
міського голови ОСОБА_5 від 15.05.2013р.,
вказана земельна ділянка у
відповідності до Генерального плану
розміщується на території оздоровчих
установ та установ відпочинку, а згідно
Плану зонування території
м.Бердянська, затвердженого рішенням
Бердянської міської ради від 31.05.2013р.
№27, як доповнення та конкретизація
вказаного Генерального плану, на
вказаній земельній ділянці дозволені
індивідуальні садибні та дачні будинки
на земельних ділянках, права власності
на які були оформлені до моменту
розроблення Зонінгу.

Таким чином, земельна ділянка, яка
належить відповідачу ОСОБА_2 для
індивідуального дачного будівництва,
не суперечить ані Генеральному плану
м.Бердянська, ані категорії землі на
час розгляду справи, тобто
рекреаційного призначення в розумінні
ст.51 ЗК України.

Безпідставними є і посилання позивача
на п.3.39 ДБН-92 «Планування і забудова
міських і сільських поселень»,
оскільки в даному випадку предметом
спору є надання одній фізичній особі
однієї земельної ділянки для
індивідуального дачного будівництва, а
не створення нового дачного району, як
стверджує позивач в своєму позові.

Не знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду справи і доводи
позивача стосовно того, що проект
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки повинен бути
погодженим Державною екологічною
інспекцією Азовського моря, а
насправді був погоджений на підставі
висновку №252 від 11.02.2010р.
Мелітопольським сектором регулювання
природокористування Державного
управління охорони навколишнього
середовища в Запорізькій області, на що
цей орган не мав право. Згідно п.3.3
посадової інструкції завідувача
Мелітопольського сектору регулювання
природокористування Державного
управління охорони навколишнього
середовища в Запорізькій області,
завідувач сектору має право надавати
висновки та погоджувати матеріали щодо
надання земельних ділянок для
розміщення об'єктів. А згідно наказу
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
Запорізькій області, повноваження
вказаного органу поширюється на
територію Бердянського району та
м.Бердянська.

Таким чином, жодного істотного
правопорушення, доведеного під час
розгляду справи по суті, під час
винесення спірного рішення органу
місцевого самоврядування та отримання
відповідачем ОСОБА_2 спірної земельної
ділянки у власність, яке б давало
підставу для фактичного позбавлення її
конституційно закріпленого права
власності на майно, відсутнє. А
відповідно до частин 1 та 2 ст.321 ЦК
України, право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Крім того, постановою Запорізького
окружного адміністративного суду від
09.12.2010р., що набрало законної сили
05.11.2013р. по справі за адміністративним
позовом Бердянського міжрайонного
прокурора до Бердянської міської ради
Запорізької області про часткове
скасування рішення Бердянської
міської ради №41 від 25.02.2010р. «Про
передачу у власність та в оренду
земельних ділянок, продовження терміну
розробки проекту відведення, та
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок», в тому числі і п.5.35 цього
рішення, зазначено, що під час
винесення спірних пунктів рішення були
дотримані положення ст.118 ЗК України, а
саме порядок та умови передачі
громадянам України у власність
земельних ділянок для індивідуального
дачного будівництва в межах норм
безоплатної приватизації. Крім того, із
змісту зазначених норм вбачається, що у
разі звернення громадянина України із
відповідними належно оформленими
документами відповідач не має законних
підстав для відмови у передачі
земельної ділянки у власність.

Крім того, статтею 140 ЗК України
передбачений вичерпний перелік
підстав припинення права власності на
земельну ділянку. Це зазначено,
зокрема, у Постанові ВСУ від 12.09.2012р. у
справі №6-71цс12. Такої підстави
припинення права власності на земельну
ділянку, як скасування рішення органу
влади, на підставі якого був виданий
державний акт на право власності на
землю, ЗК України не передбачає.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9
Конституції України чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною радою України, є
частиною національного законодавства
України.

В ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» від
23.02.2006року закріплено обов'язок судів
застосовувати при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950р і протоколів
до неї, згоду на обов'язковість яких
надано Верховною Радою України та
практику Європейського суду з прав
людини як джерело права. Законом
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав і основних свобод людини 1950
року, Першого протоколу та Протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від
17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію
про захист прав і основних свобод
людини 1950 року, Перший протокол та
протоколів № 2, 4, 7 ,11 до Конвенції .

Згідно із статтею 1 Першого протоколу
Конвенції кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права. Основною метою
статті 1 Протоколу № 1 є попередження
порушень принципу безперешкодного
користуванням своїм майном. Втручання
в право безперешкодного користування
своїм майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

Ці положення знайшли своє відображення
у конкретних рішеннях Європейського
суду з прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівновага" між інтересами
суспільства та інтересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи заходами,
направленими на послаблення "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобовязання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Стретч проти
Об'єднаного Королівства
Великобританії і Північної Ірландії»
(Stretch v. United Kingdom, 44277/98) від 24.06.2003 року
визнання недійсним правового акту
органу влади згідно якого особа набула
права власності на майно та подальше
позбавлення її цього майна на підставі
того, що орган влади порушив закон, є
неприпустимим. У цієї справі суд дійшов
висновку, що оскільки особу позбавили
права на його майно лише з тих підстав,
що порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, в
такому випадку мало місце
«непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулося
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції»

В даному випадку будь-якої вини
відповідача ОСОБА_2 в порушені закону
під час набуття нею права власності на
спірну земельну ділянку не
встановлено, про це не вказується в
позовній заяві та поясненнях
представника позивача в суді.

За таких обставин, в задоволенні
позовних вимог слід відмовити в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.212- 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Бердянської
міжрайонної прокуратури Запорізької
області в інтересах держави до
Бердянської міської ради, ОСОБА_2,
Управління Держземагенства у
Бердянському районі Запорізької
області про скасування п.п.5.35 рішення
Бердянської міської ради №41 від
25.02.2010р., визнання недійсним Державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку, скасування його
державної реєстрації та повернення
земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції протягом 10
днів з дня його проголошення. У разі
якщо рішення було постановлено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: С. І. Ревуцький