АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3424/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - Трегубенко Л.О.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 03 вересня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_3, правонаступником якої
є ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об`єкти нерухомого майна»
про визнання договору дарування
квартири недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи
О.В., пояснення осіб, що зўявились в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка в листопаді 2011 року
звернулась до суду з позовом про
визнання недійсним договору дарування
квартири АДРЕСА_1 , укладеного нею 13
вересня 2008 року на підставі ст. 225 ЦК
України.

Свій позов обґрунтовувала тим, що під
час підписання нею договору вона
перебувала в такому стані , що не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка померла. До
участі в справі був залучений її син
ОСОБА_4, який прийняв спадщину після
смерті своєї матері.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 03 вересня 2013 року позов
задоволено.

Визнано договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 13.09.2008 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом четвертої
київської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі № 1-2044, - недійсним.

Не погодившись з таким рішенням
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив про його скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовував тим, що висновком
судово-психіатричної експертизи не
встановлена абсолютна не спроможність
ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та
керувати ними під час укладення нею
договору дарування, а тому у суду були
відсутні підстави для визнання
недійсним договору на підставі ст. 225 ЦК
України. Скарга також містить доводи
про невірну оцінку судом показів
свідків,які не є спеціалістами в галузі
психіатрії, щодо стану дарувальника та
можливості його розуміти значення
своїх дій.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача доводи скарги
підтримав.

Позивач та його представник
заперечували проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановлених рішення, суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
дарування спірної квартири ОСОБА_3 в 2008
році підписала , будучи дієздатною, але
в стані коли вона не розуміла
значення своїх дій та не могла
керувати ними.

Колегія суддів з таким висновком суду
погодитись не може, оскільки ті
обставини, що суд вважав встановлені не
підтверджені зібраними по справі
доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно буди законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з
?ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними може бути
визнаний недійсним за позовом цієї
особи, а в разі її смерті - за позовом
інших осіб, чиї цивільні права або
інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв ?язок
доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено :

Відповідно до договору дарування від 13
вересня 2008 року ОСОБА_3 подарувала
квартиру АДРЕСА_1 відповідачу по
справі, який в 2008 році проживав з ОСОБА_3
в її квартирі.

На початку 2010 року відповідач перевіз
ОСОБА_3 в с. Квітки,
Корсунь-Шевченківського району,
Черкаської області у власний будинок,
де вона проживала з 16 квітня 2010 року до
18 листопада 2011 року . Догляд за ОСОБА_3
здійснював відповідач, його дружина та
теща.

Відповідно до висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи № 278
від 05 квітня 2013 року ОСОБА_3 на момент
складання договору дарування
страждала психічним розладом у вигляді
депресивного розладу. Поточний епізод
помірної важкості, наявний у неї на
момент укладання договору психічний
розлад істотно впливав на її здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3
страждала психічним захворюванням та
перебувала на обліку в
психоневрологічному диспансері, в 2007
році лікувалась в стаціонарі КМПЛ № 1,
та виписана з діагнозом в жовтні 2007
року рекурентний депресивний розлад, в
серпні 2008 року повторно проходила
лікування та виписана з таким ж
діагнозом, що не заперечувалось
позивачем. На початку 2008 року ОСОБА_3
захворіла на онкологічне захворювання,
від лікування відмовлялась.

Всі ці обставини знайшли відображення
у висновку експертів, які враховуючи
всю медичну документацію не прийшли до
категоричного висновку про абсолютну
не спроможність особи розуміти
значення своїх дій в момент вчинення
правочину.

Суд першої інстанції вважав доведеним,
що ОСОБА_3 в момент вчинення нею
договору не розуміла значення своїх
дій та не могла керувати ними на
підставі зазначеного висновку, в якому
такого твердження експерта не
зафіксовано.

Крім того суд послався на покази
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які
пояснили суду, що ОСОБА_3 виявляла
неадекватність поведінки, замкнутість,
відсторонювалась від рідних.

Слід зазначити, що жоден із допитаних
свідків не бачив ОСОБА_3 в день
підписання договору, а тому їм не
відомо в якому стані остання
перебувала в цей день.

Як вбачається з договору дарування,
державним нотаріусом 4 Київської
державної нотаріальної контори,
дієздатність ОСОБА_3 З в день
підписання нею договору була
перевірена.

Матеріали справи не містять будь-яких
доказів, які б свідчили, що ОСОБА_3 в
день підписання договору перебувала в
стані коли вона не розуміла значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника правочину, слід перш за все
робити, на основі доказів, які свідчать
про внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи є лише одним із
доказів у справі і йому слід давати
належну оцінку в сукупності з іншими
доказами, будь-які зовнішні обставини
(показання свідків про поведінку особи
тощо) мають лише побічне значення для
встановлення того, чи була здатною
особа в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та керувати ними.

Підставою для визнання правочину
недійсним за ст. 225 ЦК України може бути
лише абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та або керувати ними
і в основу рішення суду про недійсність
правочину не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.(частина четверта ст. 60 ЦПК
України)

Разом з тим експерт, досліджуючи стан
здоров ?я ОСОБА_3, до такого висновку
не прийшов, а лише припустив, що
захворювання останньої істотно
впливало на її здатність розуміти
значення своїх дій.

Аналогічна правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
29 лютого 2012 року в справі № 6-9 цс 12, яка
відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є
обов`язковою для застосування.

На підставі вище наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що ті
обставини які суд першої інстанції
вважав встановленими, а саме, що в день
підписання договору дарування ОСОБА_3
не могла розуміти значення своїх дій та
не могла керувати ними є не доведеними
та не підтверджені належними та
допустимими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції
ухвалюючи, рішення про задоволення
позову , ухвалив його з порушенням
вищенаведених норм матеріального та
процесуального права, а тому воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

На підставі наведеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 03 вересня 2013 року скасувати
та ухвалити нове .

В задоволенні позову ОСОБА_3,
правонаступником якої є ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення однак може
бути оскаржене до Вищого
Спеціалізованого Суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: