АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача
Стрижеуса А.М.,

суддів:
Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при
секретарі: Лужецькій І.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3.

розглянувши цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 26 червня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №753/4170/2013 № апеляційного
провадження:22-ц-796/3245/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Шклянка
М.П.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Стрижеус А.М. Позивач
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що між нею
та адвокатом ОСОБА_3 04 квітня 2012 року
був укладений договір про правову
допомогу, у зв'язку з тим, що їй потрібні
були послуги адвоката для правильного
вирішення ситуації по кредитному
договору з ПАТ «Укрсоцбанк» від 19
лютого 2008 року.

Крім того зазначила, що адвокат ОСОБА_3,
реклама сайту якого в Інтернеті
містила інформацію про наявність у
нього практичного досвіду та
кваліфікації у спорах з банківськими
установами та запевнив її у
позитивному вирішенні питання і
запропонував підписати договір,
відповідно до п. 1 якого зобов'язався
представляти її інтереси в судах,
банках і інших організаціях і
установах; подавати позовні заяви, та
інші документи. Відповідно до
укладеного договору вона сплатила
відповідачу гонорар в сумі 12 500 гривень.

Після оплати гонорару відповідачем
було складено позовну заяву до ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання додаткової
угоди укладеною та подав її до
Дарницького районного суду м. Києва.
Вказана справа була зареєстрована в
Дарницькому районному суді м. Києва і
справі присвоєно номер 2-6203/2012.
відповідач на його професійний розсуд
та з огляду на його знання обрав норми
закону, та зазначив обставини, які на
його переконання необхідні були для
позитивного вирішення її питання у
відносинах з банком.

Однак, після того, як позовна заява була
прийнята судом до розгляду, відповідач
кілька разів не з'являвся на засідання
суду і затягував процес розгляду
справи в суді. Коли позивач вирішила
бути присутньою на засіданні суду,
адвокат настояв на збільшенні гонорару
шляхом укладення додаткової угоди від
07 листопада 2012 року на суму 32 600 гривень,
які за його твердженням необхідні були
для забезпечення задоволення
підготовленого і поданого ним позову у
даній справі.

Позивач зазначає, що вона
розраховувала на професіоналізм та
порядність відповідача, тому
погодилась підписати дану додаткову
угоду та передала обумовлену суму
відповідачу у розмірі 32 600 гривень.

Після того, як вона сплатила адвокату
ОСОБА_3 додаткову суму в розмірі 32 600
гривень, відповідач почав відвідувати
судові засідання. Однак 26 грудня 2012
року в позові ОСОБА_2 до ПАТ
«Укрсоцбанк» було відмовлено повністю.

З рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 26 грудня 2012 року стало
зрозуміло, що відповідач склав позовну
заяву вкрай неякісно і не
професіонально - в ній зазначено, що
позивач невірно використав
законодавчу базу, а норми закону, на які
посилався адвокат, передбачають зовсім
інше.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
13 лютого 2013 року вищевказану позовну
заяву ОСОБА_2 було залишено рішення
суду першої інстанції без змін.

У зв'язку з вищенаведеним позивачем
було направлено адвокату зави про
розірвання договору у зв'язку з
неналежним виконанням його обов'язків
та неналежним наданням послуг
адвоката.

Станом на 21 лютого 2013 року відповідач
кошти по договору та додатковій угоді
не повернув і строки їх повернення не
зазначив.

У своєму звіті за вих.. № 108 від 04 січня
2013 року, відповідач стверджує, про
поважність причин не повернення коштів
за ненадані послуги та надані вкрай
неякісно - відсутність коштів на його
рахунку, хоча для нього відсутність
додаткових коштів у неї була
нездоланною перешкодою з'явитися в
судове засідання.

Отже позивач вважає, що відповідач
навмисно ввів її в оману щодо його
кваліфікації і досвіду позитивного
вирішення спору та надав вкрай
некваліфіковану правову допомогу,
внаслідок яких матеріальні витрати і
борг перед Банком збільшилися до
такого розміру, що вона фактично
поставлена перед обов'язком позбутися
єдиного місця проживання - квартири,
під яку і брала у Банку кредит.

У зв'язку з вищенаведеним звернулася до
суду за захистом своїх прав та просила
суд стягнути зх. Відповідача на її
користь 42 070 гривень - матеріальну шкоду
і 16 000 гривень - моральну шкоду.

Під час розгляду справи позивач
зменшила свої позовні вимоги у зв'язку
з частковою сплатою відповідачем боргу
та просила стягнути з відповідача 37 120
гривень - матеріальну шкоду та 16 000 -
моральну шкоду.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 26 червня 2013
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, проживає, 02093,
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 37 120 гривень
на відшкодування матеріальної шкоди, 630
гривень витрат на виклик відповідача
до суду через засоби масової
інформації, 5 000 гривень моральної
шкоди, а всього 42 750 гривень.

19 листопада відповідачем було продано
заяву про перегляд заочного рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
26 червня 2013 року.

15 січня 2014 року заяву ОСОБА_3 про
перегляд заочного рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 26 червня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди -
залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням
суду, відповідачем ОСОБА_3 подано
апеляційну скаргу в якій він просить
скасувати заочне рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 26 червня 2013
року та ухвалу про виправлення описки
від 07 жовтня 2013 року і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволені
позову ОСОБА_2

Зокрема посилається на те, що судом
першої інстанції при постановленні
рішення було неправильно застосовано
норми матеріального і процесуального
права та неповно з'ясовані обставини,
які мають значення для справи, що
призвели до прийняття неправильного
рішення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів
апеляційної скарги заперечувала,
посилаючись на законність та
обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши обґрунтованість та
законність оскаржуваного рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст.901 ЦК України, за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтями 903,906 ЦК України визначено, що
якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором. Збитки, завдані замовнику
невиконанням або неналежним
виконанням договору про надання послуг
за плату, підлягають відшкодуванню
виконавцем, у разі наявності (його вини,
у повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом 04 квітня 2012 року між
позивачкою та відповідачем укладено
договір про правову допомогу,
відповідно до умов якого, відповідач
зобов'язався надати кваліфіковану
правову допомогу позивачці,
представляти її інтереси в судах.

Згідно п.3.1.1 даного договору клієнт,
тобто позивачка мала право через
поважну причину в будь-який час
відмовитись від подальшого
співробітництва з відповідачем,
просити і отримати сплачені кошти
відповідачу за невиконані послуги, в
порядку встановленому п.8.1. договору.

Згідно вказаного договору та
додаткової угоди до нього від 07
листопада 2012 року (т.1 а.с.10), позивачка
сплатила ОСОБА_3 45100 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач склав позовну заяву від
імені позивачки до АКБ «Укрсоцбанк»
про визнання недійсною додаткової
угоди укладеною між ОСОБА_2 та АКБ
«Укрсоцбанк» та подав її до
Дарницького районного суду м. Києва.

Відповідач на свій професійний розсуд
та з огляду на його знання обрав норми
закону та зазначив обставини, які на
його переконання необхідні були для
позитивного вирішення питання
позивачки у відносинах з банком. Однак,
після того, як позовна заява була
прийнята судом до розгляду, відповідач
кілька разів не з'являвся на засідання
суду і затягував процес розгляду
справи в суді.

26 грудня 2012 року Дарницький районний
суд м. Києва повністю відмовив в
задоволенні позову позивачки. З
рішення Дарницького районного суду від
26 грудня 2012 року по справі № 2-6203/12
зрозуміло, що адвокат склав позовну
заяву вкрай неякісно і не
професіонально - в ньому зазначено, що
позивач невірно використав
законодавчу базу, а норми закону, на які
послався адвокат, передбачають геть
інше (т.1 а.с. 11-34).

Ухвалою від 13 лютого 2013 року
Апеляційний суд м. Києва залишив подану
відповідачем від імені позивачки
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення районного суду без змін. Тобто,
рішення набрало законної сили і є
доказом повного незнання відповідачем
законодавчої бази по суті її справи
проти ПАТ «Укрсоцбанк», як стверджує
позивачка.

Після цього 28, 29 грудня 2012 року
позивачка електронною поштою
зверталась до відповідача щодо
розірвання додаткової угоди від 07
листопада 2012 року та договору від 04
квітня 2012 року та повернення їй коштів,
в зв'язку з неналежно-виконаною роботою
(т.1 а.с.62-64), внаслідок чого,
відповідачем був складений звіт про
виконану роботу та надіслано позивачці
табель обліку використовування
робочого часу, відповідно до яких
відповідач стверджував, що відпрацював
177 год. 25 хв., в зв'язку з чим послуги по
договору та додатковій угоді ним були
виконані перед позивачкою на суму 16773
гривні 16 копійок (т.1 а.с.36-43), а решту
суми 28326 гривень 84 копійки він
зобов'язався їй повернути, але в
подальшому на звернення позивачки не
реагував, та вказану суму не повернув.

Станом на час розгляду даної справи в
суді першої інстанції, відповідач
повернув позивачці із сплачених нею 45100
гривень - 7980 гривень, решту суми , а саме
37120 гривень залишилися неповернутими.

Позивач неодноразово зверталась до
відповідача з метою позасудового
врегулювання справи (т.1 а.с.173-178, 222, 223),
однак відповіді від нього є отримала.
Крім того, позивачка зверталась до
Кваліфікаційної комісії адвокатури (т.1
а.с.143-49), рішенням якої від 28 березня 2013
року (т.1 а.с.150-159), відносно ОСОБА_3 була
порушена дисциплінарна справа та
рішенням якої від 18 квітня 2013 року (т.1
а.с.224-230) за грубе порушення Правил
адвокатської етики до відповідача було
застосоване дисциплінарне стягнення у
вигляді зупинення права на заняття
адвокатською діяльністю на строк 6
місяців.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення суми по договору, оскільки
ОСОБА_3 неналежним чином виконав свої
зобов'язання по договору та не надав
позивачу належної правової допомоги.

Задовольняючи позов частково у частині
відшкодування моральної шкоди на
підставі ст. 23 ЦК України та стягуючи з
відповідача 5000 гривень, районний суд
виходив із того, що ОСОБА_2 зазнала
душевних страждань, тривалих
психологічних переживань у зв'язку з
значними матеріальними витратами і
достатньо врахував роз'яснення, що
містяться в п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди від 31
березня 1995 року №4, згідно з якими
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
про наявність правових підстав для
відшкодування моральної шкоди на
користь ОСОБА_2 є правильним, розмір
відшкодування, 5000 гривень, з
урахуванням душевних страждань,
тривалих психологічних переживань,
відповідає вимогам розумності,
виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим. Судом було
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
повно з'ясовані обставини справи та
дана вірна оцінка дослідженим доказам.
Підстав для скасування оскаржуваного
рішення судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 -
відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 26 червня 2013 року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена

до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ

протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: