інстанції - Мальована-Когер В. В.Номер
провадження 22-ц/788/674/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І., Маслова В.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 26 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Сумського
державного університету

про стягнення майнової і моральної
шкоди, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н
О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із зазначеним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що він
навчався у Сумському державному
університеті. У 2013 році, навчаючись на
шостому курсі, повинен був скласти
іспит за системою Центру тестування
при МОЗ України. При оформленні допуску
до складання іспиту відповідач
відмовився включити відомості про
нього до Єдиної державної електронної
бази з питань освіти,створеної
відповідно до Указу Президента
України, у зв'язку з ненадання ним згоди
на обробку його персональних даних. Він
не був допущений до складання іспиту і
відрахований із університету згідно з
наказом від 20 червня 2013 року за №936-III за
не виконання навчального плану.

Просив суд визнати недійсним наказ
Сумського державного університету від
20 червня 2013 року про відрахування його
із університету, зобов'язати Сумський
державний університет поновити його
навчання на 6 курсі за спеціальністю
12010001 «лікувальна справа», зобов'язати
відповідача подати всю необхідну
інформацію для реєстрації його на
складання ліцензійного іспиту «Крок 2»
у 2013 році без отримання від позивача
згоди на обробку його персональних
даних та стягнути із відповідача на
його користь за ст. 22 ЦК України 13 408
грн.13 коп. на відшкодування збитків: не
отримані суми, які мав би отримувати у
випадку, якщо б залишався студентом:
соціальну стипендію як дитині-сироті
у розмірі 1760 грн. у місяць,
чорнобильську стипендію в розмірі 170
грн. в місяць за період з липня по
грудень 2013 року, компенсацію за
харчування 1252 грн. 71 коп. в місяць за
період з вересня по грудень 2013 року та 20
000 грн. на відшкодування заподіяної
моральної шкоди.

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 27 лютого 2013 року, з
урахуванням ухвали цього ж суду від 11
березня 2014 року про виправлення описки,
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позовних вимог.

При цьому зазначає, що при ухваленні
рішення суд першої інстанції не
дослідив та не взяв до уваги висновки
юридичного відділу Сумської обласної
держадміністрації від 10 грудня 2013 року
про те, що відсутність персональних
даних студента в ЄДЕБО (Єдина державна
електронна база з питань освіти) може
стати перешкодою для виготовлення
документа про освіту, але жодним чином
не може впливати на процес складання
ліцензійного іспиту. Вважає, що суд
першої інстанції помилково дійшов до
висновку про необґрунтованість позову
та не захистив його конституційні
права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, який апеляційну скаргу
підтримує з мотивів у ній викладених та
пояснення представника Сумського
державного університету - Світайла А.О.,
який проти скарги заперечує, вивчивши
матеріали справи, перевіривши рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
частковому скасуванню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов до
висновку, що заборонивши обробляти
персональні дані, останній на власний
розсуд визначив свою поведінку у
сфері отримання вищої освіти, а
відповідач у свою чергу, відповідно до
вимог п.2 ст.273 ЦК України був
зобов'язаний утриматися від дій, якими
ці права можуть бути порушені. ОСОБА_3
відмовився від надання згоди, у зв'язку
з цим медичний інститут СумДУ був
позбавлений можливості передати дані
студента до Центру тестування, у
результаті чого студент ОСОБА_3 не був
допущений до складання ліцензійного
іспиту. Крім того, суд першої інстанції
не вбачав підстав і для стягнення
майнової та моральної шкоди.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції в повному обсязі
погодитись не може.

У відповідності до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначених вимог суд першої інстанції
не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 01 вересня 2007 року
між позивачем та Сумським державним
університетом була укладена угода про
підготовку фахівців з вищою освітою,
відповідно до умов якої ОСОБА_3
зарахований на перший курс медичного
інституту за спеціальністю
«Лікувальна справа» (а.с.59). За умовами
угоди Сумський державний університет
зобов'язувався забезпечити якісну
теоретичну і практичну підготовку
фахівця з вищою освітою згідно з
навчальними планами та вимогами
кваліфікаційних характеристик
фахівця; після закінчення навчання та
одержання відповідної кваліфікації
місцем працевлаштування в державному
секторі народного господарства, де він
зобов'язаний відпрацювати не менше
трьох років. ОСОБА_3 зобов'язувався
оволодіти всіма видами професійної
діяльності, погодити із замовником
тему випускної роботи, прибути після
закінчення навчання за місцем
призначення і відпрацювати не менше
трьох років, у разі відмови їхати за
призначенням - відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання в
установленому порядку. Угода набрала
чинності з моменту її підписання і
діяла до 01.07.2013 року.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 29 жовтня 2012 року
ОСОБА_3, навчаючись на 6 курсі, подав до
університету заяву про те, що він не дає
згоди на обробку його персональних
даних (а.с.70). У 2013 році ОСОБА_3 повинен
був скласти ліцензійний іспит «Крок-2».
Для його складання студент має бути
зареєстрованим університетом у Центрі
Тестування за встановленим порядком.
Відповідно до п. 3.2.2 та п. 3.2.3
«Регламенту та процедури іспиту» вищі
навчальні заклади подають на
реєстрацію до Центру тестування
інформацію про студентів (інтернів) для
складання ліцензійних іспитів, а Центр
тестування веде і зберігає базу даних
студентів (інтернів), результатів
ліцензійних іспитів та сертифікатів, є
їх володільцем відповідно до Закону
України «Про захист персональнимх
даних». Оскільки ОСОБА_3 не дав згоди на
обробку його персональних даних
Сумський державний університет не
включив його до списку осіб, які мали
складати іспит та не передав дані
студента ОСОБА_3 до Центру тестування,
внаслідок чого останній не був
допущений до складання іспиту. За
наказом Сумського державного
університету № 936-111 від 20 червня 2013
року студент 6-го курсу спеціальності
12010001 «Лікувальна справа» ОСОБА_3 був
відрахований з університету з 14.06.2013
року за невиконання навчального плану.
Обґрунтовуючи законність наказу,
відповідач зазначає про те, що за
наявності заяви ОСОБА_3 про незгоду на
обробку його персональних даних
Сумський державний університет не мав
права обробляти його персональні дані,
зокрема передавати їх третім особам.
Після подачі вищевказаної заяви ОСОБА_3
було роз'яснено наслідки заборони
обробляти його персональні дані, він
знав і усвідомлював, що відсутність
згоди потягне неможливість передачі
його персональних даних центру
тестування, недопущення до іспиту та
невидачу диплому про вищу освіту. При
оформленні допуску до складання іспиту
ОСОБА_3 було відмовлено у включенні
відомостей про нього до Єдиної
державної електронної бази з питань
освіти, створеної відповідно до Указу
Президента України від 30 вересня 2010
року №926 «Про заходи щодо забезпечення
пріоритетного розвитку освіти в
Україні» у зв'язку з відмовою
останнього дати згоду на обробку його
персональних даних за формою, наданою
Сумським державним університетом.

Статтею 53 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
освіту.

Повна загальна середня освіта є
обов'язковою. Держава забезпечує
доступність і безоплатність
дошкільної, повної загальної
середньої, професійно-технічної, вищої
освіти в державних і комунальних
навчальних закладах; розвиток
дошкільної, повної загальної
середньої, позашкільної,
професійно-технічної, вищої і
післядипломної освіти, різних форм
навчання; надання державних стипендій
та пільг учням і студентам.

Статтею 3 Закону України «Про освіту»
передбачено, що громадяни України
мають право на безкоштовну освіту в
усіх державних навчальних закладах
незалежно від статі, раси,
національності, соціального і
майнового стану, роду та характеру
занять, світоглядних переконань,
належності до партій, ставлення до
релігії, віросповідання, стану
здоров'я, місця проживання та інших
обставин.

Статтею 27 цього ж Закону передбачено,
що випускнику державного або іншого
акредитованого (атестованого)
навчального закладу видається
відповідний документ про освіту
встановленого зразка. Зразки
документів про освіту затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

Статтею 32 Конституції України також
передбачено, що ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України.

Не допускається збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Зазначеним
вимогам Конституції України
кореспондують положення законодавства
України, якими передбачено, що:
збирання, зберігання, використання і
поширення інформації про особисте
життя фізичної особи без її згоди не
допускаються, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини (абзац другий
ч.1 ст.302 ЦК України); розпорядники
інформації, які володіють
конфіденційною інформацією, можуть
поширювати її лише за згодою осіб, які
обмежили доступ до інформації, а за
відсутності такої згоди -лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини
(ч.2 ст. 7 Закону України «Про доступ до
публічної інформації».

У Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
визначено, що кожен має право на повагу
до свого приватного і сімейного життя,
до свого житла і кореспонденції; органи
державної влади не можуть втручатись у
здійснення цього права, за винятком
випадків, коли втручання здійснюється
згідно із законом і є необхідним у
демократичному суспільстві в
інтересах національної та громадської
безпеки чи економічного добробуту
країни, для запобігання заворушенням
чи злочинам, для захисту здоров'я чи
моралі або для захисту прав і свобод
інших осіб (ст.8).

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
інформацією про фізичну особу є
відомості чи сукупність відомостей про
таку особу, яка ідентифікована або може
бути конкретно ідентифікована.

За порядком доступу інформація
поділяється на відкриту та з обмеженим
доступом (ч.1 ст. 20 цього Закону (далі
Закону № 2657)).

Відкритою є будь-яка інформація, крім
тієї, що віднесена законом до
інформації з обмеженим доступом (ч.2
ст.20 Закону № 2657).

Зокрема, відкритою є публічна
інформація, крім випадків,
встановлених законом, яка відображена
та задокументована будь-якими засобами
та на будь-яких носіях інформація, що
була отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених законом (ч.1 ст.1 Закону № 2939).

За ЦК України зміст права на
недоторканність особистого і
сімейного життя як одного з видів
особистого немайнового права полягає в
тому, що фізична особа вільно, на
власний розсуд визначає свою поведінку
у сфері свого приватного життя і
можливість ознайомлення з ним інших
осіб та має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя (ст.ст.270, 271, 301).

Фізична особа не може відмовитися від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав (ч.3 ст.269).

Згідно ст. 3 Конституція України людина,
її життя і здоров'я, честь і гідність,
недоторканність і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Крім того, ст.ст.21-24 Конституції України
передбачено, що усі люди є вільні і
рівні у своїй гідності та правах. Права
і свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Права і свободи людини і громадянина,
закріплені цією Конституцією, не є
вичерпними. Конституційні права і
свободи гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Кожна людина має право на вільний
розвиток своєї особистості, якщо при
цьому не порушуються права і свободи
інших людей, та має обов'язки перед
суспільством, в якому забезпечується
вільний і всебічний розвиток її
особистості. Гомадяни мають рівні
конституційні права і свободи та є
рівними перед законом.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 13 липня 2011 року № 752 затверджено
Положення про Єдину державну
електронну базу з питань освіти, якою
передбачено, що єдина державна
електронна база з питань освіти є
автоматизованою системою збирання,
верифікації, оброблення, зберігання та
захисту даних, у тому числі
персональних, щодо надавачів та
отримувачів освітніх послуг з метою
забезпечення потреби фізичних та
юридичних осіб.

Пункт 3 цього Положення зазначає, що
єдина база є джерелом даних, що
використовуються під час:

виготовлення документів про освіту
державного зразка, вчені звання та
наукові ступені, ліцензій на надання
освітніх послуг та сертифікатів про
акредитацію, учнівських (студентських)
квитків. Під час виготовлення
зазначених документів
використовуються лише дані, що
містяться в Єдиній базі;

запровадження у сфері освіти
інноваційних технологій щодо
використання даних, у тому числі
персональних.

До Єдиної бази вносяться відомості, що
містяться у базах даних, реєстрах, а
також підготовлені у паперовій та
електронній формі дані, що
використовувалися у сфері освіти до
створення Єдиної бази.

У разі збирання персональних даних про
фізичних осіб - учасників освітнього
процесу забезпечується отримання їх
згоди на обробку відповідних даних в
Єдиній базі.

Пунктами 4, 5 зазначеного вище Положення
передбачено, що адміністратором
(розпорядником) Єдиної бази є державне
підприємство «Інфоресурс», що належить
до сфери управління МОНмолодьспорту,
забезпечує формування та
функціонування Єдиної бази, а також
здійснює заходи щодо збирання,
реєстрації, накопичення, зберігання,
адаптування, внесення змін, поновлення,
використання, поширення
(розповсюдження, передачі), оброблення
та захисту даних, що містяться в Єдиній
базі.

Адміністратор (розпорядник) Єдиної
бази, зокрема, забезпечує:

збирання, оброблення, ведення обліку та
зберігання замовлень, поданих
акредитованими навчальними закладами
у паперовій та електронній формі, на
виготовлення документів про освіту
державного зразка, учнівських
(студентських) квитків;

ведення обліку даних про учнів
(студентів), випускників навчальних
закладів та їх освітній чи
освітньо-кваліфікаційний рівень,
абітурієнтів, а також даних про
навчальні заклади незалежно від форми
власності, органи виконавчої влади у
сфері освіти, їх керівників, наукових,
науково- педагогічних працівників та
інших учасників освітнього процесу.

Частиною 2 статті 14 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»
передбачено, що поширення персональних
даних без згоди суб'єкта персональних
даних або уповноваженої ним особи
дозволяється у випадках, визначених
законом і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Згідно ст.11 Закону України «Про
захист персональних даних» підставами
для обробки персональних даних є:

1) згода суб'єкта персональних даних на
обробку його персональних даних;

2) дозвіл на обробку персональних даних,
наданий володільцю персональних даних
відповідно до закону виключно для
здійснення його повноважень;

3) укладення та виконання правочину,
стороною якого є суб'єкт персональних
даних або який укладено на користь
суб'єкта персональних даних чи для
здійснення заходів, що передують
укладенню правочину на вимогу суб'єкта
персональних даних.

Відповідач надавав позивачеві освітні
послуги відповідно до державного
замовлення та був зобов'язаний
забезпечити реалізацію права позивача
на освіту, зокрема - допустити позивача
до іспиту, виконавши при цьому вимоги
ст.. 19 Конституції України, ст..ст. 2, 6
Закон України «Про захист персональних
даних».

Згода на обробку персональних даних
суб'єкта не є обов'язковою в процесі
виконання навчальним закладом
договору, укладеного між сторонами про
підготовку фахівця з вищою освітою, а
також з метою захисту життєво важливих
інтересів суб'єкта персональних даних.

Порядок складання ліцензійних іспитів,
як складової державної атестації,
встановлений нормативно-правовими
актами міністерства освіти і науки
України та Міністерства охорони
здоровя України і не визначає
відсутність згоди на обробку
персональних даних як підставу для
недопущення студента до державної
атестації.

Відповідно до статті 22 Закону України
«Про вищу освіту» основною метою
діяльності вищого навчального закладу
є забезпечення умов, необхідних для
отримання особою вищої освіти,
підготовка фахівців для потреб
України, а головним завданням -
здійснення освітньої діяльності
певного напряму, яка забезпечує
підготовку фахівців відповідних
освітньо-кваліфікаційних рівнів і
відповідає стандартам вищої освіти;
забезпечення виконання державного
замовлення та угод на підготовку
фахівців з вищою освітою.

Пунктом 6 Положення про систему
ліцензійних інтегрованих іспитів
фахівців з вищою освітою напрямів
"Медицина" і "Фармація", затвердженого
наказом Міністерства охорони здоровя
України № 251 від 14.08.1998 року
встановлено, що тестові екзамени
ліцензійного інтегрованого іспиту
проводяться державними
екзаменаційними (кваліфікаційними)
комісіями у вищих закладах освіти та
закладах післядипломної освіти, що
готують фахівців напрямів підготовки
"Медицина" і "Фармація", за єдиними для
країни закритими тестами, за єдиною
методикою, з централізованою
перевіркою іезультатів.

Пунктами 12-14 зазначеного Положення
передбачено, що:

При успішному складанні ліцензійного
інтегрованого іспиту студенту або
інтерну видається відповідний
сертифікат, форма якого затверджується
Міністерством охорони здоров'я України
за погодженням із Міністерством освіти
України.

Наявність сертифіката є обов'язковою
умовою для допуску студента або
інтерна до наступних етапів державної
атестації при присвоєнні кваліфікації
фахівця відповідного
освітньо-кваліфікаційного рівня.

Сертифікат заноситься до реєстру
сертифікатів фахівців з вищою освітою
за спеціальностями напрямів
підготовки "Медицина" і "Фармація" і є
додатком до документа про здобуття
вищої освіти відповідного
освітньо-кваліфікаційного рівня
визначених напрямів підготовки.

Отже єдиною умовою допуску студента до
ліцензійного іспиту «Крок 2» є
наявність сертифікату про успішне
складання попереднього іспиту, а всі
інші персональні дані про нього
відповідач повинен був передати до
Центру тестування шляхом включення
інформації про позивача у відповідний
список студентів, що мають право на
складання ліцензійного іспиту «Крок 2».

Згідно із пунктом 2 зазначеного
Положення систему ліцензійних
інтегрованих іспитів фахівців з вищою
освітою напрямів "Медицина" і "Фармація"
(далі - Система) становлять: державні
стандарти вищої освіти та нормативні
документи, що регламентують підготовку
фахівців з вищою освітою напрямів
"Медицина" і "Фармація". Організаційну
структуру Системи утворюють: Комісія
МОЗ України із змісту освіти і
стандартизованої оцінки якості
підготовки спеціалістів-медиків та
фармацевтів (далі - Комісія), Центр
тестування професійної компетентності
фахівців з вищою освітою при МОЗ
України (далі - Центр тестування) після
його створення, медичні навчальні
заклади.

Відповідно до пункту 3.2.2. Порядку
проведення ліцензованих іспитів,
затвердженого наказом державної
організації «Центр тестування
професійної компетенції фахівців з
вищою освітою напрямів підготовки
«Медицина» і «Фармація» при
Міністерстві охорони здоровя України»
від 30.04.2013 року № 59 до повноважень
вищого начального закладу віднесено
подання на реєстрацію до Центру
тестування інформації про студентів
для складання ліцензійних іспитів.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає обгрунтованими позовні вимоги
ОСОБА_3 в частині, що стосуються
визнання незаконним наказу Сумського
державного університету від 26 лютого
2014 року про відрахування ОСОБА_3 із
університету, поновлення його на 6-й
курс навчання за спеціальністю 12010001
«лікувальна справа» Сумського
державного університету, зобов'язання
Сумського державного університету
надати необхідну інформацію для
реєстрації ОСОБА_3 на складання
ліцензійного іспиту «Крок 2» без
отримання згоди ОСОБА_3 на обробку його
персональних даних. А тому, рішення
суду першої інстанції в цій частині
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про задоволення цих
позовних вимог.

Щодо іншої частини позовних вимог, яка
стосується стягнення грошових сум,
колегія суддів не вбачає підстав для
їх задоволення і погоджується з
висновком суду про відмову у їх
задоволенні.

Звертаючись до суду, позивач, з
посиланням на ст. 22 ЦК України,
зазначав про те, що йому щомісячно
нараховувались соціальна стипендія як
дитині-сироті - в розмірі 1760,00 гривень,
чорнобильська стипендія в розмірі 170
гривень, а також компенсація
харчування в розмірі 1252 грн 71 коп.
Просив стягнути із відповідача збитки -
неотриману стипендію та інші
нарахування, які він би отримав у разі
залишення студентом університету:

у липні - серпні 2013 -соціальну та
чорнобильську стипендію, у вересні,
жовтні, листопаді та грудні - соціальну
та чорнобильська стипендію,
компенсацію харчування, всього 13 408 грн.
13 коп.

Крім того, просив стягнути на його
користь з відповідача 20 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди,
оскільки він втратив рік навчання в
університеті, йому спричинений
душевний біль у зв'язку із неможливістю
продовжити освіту в обраному
навчальному закладі, душевному болю та
стражданнях у зв'язку із необхідністю
пошуку джерел існування на період
незаконного відрахування.

Відповідно до статті 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Колегія суддів вважає, що не отримана
стипендія та компенсація харчування не
є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України,
а тому, відсутні підстави для їх
стягнення. Крім того, період, за який
позивач просить стягнути зазначені
суми, знаходяться поза строком дії
договору, який укладався до 01 липня 2013
року. Відрахування всіх студентів у
зв'язку із закінченням навчання
відбулося 18 червня 2013 року, що
підтверджується наданою апеляційному
суду копією наказу Сумського
державного університету від 18 червня
2013 року №884-11, а ОСОБА_3 був відрахований
з числа студентів наказом від 20 червня
2013 року.

Згідно ст. 23 ЦК особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої порушення її прав. Моральна
шкода полягає у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку із
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сімї чи близьких
родичів.

Моральна шкода відшкодовується у
випадках, визначених законом або
договором.

Укладений між сторонами договір не
передбачав відшкодування моральної
шкоди, а тому, є такими, що не підлягають
задоволенню, позовні вимоги ОСОБА_3 про
стягнення на його користь на
відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь
якої ухвалено рішення, су присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені витрати.
Якщо позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 заявлені три вимоги, одна з яких
- майнового характеру (стягнення
майнової шкоди), дві інші -
відшкодування моральної шкоди та
оспорення як незаконного відрахування
з університету - немайнові. При подачі
позову до суду першої інстанції у
листопаді 2013 року він мав би сплатити
судовий збір за кожну із заявлених
вимог у розмірі 229 грн. 40 коп., але не
сплатив, помилково вважаючи себе
особою, яка має пільги по Закону
України «Про захист прав споживача».
При подачі апеляційної скарги ним
сплачений судовий збір 365 грн. 40 коп., за
кожну вимогу по 121 грн. 80 коп. З
урахуванням часткового задоволення
апеляційної скраги та позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне
стягнути з Сумського державного
університету на користь ОСОБА_3 судові
витрати у сумі 121 грн. 80 коп. за
апеляційне оскарження рішення суду. У
дохід держави підлягають стягненню
судові витрати із Сумського державного
університету у розмірі 229 грн. 40 коп.
(за розгляд справи судом першої
інстанції в частині задоволених
позовних вимог) та з ОСОБА_3 у розмірі 458
грн. 80 коп (за розгляд справи судом
першої інстанції в частині позовних
вимог, у задоволенні яких судом
відмовлено позивачеві).

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314
ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Скасувати рішення Зарічного районного
суду м.Суми від 26 лютого 2014 року в
частині визнання незаконним наказу
Сумського державного університету від
20 червня 2013 року про відрахування
ОСОБА_3 із університету, про його
поновлення на навчання, зобов'язання
Сумського державного університету
надати необхідну інформацію для
реєстрації ОСОБА_3 на складання
ліцензійного іспиту «Крок 2» без
отримання згоди ОСОБА_3 на обробку його
персональних даних.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним наказ Сумського
державного університету від 26 лютого
2014 року про відрахування ОСОБА_3 із
університету.

Поновити ОСОБА_3 на 6 курс навчання за
спеціальністю 12010001 «лікувальна
справа» Сумського державного
університету.

Зобов'язати Сумський державний
університет надати необхідну
інформацію для реєстрації ОСОБА_3 на
складання ліцензійного іспиту «Крок 2»
без отримання згоди ОСОБА_3 на обробку
його персональних даних.

Рішення суду в частині стягнення
майнової та моральної шкоди залишити
без змін.

Стягнути з Сумського державного
університету на користь ОСОБА_3 судові
витрати у сумі 121 грн. 80 коп.

Стягнути з Сумського державного
університету в дохід держави судові
витрати у розмірі 229 грн. 40 коп. грн. за
наступними реквізитами:

Код бюджетної класифікації доходів
22030001

Рахунок 0002

Одержувач УДКС у м. Суми (м.Суми), 22030001

Банк одержувача ГУДКУ у Сумській
області,

МФО 837013

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави
судові витрати у сумі 458 грн.80 коп. за
наступними реквізитами:

Код бюджетної класифікації доходів
22030001

Рахунок 0002

Одержувач УДКС у м. Суми (м.Суми), 22030001

Банк одержувача ГУДКУ у Сумській
області,

МФО 837013

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
проголошення.

Головуючий:

Судді: