Номер провадження № 22-ц/785/2499/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,
відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у реалізації права
власності та користування квартирою,
шляхом виселення, за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 16 грудня 2013 року,-

встановила:

04.04.2013р. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до
суду з позовом до ОСОБА_3 на підставі
ст.391 ЦК України про усунення перешкод
в реалізації права власності та у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
виселення із неї ОСОБА_3

Свої позовні вимоги обґрунтували тим,
що позивачі є співвласниками квартири,
відповідач є колишньою дружиною
ОСОБА_2, тобто не є членом родини, за
вказаною адресою не зареєстрована,
ніякого відношення до квартири не має,
тоді як зареєстрована за іншою адресою
та має у власності житло, а їх житло
використовує під тимчасове проживання.
У зв'язку з цим вони обмеженні в
користуванні своїм майном, не можуть
користуватися усією житловою площею.
Позивач створив іншу родину, але
позбавлений можливості поселити
родину у своєму житлі. Крім того, вони
змушені нести додаткові витрати за
комунальні послуги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
представник позивачів заявлені вимоги
підтримали в повному обсязі.

Позивач зазначав, що в 2009 році вони з
відповідачкою жили в орендованій
квартирі. З квітня по травень 2012 рік
ОСОБА_3 жила в спірній квартирі,
вселилася тимчасово на час поки не
придбає нову квартиру, а після купівлі
квартири залишилася проживати на час
ремонту нового житла, однак, до
теперішнього часу не виселилася,
проживає з донькою в найменшій
кімнаті. В квартирі також живе та
зареєстрована їх донька, місце
проживання якої не визначалося разом з
матір'ю. Послуги у придбаній квартирі
сплачує та скоріш за все здає її в
оренду. Позивач та відповідач мають
складні відносини, відповідачка не
дає можливості користуватися і
розпоряджатися всім майном,
неодноразово зверталася до органів
міліції.

Відповідач та її
представник заперечуючи проти вимог,
посилались на те, що після укладення
шлюбу з ОСОБА_2, за його пропозицією та
за згодою його батьків вона вселилася у
квартирі АДРЕСА_1, де постійно мешкає до
цього часу. Батьки чоловіка на власний
розсуд визначили порядок користування
жилими приміщеннями, згідно якого їм з
позивачем було виділено у користування
кімнату площею 7,6 кв.м., в якій
знаходиться їх спільне з позивачем
майно. Вона разом з позивачем брала
участь у сплаті комунальних послуг,
змінили у всіх кімнатах вікна на
металевопластикові, а також балконний
блок. Позивачі визнавали за нею право
на користування спірною квартирою і
ніколи з цього приводу не виникало
конфліктів. Розірвання шлюбу не
позбавляє її права користування
спірним приміщенням, в якому вона
проживає з 2000 року.

Твердження позивачів, що вона
забезпечена житлом не відповідає
дійсності, оскільки в гуртожитку вона є
лише зареєстрованою, а квартира
АДРЕСА_3 фактично належить її братові
ОСОБА_5, який у червні 2012 року був
відсутній, тому за його проханням від
його друзів прийняла у дар 157/1000 частини
квартири
АДРЕСА_3,АДРЕСА_4,АДРЕСА_5,АДРЕСА_6,АДРЕСА
_7, що фактично становить 17,7 кв.м. у
комунальній квартирі. Переоформити
квартиру не встигла із-за
довгострокового відрядження брата. Її
проживання в спірній квартирі не
порушує прав позивачів, оскільки кожен
із сторін користується окремими
кімнатами, і вони з донькою займають
найменшу кімнату. Примусове їх
виселення суперечить моральним
засадам суспільства, грубо порушує
інтереси дитини, оскільки вихованням,
розвитком, піклуванням, приготуванням
їжі для доньки практично займається
ОСОБА_3, позивачка ОСОБА_4 є літньою
людиною та за станом здоров'я не
спроможна доглядати дитину, а батько за
характером роботи вдома з'являється не
раніше 22-23.00 години, тому навіть не має
можливості спілкуватися з дитиною.
Відповідачка вважає, що як колишній
член сім'ї має право на проживання в
квартирі і не втрачала цього права.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 16.12.2013р. в задоволенні
позову позивачам відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_2
просять рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 16 грудня
2013р. скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги позивачів
задовольнити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому
позивачі посилались на те, що у
відповідачки не було згоди на її
проживання у квартирі, тому вона в
квартирі не зареєстрована, їх квартиру
вона використовує для тимчасового
проживання, влаштовує скандали, в
зв'язку з чим попереджалась про це
органами міліції(а.с.71-72). Ні яких угод
щодо проживання з відповідачкою в
квартирі не укладалось, оскільки вона
має інше житло за договором дарування.
Хоча вона і є колишнім членом родини,
але не є членом родини ОСОБА_4, а
позивача ОСОБА_2, вона має статус
тимчасового мешканця. Відповідачка
проживала у квартирі на період
оформлення придбання квартири,
проведення в ній ремонту, що
підтверджується квитанціями за
комунальні послуги, які вона сплачує за
свою власність за договором дарування.
Як тимчасовий мешканець відповідачка
підлягає виселенню , без надання іншого
житла(а.с.69-70,73,74).

В суді апеляційної інстанції позивач
ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної
скарги та просив її задовольнити.

Відповідачка - ОСОБА_3 просила
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не
прибули, про час та місце розгляду
справи були сповіщені належним чином,
про що у справі є докази. Зважаючи на
вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України така неявка
сторін не перешкоджає апеляційному
розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення сторін, колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що з 25
листопада 2000р. позивач ОСОБА_2
знаходився в зареєстрованому шлюбі з
відповідачкою ОСОБА_3, а 21 червня 2002р. в
них народилася донька - ОСОБА_6

23 вересня 2009 року шлюб між
сторонами було розірвано (а.с.16,41,42).

Власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 -
2/3 частки та її син ОСОБА_2 -1/3 частки
(а.с.5-9), в якій зареєстровані та
проживають позивачі, малолітня донька
сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з матеріалів справи,
квартира АДРЕСА_1, складається із двох
житлових кімнат, житловою площею 37,6
кв.м., загальною площею 58,1 кв.м., частки
позивачів не виділені в натурі(а.с.5-9).

Відповідачка ОСОБА_3 в квартирі
проживає без реєстрації місця
проживання і займає разом з донькою
кімнату площею 7,6 кв.м., а
зареєстрованим її місцем проживання з
10.08.1987р. є гуртожиток за адресою:
АДРЕСА_8 (а.с.15,43).

Відповідно до договору дарування
відповідачка ОСОБА_3 є власником 157/1000
частини квартири
АДРЕСА_3,АДРЕСА_4,АДРЕСА_5,АДРЕСА_6,АДРЕСА
_7 (а.с.44).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3
пояснила , що вона не була членом сім'ї
позивача - ОСОБА_4, вона з колишнім
чоловіком ОСОБА_2 проживали окремо, від
матері чоловіка, в одній із кімнат
квартири. На теперішній час вона
проживає в найменшій кімнаті з донькою,
іншого житла не має. В гуртожитку вона
тільки зареєстрована, а житло за
договором дарування фактично належить
її брату.

Позивач ОСОБА_2 посилався на те, що
відповідачка має на праві власності
квартиру АДРЕСА_3, а також має
реєстрацію свого місця проживання за
адресою: АДРЕСА_8, тобто вона
забезпечена житлом, не є членом їх
родини, він після розірвання шлюбу з
відповідачкою створив нову сім'ю, з
якою бажає проживати в спірній
квартирі.

Враховуючи вищевикладене, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що відповідно до вимог
ст.ст.156,157 ЖК України факт припинення
сімейних відносин з
власником(власниками) квартири не
позбавляє колишніх членів його (їх)
сім'ї права користуватися займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник житлового будинку (квартири)
має відповідно до ст.157 ЖК, але за
наявності обставин, передбачених ч.1
ст.116 цього Кодексу.

Безспірних доказів, які б свідчили про
те, що відповідачка порушує правила
ст.116 ЖК України, суду не надано.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення, предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК України підстави для
позбавлення права на житло.

Найпоширенішими помилками у таких
випадках є безпідставне застосування
ст.391 ЦК України за відсутності підстав
для виселення, передбачених ч.1ст.116 ЖК
України, при вирішенні спорів про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом виселення членів сім'ї
власника.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що незважаючи на
порушення прав та інтересів позивачів
з боку відповідача, позивач обрав не
вірний спосіб захисту порушеного
права, а тому суд першої інстанції
дійшов до правильного висновку про те,
що позовні вимоги позивачів
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

В порядку ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК
України між сторонами у даній справі
виникли правовідносини щодо права
користування чужим майном (сервітут), в
яких позивачі є власниками майна, а
відповідач особою, яка користується
сервітутом.

Однією з підстав припинення
сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України
визначено припинення обставини, яка
була підставою для встановлення
сервітуту.

Сторонами не заперечується, що
право користування 13 частиною квартири
позивача ОСОБА_2 було надано
відповідачу ОСОБА_3 в зв'язку з
укладенням шлюбу з ОСОБА_2, а позивачка
ОСОБА_4 дала згоду на її проживання в
квартирі без реєстрації в квартирі в
зв'язку з укладанням шлюбу з її сином
ОСОБА_2 та народженням дитини. Проте,
шлюб між сином позивача ОСОБА_2 та
відповідачем був розірваний 23.09.2009р.

Таким чином, обставини, які були
підставою для встановлення сервітуту
припинились, в зв'язку з чим позивачі,
як власники майна, вправі ставити
питання про припинення сервітуту
шляхом визнання відповідача такою, що
втратила право користування спірним
майном.

Приписи ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, на які
посилається відповідачка, визначають,
що припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх (членів сім'ї власника)
права користування займаним
приміщенням. Водночас дана норма
встановлює, що у разі відсутності угоди
між власником будинку (квартири) і
колишнім членом його сім'ї про
безоплатне користування жилим
приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст. 162 цього Кодексу, останні ж
передбачають плату за користування
жилим приміщенням на договірних
засадах.

Отже, дані положення
передбачають наявність угоди між
власником будинку (квартири) і колишнім
членом його сім'ї щодо платного або
безоплатного користування жилим
приміщенням. Відповідно відсутність
такої угоди унеможливлює застосування
вказаних положень.

З матеріалів справи вбачається і
сторонами визнається відсутність
будь-яких договірних відносин між ними,
після розірвання шлюбу з сином
позивача ОСОБА_4

Таким чином, якщо колишній член сім'ї
власника житлового приміщення
зареєстрований та проживає у цьому
житловому приміщенні і внаслідок
певних обставин створює власнику
перешкоди у здійсненні права
власності, права власника можуть бути
поновлені шляхом задоволення його
позовних вимог про припинення права на
користування квартирою (припинення
сервітуту) на підставі ч.2 ст. 406 ЦК
України (за наявності обставин, які
мають істотне значення).

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК
України, принципу диспозитивності
цивільного судочинства суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

В даному ж конкретному випадку,
позивачі у рамках даного спору
заявлені позовні вимоги про усунення
перешкод в реалізації права власності
та у користуванні квартирою АДРЕСА_1,
шляхом виселення із неї ОСОБА_3, з
підстав, визначених, зокрема, ст. 391 ЦК
України, вимоги про припинення права
на користування указаною квартирою
(припинення сервітуту) на підставі ч.2
ст. 406 ЦК України ОСОБА_3, позивачами
ОСОБА_2, ОСОБА_4 не заявлялись.

Доводи ОСОБА_4 про те, що вона, як
власник 23 частини квартири не
надавала відповідачці згоду на
вселення та проживання у спірній
квартирі, у зв'язку з чим відповідачка
в квартирі не зареєстрована - до уваги
не приймаються, оскільки відповідачка
проживає в спірній квартирі з часу
реєстрації шлюбу із 2000р. до
теперішнього часу. Разом з
відповідачкою в квартирі проживає її
неповнолітня донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, онука ОСОБА_4 За тривалий
час проживання, ОСОБА_4 не ставила
питання про виселення відповідачки в
судовому порядку в зв'язку з тим, що
остання вселилася в квартиру без її
згоди, тому колегія суддів вважає, що
вона фактично погодилася на
проживання відповідачки в спірній
квартирі без її реєстрації. Частки в
спірній квартирі не виділено в натурі
між співвласниками, а тому припинення
сімейних відносин з власником
квартири не є підставою для виселення
відповідача з підстав ст.391 ЦК України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів, розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги вважає, що рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Інші доводи апелянтів не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
мають бути відхилені.

За таких обставин, апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Підстав для ухвалення нового рішення
не має.

Керуючись ст.ст.
209,307ч.1п.1,308,314,315,317,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 16 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук