Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Максюта І.О.
Справа № 1211/2-61/11
Провадження № 22ц/782/569/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Максюти І.О.

суддів Авалян Н.М., Туренка С.І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 на рішення
Краснолуцького міського суду
Луганської від 21 січня 2014 року з
цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання договору довічного
утримання недійсним та виселення,
треті особи -Акціонерно-комерційний
банк соціального розвитку
«Укрсоцбанк», приватний нотаріус
-ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

У липні 2008 року позивач ОСОБА_6
звернувся з позовом, який згодом
уточнив, про визнання договору
довічного утримання, укладеного між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, недійсним, виселення
останньої та членів її сім'ї з
займаного приміщення за адресою
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що його
батько ОСОБА_7 з 2000 р. проживав разом з
ОСОБА_8 за вищезазначеною адресою.
Через півроку їх сумісного проживання
у батька стався інсульт, після чого він
практично не рухався та не розмовляв.
ОСОБА_8 доглядала за ОСОБА_7 ОСОБА_5 у 2006
р. приїхала з Києва до м. Красного Луча
та стала проживати разом зі своїм
чоловіком з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою
АДРЕСА_1. Через деякий час ОСОБА_5, не
повідомивши позивача, уклала з ОСОБА_7
договір довічного утримання,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_3 24.10.2006 р., відповідно до якого у
випадку смерті останнього право
власності на будинок переходить до
ОСОБА_5 Але ОСОБА_7 з 11.06.2002 р. перебував
на обліку в Краснолуцькому
психоневрологічному диспансері з
діагнозом: склероз судин головного
мозку, депресивні страхи, пригнічений
настрій, відсутня критика, недоумство,
призначено лікування - психотропні
речовини, в зв'язку з чим ОСОБА_7 не міг
розсудливо мислити та реально
оцінювати ситуацію усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними. На
час укладення зазначеного договору
батько не вставав з ліжка, руки та ноги
не працювали, нікого не впізнавав.
Замість батька, як зазначено у
договорі, у зв'язку з хворобою рук,
договір підписано ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3
р. ОСОБА_7 помер, залишивши на його ім'я
заповіт. У встановлений законом строк
він звернувся до нотаріальної контори
з заявою про прийняття спадщини. Його
рідна сестра ОСОБА_11 відмовилась від
своєї частини у спадщині на його
користь. На теперішній час ОСОБА_5
проживає у спірному будинку,
посилаючись на те, що він належить їй на
праві власності відповідно до договору
довічного утримання. Позивач просив
суд визнати договору довічного
утримання недійсним та виселити
відповідачку з займаного приміщення.

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської від 21 січня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано договір
довічного утримання серії ВЕС № 959138,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Краснолуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 24.10.2006 р. та
зареєстрований в реєстрі за № 5165,
недійсним. В іншій частині у
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, третя
особа приватний нотаріус ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, через свого
представника звернулася з апеляційною
скаргою, в якій просила скасувати
рішення і ухвалити нове.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, вислухавши пояснення
апелянта та її представника, позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції у відповідності
до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були
повно і всебічно дослідженні обставини
справи та дана належна оцінка доказам,
на які сторони посилалися в суді першої
інстанції.

Судом встановлено, що згідно
свідоцтва про народження серії НОМЕР_1,
виданого 01.03.1962 р. міським РАГС м.
Красний Луч Луганської області,
батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_7 та ОСОБА_12.

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_2, виданого 19.06.2008 р.
відділом реєстрації актів цивільного
стану Краснолуцького міського
управління юстиції, Луганської області
ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., про що
здійснено відповідний актовий запис за
№ 250.

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3,
виданого 05.11.2007 р. відділом реєстрації
актів цивільного стану Краснолуцького
міського управління юстиції
Луганської області вбачається, що
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р., про що
зроблено відповідний актовий запис за
№ 1289.

24.10.2006 р. укладено договір довічного
утримання серії ВЕС № 959138 між ОСОБА_7
(відчужувачем) та ОСОБА_5 (набувачем),
згідно якого відчужувач передає у
власність набувача нерухоме майно -
житловий будинок з господарськими та
побутовими спорудами за номером 93а,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
замість чого набувач зобов'язується
довічно до смерті утримувати та
доглядати відчужувача. Договір
посвідчений приватним нотаріусом
Краснолуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстрований в
реєстрі за № 5165.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 16.06.2007
р. власником будинку за адресою АДРЕСА_1
є ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_5, виданого 25.06.2012 р.
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Краснолуцького
міського управління юстиції у
Луганській області позивач ОСОБА_6
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р., про що зроблено
відповідний актовий запис за № 668.

ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6 з 29.12.1983 р., про що
виходить зі свідоцтва про укладення
шлюбу серії НОМЕР_4, виданого 29.12.1983 р.
відділом РАГС м. Красного Луча
Луганської області.

Із заяви про прийняття спадщини
убачається, що ОСОБА_4 12.11.2012 р.
звернулася до Краснолуцької державної
нотаріальної контори за прийняттям
спадщини після смерті свого чоловіка
ОСОБА_6, тому залучена у справу у якості
правонастуниа позивача.

Відповідно до акту посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи № 15 від 12.11.2013 р. ОСОБА_7 у
період 24.10.2006 р., тобто на момент
укладення договору довічного
утримання, страждав на стійкий
психічний розлад у вигляді
судинно-атрофічного ураження
головного мозку внаслідок
атеросклерозу судин головного мозку,
гіпертонічної хвороби, атрофії
мозкових структур з явищами лакунарної
деменції (недоумство) та з корковими
порушеннями (афазія, аграфія та інше).
Наявні психічні розлади, як про це
свідчать матеріали цивільної справи, а
також медична документація (з
урахуванням запису в медичній картці
ОСОБА_7 від 12.03.2004 р), мали такий характер
та ступінь, що позбавляли його
здатності усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними в момент
укладення договору довічного
утримання 24.10.2006 р.

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з положень ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 225
ЦК України, встановивши, що в момент
укладення договору довічного
утримання 24.10.2006р. ОСОБА_7 перебував у
такому стані, коли не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
задовольнив позов в частині визнання
правочину недійсним.

З такими висновками суду першої
інстанції огоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 3ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та/або не могла
керувати ними, може бути визнаний
судом/ недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значенняння своїх
дій та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

Із матеріалів справи вбачається, що за
клопотанням позивача ухвалою суду
першої інстанції 26 лютого 2009р.
призначалася первинна судова
психіатрична експертиза, виконання
якої доручалося Луганській обласній
психоневрологічній ліарні, результати
якої були оформлені актом № 3
амбулаторної посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від
01.07.2009р. Судово-психіатричний огляд
провела судово-психіатрична експертна
комісія у складі: голови: заступника
головного лікаря, лікаря-психіатра
вищої категорії, стаж роботи за фахом 28
років, судового психіатра-експерта, 3-го
класу,8-го рангу Погребняк Л.Л., членів
комісії: судового психіатра-експерта
вищої категорії, 1-го класу, 6-го рангу,
стаж роботи за фахом 19 років Ковальова
А.Б., судового психіатра-експерта 2
категорії, стаж роботи 6 років, 5-го
класу,13-го рангу Зіброва М.О. На
вирішення експертної комісії
поставлені питання: чи страждав ОСОБА_7
психічними хворобами на 26.10.2006р. і якщо
так, то якими саме і чим це
підтверджується? Чи мав можливість
ОСОБА_7 усвідомлювати свої дії та
керувати ними на період 26.10.2006р? (а.с.92-103
т. 1).

У справі Краснолуцьким міським судом
Луганської області ухвалювалося
рішення 04.02.2010р., яке скасоване ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 22.07.2010р., справа направлена на новий
розгляд до того ж суду.

У ході нового розгляду справи за
клопотанням відповідачки ухвалою від
08.04.2011р. знову призначалася первинна
судово-психіатрична експертиза (а.с.348
т. 1), проведення якої доручалося
експертам Кіївської обласної
психіатричної лікарні, однак у зв»язку
з ненаданням медичної документації та
неоплатою експертизи відповідачем
справа повернута експертною установою
до суду першої інстанції без виконання.
Надалі у ході розгляду справи
відповідач не наполягала на проведенні
цієї експертизи.

За клопотанням представника позивача 13
травня 2013 року ухвалою суду знову
призначена первинна судова
психіатрична експертиза, проведення
якої доручене експертам Луганської
обласної психоневрологічної лікарні
(а.с.25 т. 2), результати якої містяться у
акті №15 посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від
25.12.2013р. Судово-психіатричний огляд
провела судово-психіатрична експертна
комісія у складі: голови: судового
психіатра-експерта вищої категорії, 1
категорії, стаж роботи за фахом 23 роки
Ковальова А.Б.; членів комісії: судового
психіатра-експерта, 1 категорії, 5 класу,
стаж роботи за фахом 10 років Зіброва
М.О., судового психіатра-експерта 1
категорії, 5 класу, стаж роботи за фахом
8 років В.О.Косяченко. На вирішення
експертної комісії поставлені питання:
чи знаходився померлий 23 жовтня 2007р.
ОСОБА_7 (в силу наявних у нього
захворювань, віку) в такому стані, який
позбавляв його можливості розуміти та
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними в момент укладення
договору довічного утримання між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7., посвідченого 24
жовтня 2006р. приватним нотаріусом
Краснолуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_3? Чи страждав ОСОБА_7
психічними хворобами у період 24.10.2006р.,
тобто на момент укладення договору
довічного утримання? (а.с.49-62 т. 2).

Сторонами по справі не оспорені
висновки останньої експертизи, які
покладені в основу судового рішення, з
мотивів необгрунтованості та
суперечливості іншим матеріалам
справи або сумнівів у їх правильності,
як того вимагає ст. 150 ЦПК України, ні у
суді першої, ні апеляційної інстанції
шляхом заявлення відповідного
клопотання, тому доводи апеляційної
скарги про порушення судом норм
процесуального права щодо
непризначення по справі повторної
експертизи не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 1 Закону
України "Про нотаріат" нотаріат в
Україні - це система органів і
посадових осіб, на які покладено
обов'язок посвідчувати права, а також
факти, що мають юридичне значення, та
вчиняти інші нотаріальні дії,
передбачені цим Законом, з метою
надання їм юридичної вірогідності.
Приватний нотаріус, як і державний,
здійснює свою діяльність від імені
держави, яка делегує йому спеціальні
повноваження та наділяє його певними
правами та обов'язками.

Відповідно до п. 26 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину.

Нотаріуси, що посвідчували правочини,
залучаються до участі у справі як треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, якщо позивач
обґрунтовує недійсність правочину
посиланням на неправомірні дії
нотаріуса.

Як вбачається із позовної заяви
недійсність правочину позивачем не
обгрунтовувалася посиланнями на
неправомірні дії нотаріуса, а також суд
у своєму рішенні не зробив ніяких
висновків щодо неправомірності дій
нотаріуса, тобто оскаржуване рішення
жодним чином не впливає на права та
обов»язки апелянта.

Тому, з огляду на вимоги статей 1, 5
та 6 Закону України "Про нотаріат",
колегія суддів вважає, що приватний
нотаріус під час виконання ним суто
професійних обов'язків щодо
посвідчення права, а також фактів, що
мають юридичне значення, та вчинення
інших нотаріальних дій, передбачених
Законом України "Про нотаріат", не може
наполягати на дійсності правочину,
якщо сторони правочину погодилися з
висновками суду про його недійсність з
підстав, не пов»язаних з
неправомірними діями нотаріуса.

Хоча, вирішуючи спір, суд в
оскаржуваному рішенні зазначив, що
ОСОБА_8, яка була третьою особою по
справі, проти позову не заперечувала,
що, на думку апелянта, є неправильним,
оскільки у судовому засіданні за її
участю було встановлено протилежне,
але це не є підставою для скасування чи
зміни рішення суду, оскільки вона не
допитувалася у суді у якості свідка
відповідно до ст. 62 ЦПК України, а сам по
собі факт визнання чи невизнання
обгрунтованості позову третьою особою
у даному випадку не впливає на
вирішення спору по суті. Оскільки спір
по суті вирішений правильно, тому такі
доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу.

За таких обставин, судове рішення у
повній мірі відповідає вимогам діючого
законодавства, суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив усі
обставини справи, надані суду докази,
надав їм належну правову оцінку, а тому
підстави для скасування рішення суду
відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Краснолуцького міського
суду Луганської від 21 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: