АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 205/8340/13-ц
інстанції - Шавула В.С.
Справа № 22-ц/774/3400/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20
листопада 2013 року по справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

02 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулися до суду із зазначеним
позовом, за яким просили суд стягнути з
відповідача на їх користь
заборгованість за кредитним договором
№ DNXRRX99401137 від 22.02.2007 року в сумі 38 042,68
грн. та судові витрати по справі. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилались на те, що згідно кредитного
договору № DNXRRX99401137 від 22.02.2007 року
відповідачу було надано кредит у
розмірі 2 229,59 грн. зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 12%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Відповідач підтвердив
свою згоду на те, що підписана заява
разом з Умовами надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка» складає
між ним та банком договір,
підтверджується підписом у заяві.
Однак зобов'язання за кредитним
договором відповідач не виконав,
станом на 20.09.2013 року заборгованість за
кредитним договором склала - 38 042,68 грн.,
з якої 2 229,60 грн. - заборгованість за
кредитом, 14 769,98 грн. - заборгованість зі
сплати процентів за користуванням
кредитом, 327,78 грн. - заборгованість по
комісії за користування кредитом, 18 427,57
грн. - пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 1787,75 грн. - штраф
(процентна складова).

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 листопада 2013 року ухвалено: у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
- відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить заочне рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити їх позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
те, що порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
22 лютого 2007 року на підставі заяви
позичальника № DNXRRX99401137 між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
строковий кредит в сумі 2 229,60 грн. на
споживчі цілі, терміном користування
до 22 серпня 2007 року включно, при умові
сплати за користування кредитом
відсотків у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом в
обмін на зобов'язання позичальника по
поверненню кредиту, сплати процентів, в
обумовлених у заяві та Умовах про
надання споживчого кредиту фізичним
особам строки, а також оплати комісії,
яка зазначена в Умовах. Для виконання
зобов'язань банк відкрив позичальнику
рахунок № НОМЕР_1 для зарахування
коштів, які спрямовані на погашення
заборгованості по відсоткам, штрафним
санкціям, а також іншим платежам.
Згідно заяви та п.2.2 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), позичальник
доручає банку без додаткового
узгодження здійснювати списання та
перерахування кредитних коштів з
кредитного рахунку на користь ТСП та
банку на рахунки зазначені у заяві.
Свої зобов'язання за кредитним
договором позивач виконав, кредит
надав, про що свідчить рахунок-фактура
№ VI34005769 від 22.02.2007 року. Відповідач в
свою чергу порушив умови укладеного
договору, у зв'язку з чим станом на
20.09.2013 року виникла заборгованість за
кредитним договором в сумі 38 042,68 грн., з
якої 2229,60 грн. - заборгованість за
кредитом, 14769,98 грн. - заборгованість зі
сплати процентів за користуванням
кредитом, 327,78 грн. - заборгованість по
комісії за користування кредитом, 18 427,57
грн. - пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 1787,75 грн. - штраф
(процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що у
відповідності п.5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) визначений
термін позовної давності по вимогам
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором, який встановлюється
сторонами тривалістю 5 років. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Вважаючи, що позивач
звернувся до суду зі спливом строку
позовної давності, застосувавши п.7 ч.11
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», суд відмовив у
задоволенні позову.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Відповідно до вимог ст.ст.526,530 ЦК
України, - зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і у
встановлений термін.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
22 лютого 2007 року на підставі заяви
позичальника № DNXRRX99401137 між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1, як
позичальником, було укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого банк
надав позичальнику строковий кредит в
сумі 2 229,60 грн. на споживчі цілі на строк
шість місяців, терміном користування з
22.02.2007 року до 22 серпня 2007 року включно
зі сплатою відсотків у розмірі 1,0% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 54,63 грн. та единоразової
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 371,60 грн.
Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка» складає між ним та банком
договір, що підтверджується підписом
позичальника у заяві.

З розрахунку позивача вбачається, що
відповідач станом на 20.09.2013 року має
заборгованість за кредитним договором
у сумі 38 042,68 грн., з якої 2229,60 грн. -
заборгованість за кредитом, 14769,98 грн. -
заборгованість зі сплати процентів за
користуванням кредитом, 327,78 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 18 427,57 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 1787,75 грн. - штраф
(процентна складова), оскільки свої
зобов'язання за кредитним договором
позичальник не виконав.

У відповідності п.5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) визначений
сторонами кредитного договору термін
позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором, який встановлений
тривалістю 5 років.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог статті 259 ЦК
України ч.1 - позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом
встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту в розмірі та в строки,
визначені Умовами надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка» та
щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
встановлено відповідальність за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним, то
право кредитора вважається порушеним з
моменту недотримання боржником строку
погашення кредитних коштів, а відтак і
початок перебігу позовної давності
починається з моменту порушення
строку його погашення. Оскільки після
12.03.2007 року позичальником більше не
погашалась заборгованість за кредитом
та дія кредитного договору закінчилась
22 серпня 2007 року, то саме з цього часу
рахується початок перебігу позовної
давності.

Таким чином, позивач повинен був
звернутися за захистом порушеного
права до суду до 22.08.2012 року, оскільки
сторонами кредитних правовідносин
обумовлений строк позовної давності
протягом 5 років, однак позивач
звернувся до суду 02.10.2013 року, тобто зі
спливом строку позовної давності.

Позивач - банк не заявив суду щодо
поновлення строку позовної давності.

З матеріалів справи не вбачається
підстав для визнання пропуску строку
банком з поважних причин.

Позивач - банк продовжував щомісячно
нараховувати проценти та штрафні
санкції за прострочення зобов'язання
по поверненню кредитних коштів після
припинення відповідачем здійснення
операцій по сплаті кредитних коштів та
після закінчення строку виконання
кредитного зобов'язання, що свідчить
про обізнаність позивача про порушення
свого права.

Позивачем пропущено строк позовної
давності при зверненні до суду з
урахуванням того, що моментом
порушення зобов'язання за договором
встановлено 22.08.2007 року, та матеріалами
справи підтверджується зазначений
строк порушення зобов'язання.

Відповідно до вимог статті 266 ЦК
України, - зі спливом позовної давності
до основної вимоги вважається, що
позовна давність спливла і до
додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 -
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
судам роз'яснено, що при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів", яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

(пункт 31 у редакції постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 р. N 7)

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення, а ч.
11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»
стосується позасудового спору
повернення споживчого кредиту, судова
колегія вважає неспроможними, оскільки
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (стаття 256 ЦК
України), а тому посилання на те, що
позовна давність може застосовуватися
у позасудовому спорі є безпідставним
та спростовується положеннями
цивільного законодавства та
вищевказаної постанови Пленуму ВССУ, а
саме: з метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту передбачено заборону вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

З урахуванням того, що відповідач не
приймав участі у справі та не зміг
скористатися своїм правом заявити суду
про застосування строку позовної
давності, а кредитор з отриманого
кредиту у розмірі 2 229,60 грн. з
порушенням встановленого сторонами
терміну строку позовної давності
нарахував заборгованість у розмірі 38
042,68 грн., не дотримувався вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»,
судом першої інстанції з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту,
застосовано п.7 ч.11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» щодо
заборони вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Судова колегія також враховує, що
ухвалюючи рішення суд першої інстанції
керувався саме тим законодавством, яке
діяло на час винесення рішення суду, а
саме: на той час чітко та однозначно
було роз'яснено судам пунктом 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України
судова колегія, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії