Комінтернівський районний суд
Справа № 504/982/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2014смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд
Одеської області в складі:

судді Доброва
П.В.,

при секретарі
Ємельяненко М.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду № 1
смт. Комінтернівське справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,
Южне ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про
визнаня договорів про повну
матеріальну відповідальність
недійсними та стягнення моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
позовом до відповідача, яким, з
урахуванням останнього уточнення,
просив суд:

- поновити пропущений строк
позовної давності;

- визнати недійсними договори про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність

від 12.05.2010р.та 03.02.2011р., укладені між
ОСОБА_1та ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК»;

- стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на
користь ОСОБА_1 1000 грн. у якості
відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_2 уточнені позовні
вимоги підтримав, просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
позові.

Представник відповідача Сухінін
С.В. позовні вимоги не визнав у повному
обсязі, зіславшись на те, що позивачем
пропущено строк позовної давності, а
самі позовні вимоги є
необґрунтованими. На доведення своїх
заперечень на позов відповідач надав
до суду копії оскаржуваних договорів
про повну матеріальну
відповідальність, копії наказів про
призначення та переведення позивача
на посаду керівника Березівського
відділення Южного ГРУ ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», інструкції та поточні
накази банку, роздруківки електронних
документів.

Факт законності вкладення
договорів про повну матеріальну
відповідальність та перебування
ОСОБА_1 на посаді керівника відділення
банку відповідач вважає встановленим
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 15.11.2012р. за
позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Товариства з
обмеженою відповідальністю
Фінансового агентства «ВЕРУС» про
стягнення завданих збитків та Ухвалою
Дніпропетровського апеляційного суду
від 14.05.2013р., що відповідно до вимог ч. 3
ст.61 ЦПК України доказуванню не
підлягає.

Законність оскаржуваних
договорів про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р. та 03.02.2011р. відповідач
обґрунтовує їх відповідністю вимогам
законів України № 852-IV від 22.05.2003р. «Про
цифровий підпис» та № 851-IV від 22.05.2003р.
«Про електронні документи та
електронний документообіг», а також
вимогам ст. 135-1 КЗпП України; Постанови
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з праці та соціальних питань від
28.12.1977 р. N 447/24; Листа Міністерства праці
та соціальної політики України №
146/06/186-88 від 27.05.2008р.; Наказу КБ
«ПРИВАТБАНК» від 19.11.2009р. №HR-2009-409,
прийнятого на підставі Постанови
Правління НБУ від 14.08. 2003 р. № 337 «Про
затвердження інструкції про касові
операції в банках України».

Заслухавши думки та правові
обґрунтування сторін, дослідивши
наявні у справі матеріали, судом
встановлені наступні правовідносини.

Правовідносини щодо повної
матеріальної відповідальності
працівників врегульовано положеннями
Кодексу законів про працю України та
Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань «Про затвердження переліку
посад та робіт, котрі заміщуються чи
виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
схов, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва» від 28 грудня 1977 р. N 447/24 (
надалі - Постанова N 447/24), яка діє на
території України відповідно до
постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991 р. N 1545-XII "Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу РСР".

Листом Міністерства праці та
соціальної політики України № 146/06/186-88
від 27.05.2008р. зазначено, що відповідно до
ст. 135-1 КЗпП України, договори про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність можна укладати
тільки при зайнятті посад і виконанні
робіт, які передбачено Переліком
Постанови N 447/24. Якщо ж до трудових
обов'язків працівників такі функції не
входять, то укладення договору про
повну матеріальну відповідальність
буде суперечити законодавству, навіть
у разі, коли посада, яку займає
працівник, або робота, що він виконує,
була зазначена в Переліку Постанови N
447/24.

Договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність може
укладатися за наявності лише одночасно
двох умов:

1) наявність посади, яку працівник
займає, або роботи, що він виконує, у
загальному Переліку N 447/24 ;

2) виконання обов'язків згідно з
посадою, виконання роботи за фахом має
бути безпосередньо пов'язане зі
збереженням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням чи
застосуванням в процесі виробництва
довірених працівникам цінностей.

Тому один формальний момент (наявність
посади або роботи в Переліку N 447/24) не
дає підстави для укладення договору
про повну матеріальну
відповідальність, якщо у змісті
трудових функцій працівника відсутні
перелічені обов'язки.

Трудові обов'язки та функції
працівника фіксуються трудовим
договором та посадовою інструкцією.
Вкладення трудового договору з
фізичною особою відповідно до вимог
ст.24 КЗпП України є обов'язковим.

Таким чином, суд вважає, що
наявність друдового договору є
обов'язковою умовою на момент
вкладення договру про повну
матеріальну відповідальність, а
посада та трудові обов'язки
працівника, зазначені у трудовому
договорі мають відповідати тим, що
зазначені у посадовій інструкції,
договорі про повну матеріальну
відповідальність та у загальному
Переліку Постанови Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань N 447/24 від 28 грудня
1977р.

Проте, на доведення факту
наявності правових підстав для
вкладення оскаржуваних договорів про
повну матеріальну відповідальність
віповідач не надав до суду трудового
договору, вкладеного з ОСОБА_1, як
керівником відділення банку та його
посадової інструкції, зі змісту яких
вбачалось би, що до його трудових
обов'язків входило обробка та
зберігання грошових цінностей; що
його як працівника ознайомлено з
посадовими обов'язками, а перелік
трудових обо'вязків відповідав и
переліку, зазначеному у загальному
Переліку Постанови N 447/24.

Як вбачається зі змісту копії
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р., договір вкладено між ОСОБА_1, як
працівником та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як
роботодавцем. Між тим, в пунктах
договору відсутня інформація про те,
керівником якої групи банку працює
позивач, як того вимагає зміст додатку
№3 до Наказу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від
19.11.2009р. №PR-2009-409 (а.с83-85); яку роботу він
виконує відповідно до трудового
договору та відсутня печатка установи
банку, якою завіряється та
скріплюється договір. Відображення
вказаної інформації в договорі про
повну матеріальну відповідальність є
обов'язковими реквізитами відповідно
до вимог ст.135-1 Кодексу законів про
працю України та Постанови N 447/24.
Відповідно до вимог, зазначених у
додатку № 2 до Постанови N 447/24
обов'язковими реквізитами договору
мають бути адреси сторін, їх підписи,
дата вкладення договору та печатка
адміністрації. Зазначені обставини є
грубими порушеннями вимог трудового
законодавства та наказів ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», що свідчить про його
недійсність.

Факт відсутності трудового
договору, уладеного з ОСОБА_1 та печатки
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у договорі про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р.
представник відповідача пояснив тим,
що договір в інтересах банку укладала
особа за довіреністю, а не керівник
банку, а наявність трудового договору
не є обов'язковою умовою при укладенні
договорів про повну матеріальну
відповідальність. Про те, суд не може
прийняти зазначені доводи
представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо
необов'язковості наявності трудового
договору та печатки банку у
оскаржуваному договорі, оскільки
зазначені вимоги законодавства ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» дотримано при вкладенні
аналогічного договору про повну
матеріальну відповідальність з
касиром Березівського відділення
ОСОБА_4, завіренного підписом тієї ж
посадової особи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,
що і у оскаржуваному договорі,
законність якого представником
відповідача у судовому засіданні
визнавалась з посиланням на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 15.11.2012р. та Ухвалу
Дніпропетровського апеляційного суду
від 14.05.2013р., яким рішення суду першої
інстанції залишено у силі по
стягненню з ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
Товариства з обмеженою
відповідальністю Фінансового
агентства «ВЕРУС» завданих збитків.
(а.с. а.с. 69, 140- 142)

Крім того, відповідач не
спростував доводів позивача щодо
наявності у оскаржуваному договорі
не його підпису. Суд за клопотанням
позивача на встановлення факту
наявності особистого підпису позивача
у оскаржуваному договорі, його
посадових повноважень, трудового
договору та інших доказів на
доведення трудових відносин між
позивачем та відповідачем, ухвалою від
10.02.2014р. витребував від ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» оригінали документів для
огляду у судовому засіданні (а.с. 96, 101).
Однак, відповідач не надав до суду
оригіналів зазначених документів
зіславшись на неможливість її
виконання в силу того, що відповідно
до протоколу опису речей і документів,
вилучених на підставі ухвали слідчого
судді від 15.08.2013р., особова справа
ОСОБА_1 знаходиться у СВ Березівського
РВ УМВС України в Одеській області
(а.с. 143).

Зазначені обставини неможливості
надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригіналів
письмових доказів суд не приймає до
уваги, оскільки відповідно до вимог
ч.3 ст.100 КПК України передбачено
можливість звернення з клопотанням
володільця документа до слідчого,
прокурора, суду щодо отримання
оригіналів документів, долучивши
замість них до кримінального
провадження завірені копії. ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» не надав до суду
доказів звернення із зазначеною
заявою до СВ Березівського РВ УМВС
України в Одеській області, чи то
письмову відмову слідчого органу у
задоволенні цього клопотання. Також
відповідач не звертався до суду із
заявою про витребування доказів від
СВ Березівського РВ УМВС України в
Одеській області у порядку,
передбаченому ст.ст.133-134 ЦПК України
при розгляді справи.

Суд не приймає до уваги
твердження відповідача щодо
встановлення законності та
обґрунтованості оскаржуваних
договорів про повну матеріальну
відповідальність та факту законності
перебування позивача ОСОБА_1 на посаді
керівника Березівського відділення
Южного ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
судовими рішеннями Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
15.11.2012р. та Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного суду від 14.05.2013р., що
відповідно до вимог ч. 3 ст.61 ЦПК
України доказуванню не підлягає,
оскільки зазначені судові рішення
скасовано Ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04.12.2013р. (а.с. 69-72, 98-100).

Відповідно до ст.24 Кодексу законів
про працю України, письмова форма
трудового договору є обов'язковою при
укладенні договору з фізичною особою.
При укладенні трудового договору,
громадянин зобов'язаний подати
паспорт, трудову книжку, документ про
освіту ( спеціальність, кваліфікацію),
про стан здоров'я та інші документи.

Відповідно до ст.29 Кодексу законів
про працю України, до початку роботи
за укладеним трудовим договором
власник підприємства або
уповноважений ним орган зобов'язаний
роз'яснити працівникові його права та
обов'язки під розписку та
проінформувати про умови праці.

Відповідно до ст. 32 Кодексу законів
про працю України, переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві або в
іншу місцевість допускається лише за
згодою працівника.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав до
суду доказів існування трудового
договору; доказів про роз'яснення
ОСОБА_1 його права та обов'язків
керівника відділення банку відповідно
до посадової іеструкції; доказів про
інформування працівника про умови
праці; доказів існування письмової
згоди працівника про переведення його
з смт. Комінтернівське Одеської
області до м. Березівка Одеської
області, як того вимагає трудове
законодавство.

Крім того, статтею 42 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» №2121-ІІІ від 07.12.2000р.
встановлено, що посаду керівника ( у
тому числі, керівника відокремленого
підрозділу банку) може займати
виключно особа, яка має вищу освіту.

Відповідно до наданих відповідачем
копій наказів Южне ГРУ ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» від 06.03.2007р., 14.05.2008р.,
06.05.2010р. про призначення та
переведення ОСОБА_1 на посаду
керівника відділення банку та
вкладених з ним договорів про повну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р. та 03.02.2011р. вбачається, що
суттєвою умовою для займання посади
керівника відділення банку є
наявність вищої освіти. Проте, як
вбачається з копії атестату про повну
загальну середню освіту від 22.06.1997р.
сер.ОА №013946, ОСОБА_1 у 1997р. закінчив
Комінтернівську середньоосвітню
школу. Відповідно до копії диплома
про освіту сер. ВВ№ 5277, виданого на
ім'я ОСОБА_1, він у 2000 році закінчив
восьмимісячні заочні спеціалізовані
курси навчання з дисципліни
«бухгалтерський облік» та отримав
кваліфікацію «бухгалтер». З огляду
вказаних документів та зазначених
вище позивачем обставин суд не вбачає
факту наявності отримання позивачем
вищої економічної освіти. ( а.с. 138-139).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав до
суду трудового договору, укладеного з
ОСОБА_1 про можливість виконання ним
обов'язків керівника відділення банку
з відповідальністю за збереження
грошових коштів у сховищах без
наявності вищої освіти та
відповідної кваліфікації. З наданих
електронних копій наказів ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» від 06.03.2007р., 14.05.2008р.,
06.05.2010р. не вбачається факту належного
їх доведення до відома працівника
так, як це виконано у наказі ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» від 07.12.2011р., в якому має
місце відмітка та особистий підпис
ОСОБА_1 про ознайомлення з даним
наказом ( а.с. 82 ) ,

Відповідно до вимог Наказу ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» від 19.11.2009р. №HR-2009-409,
обов'язковою умовою є доведення до
відома та роз'яснення працівникам
зазначеного наказу під розписку,
відповідно до якого допуск до роботи
з готівкою та іншими цінностями
можливий лише працівників, які здали
заліки з дисципліни «організація
роботи по вдосконаленню касових
операцій в питаннях, які відносяться
до функціональних обов'язків
керівників відділень банку» та тесту
«Схоронність цінностей та реквізити
вузлів» в СДО «Прометей». Відповідач
не надав до суду доказів про
доведення до відома та роз'яснення
ОСОБА_1 наказу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від
19.11.2009р. №HR-2009-409, як на доведення факту
займання ним посади керівника
відділення банку з обов'язком повної
матеріальної відповідальності.

На доведення тверджень щодо
законності трудових відносин між
позивачем та відповідачем; наявності
підстав займання позивачем посади
керівника відділення банку; наявності
особистого підпису позивача у
оскаржуваному договорі про повну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р.; існування оригіналу
оскаржуваного електронного договору
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р.,
відповідач не надав жодного оригіналу
тих доказів, на які він посилається у
своїх запереченнях на позов.
Зазначена обставина є підставою для
суду про визнання їх копій
неналежними доказами по справі.

Частиною 2 ст.64 ЦПК України
передбачено, що письмові докази, як
правило, подаються в оригіналі. Якщо
подано копію письмового доказу, суд
за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, має право вимагати
подання оригіналу.

Статтею 59 ЦПК України передбачено,
що суд не бере до уваги докази, які
одержано з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи , які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
у справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що відповідач ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» не довів у зазначений
законодавством спосіб законності
оскаржуваних позивачем договорів про
повну матеріальну відповідальність.

Щодо обгрунтування відповідачем
законності електронного договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р.
положеннями Законів України № 851-IV від
22.05.2003р. «Про електронні документи та
електронний документообіг» (надалі-
Закон № 851-IV) та № 852-IV від 22.05.2003р. «Про
цифровий підпис» (надалі- Закон № 852-IV),
суд зазначає наступне.

Постановою Державного комітету
Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань N 447/24 від 28 грудня 1977
р. «Про затвердження переліку посад та
робіт, котрі заміщуються чи
виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
схов, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва» не передбачено при
вкладенні договорів про повну
матеріальну відповідальність
застосування електронної його форми,
електронного підпису та електронної
печатки банку.

Статтею 1 Закону № 851-IV зафіксовано
поняття обов'язкового реквізиту
електронного документа, без якого він
не може бути підставою для його
обліку і не матиме юридичної сили.

Ст.5 Закону № 851-IV зафіксовано
поняття електронного документу, як
документу, інформація в якому
зафіксована у вигляді електронних
даних, включаючи обов'язкові
реквізити електронного документа.

Ст. 6 Закону № 851-IV передбачено, що
електронний підпис є обов'язковим
реквізитом електронного документа,
який використовується для
ідентифікації автора та/або
підписувача електронного документа
іншими суб'єктами електронного
документообігу.

При цьому слід відмітити, що
оскаржуваний договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. не
містить електронного підпису
керівника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як
сторони у договорі та електронної
печатки, що є обов'язковим реквізитом.

Відповідно до ст. 9 Закону № 851-IV під
електронним документообігом слід
розуміти сукупність процесів
створення, оброблення,
відправлення, передавання, одержання,
зберігання, використання та знищення
електронних документів, які
виконуються із застосуванням
перевірки цілісності та, у разі
необхідності, з підтвердженням факту
одержання таких документів.

Ст.11 Закону № 851-IV зазначено
порядок одержання електронних
документів. Електронний документ
вважається одержаним адресатом з
часу надходження авторові
повідомлення в електронній формі від
адресата про одержання цього
електронного документа автора, якщо
інше не передбачено законодавством
або попередньою домовленістю між
суб'єктами електронного
документообігу.

Якщо попередньою домовленістю
між суб'єктами електронного
документообігу не визначено порядок
підтвердження факту одержання
електронного документа, таке
підтвердження може бути здійснено в
будь-якому порядку автоматизованим чи
іншим способом в електронній формі або
у формі документа на папері.
Зазначене підтвердження

повинно містити дані про факт і час
одержання електронного документа та
про відправника цього підтвердження.

Оскаржуваний електронний договір про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. не
містить даних про одержання
електронного документа другою
стороною договору, підпис якої
відсутній.

Стеттею 7 Закону № 851-IV встановлено
вимоги до подання оригіналу
електронного документа. Відповідно до
закону, оригіналом електронного
документа вважається електронний
примірник документа з обов'язковими
реквізитами, у тому числі з

електронним цифровим підписом автора.

Оригінал електронного документа
повинен давати змогу довести його
цілісність та справжність у
порядку, визначеному законодавством;
у визначених законодавством випадках
може бути пред'явлений у візуальній
формі відображення, в тому числі у
паперовій копії. Копією документа на
папері для електронного документа є
візуальне подання електронного
документа на папері, яке засвідчене в
порядку, встановленому законодавством.

Відповідач не надав до суду
оригіналу електронного договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., що має
відповідати вимогам статті 7 Закону
№ 851-IV від 22.05.2003р. «Про електронні
документи та електронний
документообіг» чи вимогам,
встановленим Постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань N 447/24 від 28 грудня 1977
р. щодо оформлення договорів про
повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст.13 Закону
№ 851-IV суб'єкти електронного
документообігу повинні зберігати
електронні документи на електронних
носіях інформації у формі, що дає змогу
перевірити їх цілісність на цих носіях.
При копіюванні електронного
документа з електронного носія
інформації обов'язково здійснюється
перевірка цілісності даних на цьому
носії.

Відповідач не надав до суду
доказів на підтвердження перевірки
цілісності даних електронного
договору, а у судовому засіданні
зазначив, що до суду надано копію
електронного договору про повну
матеріальну відповідальність, яку
розпечатано з електронного носія без
перевірки цілісності даних на цьому
носії, що дає суду підстави на
сумніви щодо його існування.

Стеттею 14 Закону № 851-IV
передбачено порядок організації
електронного документообігу,
відповідно до якого, електронний
документообіг здійснюється
відповідно до законодавства України
або на підставі договорів, що
визначають взаємовідносини
суб'єктів електронного документообігу.

Ст. 16 Закону № 851-IV передбачено
права та обов'язки суб'єктів
електронного документообігу, де
зокрема зазначено, що якщо в процесі
організації електронного
документообігу виникає необхідність у
визначенні додаткових прав та
обов'язків суб'єктів електронного
документообігу, що не визначено
законодавством, такі права та
обов'язки можуть встановлюватися цими
суб'єктами на договірних засадах.

З урахуванням тієї обставини, що
ст.3 Закону № 851-IV від 22.05.2003р. «Про
електронні документи та електронний
документообіг» та Постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з праці та соціальних питань N 447/24
від 28 грудня 1977 р. щодо порядку
вкладення договорів про повну
матеріальну відповідальність не
передбачено застосування
електронного документообігу у
законодавстві, що регулює трудові
взаємовідносини між суб'єктами, то
слід вважати, що їх застосування
обов'язково має бути урегульовано або
трудовим договором, або окремим
відповідним договором між
працедавцем та працівником установи
банку щодо застосування ними у
процесі роботи електронного
документообігу.

Крім того, відповідач не надав
до суду трудового договору,
укладеного з позивачем, як
працівником на посаді керівника
Березівського відділення банку де
мало бути зазначено про можливість
застосування електронного виду
договорів та домовленостей, або
окремого договору, яким би
визначались взаємовідносини
суб'єктів електронного документообігу,
тобто ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Щодо посилання відповідача на
Закон України № 852-IV від 22.05.2003р. «Про
цифровий підпис» ( надалі- Закон № 852-IV),
як підстави визнання законності
електронного підпису позивача у
договорі про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону № 852-IV
електронний цифровий підпис за
правовим статусом прирівнюється до
власноручного підпису (печатки) у разі,
якщо особистий ключ підписувача
відповідає відкритому ключу,
зазначеному у сертифікаті.

Статтею 6 Закону № 852-IV
зафіксовано вимоги до сертифіката
ключа. Так, сертифікат ключа має
містити такі обов'язкові дані, як
найменування та реквізити центру
сертифікації ключів (центрального
засвідчувального органу,
засвідчувального центру); зазначення,
що сертифікат виданий в Україні;
унікальний реєстраційний номер
сертифіката ключа; основні дані
(реквізити) підписувача-власника
особистого ключа; дату і час початку та
закінчення строку чинності
сертифіката; відкритий ключ;
найменування криптографічного
алгоритму, що використовується
власником особистого ключа; інформацію
про обмеження використання підпису.

Ст. 5 Закону № 852-IV встановлено
особливості застосування електронного
цифрового підпису. Так, ч.2 зазначеної
статті встановлено, що юридичні та
фізичні особи можуть на договірних
засадах засвідчувати чинність
відкритого ключа сертифікатом
ключа, сформованим центром
сертифікації ключів, а також
використовувати електронний цифровий
підпис без сертифіката ключа.

Зазначеної інформації про
існування сертифіката ключа чи
договору про застосування
електронного цифрового підпису на час
укладення електронного договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. між
позивачем ОСОБА_1, як працівником на
посаді Березівського відділення
банку та відповідачем ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» , як роботодавцем -
відповідач до суду не надав.

Таким чином, за наявності
зазначених суттєвих невідповідностей
електронного договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. вимогам
Законів України № 851-IV від 22.05.2003р. «Про
електронні документи та електронний
документообіг» та № 852-IV від 22.05.2003р.
«Про цифровий підпис»; вимогам
Постанови Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань N 447/24 від 28 грудня 1977 р. «Про
затвердження переліку посад та робіт,
котрі заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на схов, обробку, продаж
(відпуск), перевезення або застосування
в процесі виробництва» та 135-1 КЗпП
України в їх сукупності дають для
суду підстави прийти до висновку про
його недійсність.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 щодо
стягнення моральної шкоди у розмірі
1000 грн., пов'язаних з незаконним
оформленням договорів про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р. та 03.02.2011р.
та подальшим притягнення на їх
підставі його до матеріальної
відповідальності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,
то суд вважає за необхідне залишити
їх без задоволення на підставі
наступного.

Стягнення моральної шкоди в
процесі трудових спорів регулюється
положеннями ст. 237-1 КЗпП України та
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995р. №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: в приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (у тому
числі інтелектуальної), прав, наданим
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Однак, позивач не надав до суду
доказів та не довів у судовому
засіданні про наявність обставин
моральної шкоди, як підстав,
передбачених законодавством, для
стягнення моральної шкоди. Суд вважає
недоведеними позивачем позовні
вимоги щодо стягнення моральної
шкоди.

Щодо заяви позивача про
поновлення строку позовної заяви на
оскарження договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., то суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

До матеріалів цивільної справи
позивач надав копію поштового
конверта зі штемпелем від 24.10.2012р., а в
судовому засіданні надав на огляд
суду та учасникам засідання оригінал
конверта, в якому знаходилася судова
повістка до Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська та копія позовної
заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Товариства з
обмеженою відповідальністю
Фінансового агентства «ВЕРУС» про
стягнення завданих збитків.
Відповідно до додатків, зазначених у
позовній заяві, мало бути більше 25
документів без зазначення кількості
сторінок. Суд приймає доводи позивача
про неотримання ним копії
оскаржуваного договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., який
зазначено у переліку додатків,
оскільки розмір наданого до суду
поштового конверта дозволяє
помістити до нього лише надані
позивачем судову повістку до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська та копію позовної
заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» без
додатків, зазначених в ній. Крім того,
суд акцентує увагу на тому, що у
позовній заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до
ОСОБА_1 та переліку додатків до неї
відсутні відомості про існування
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р.

Заперечуючи проти цієї обставини,
представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не
надав доказів належного відправлення
та отримання ОСОБА_1 копії договору
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. при
поданні позовної заяви ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська.

З наданих до суду позивачем
поштового документа про відправку
заяви від 06.11.2012р. до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська та
самої заяви від 06.11.2012р. до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська про
надання додатків до позову вбачається,
що ОСОБА_1 звертався до суду із заявою
про надання йому копій додатків до
позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

З поштового документа про
отримання Ухвали Дніпропетровського
апеляційного

суду від 18.12.2012р. та копії Ухвали
Дніпропетровського апеляційного суду
від 06.12.2012р. суд вбачає обставину того,
що цивільна справа за позовом ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та Товариства з обмеженою
відповідальністю Фінансового
агентства «ВЕРУС» про стягнення
завданих збитків з 06.12.2012р. вже
перебувала у провадженні
Дніпропетровського апеляційного суду.

Доказів отримання ОСОБА_1 копії
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р. до відправлення цивільної
справи з Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська до
Дніпропетровського апеляційного суду
відповідач - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на
момент розгляду цієї справи до суду
не надав та не спростував доводів
позивача щодо неотримання ним копії
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р.

З поштового документа про
відправку заяви ОСОБА_1 від 18.12.2012р. до
Дніпропетровського апеляційного
суду та самої заяви вбачається, що до
початку розгляду цивільної справи
№22-ц/490/12964/12 у лютому 2013р.
Дніпропетровським апеляційним судом,
ОСОБА_1 так і не був ознайомлений з
матеріалами цивільної справи за
позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Товариства з
обмеженою відповідальністю
Фінансового агентства « ВЕРУС» про
стягнення завданих збитків та не
отримав копії договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., чим був
позбавлений можливості його
оскарження по суті.

Зазначені обставини дають
можливість суду зробити висновок про
обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про
поновлення пропущеного тримісячного
строку на оскарження договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р.,
передбаченого ст.233 КЗпП України, як
такий, що пропущено за незалежних від
нього обставин, та вважає за можливе
поновити його відповідно до вимог
ст.234 КЗпП України.

Відносно пропущеного, як на думку
відповідача, строку на оскарження
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р., то суд зазначає наступне.

В матеріалах справи знаходиться
надана до суду позивачем копія заяви
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 06.03.2013р. до
Дніпропетровського апеляційного суду
про залучення до матеріалів справи
копії договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р., який
містить особистий підпис ОСОБА_1, як
керівника відділення банку, що має
слугувати підставою для притягнення
його до повної матеріальної
відповідальності (а.с. 12). Про існування
даної заяви представник відповідача
не заперечував, тому суд визнає факт
того, що про існування договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р. ОСОБА_1
дізнався лише при розгляді
апеляційної скарги у судовому
засіданні Дніпропетровського
апеляційного суду 06.03.2013р., а тому
вважає, що тримісячний строк на
оскарження договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р.,
встановлений ст.233 КЗпП України,
позивачем не пропущено.

На виконання вимог п.6) ч.1 ст.214
ЦПК України, суд приходить до
висновку, що судові витрати по
розгляду даної цивільної справи має
бути покладено на позивача.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст.233, 135-1, 237-1 КЗпП України;
Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань від 28.12.1977 р. N 447/24; Наказу КБ
«ПРИВАТБАНК» від 19.11.2009р. №HR-2009-409,
прийнятого на підставі Постанови
Правління НБУ від 14 серпня 2003 р. № 337
«Про затвердження інструкції про
касові операції в банках України»;
Листа Міністерства праці та
соціальної політики України № 146/06/186-88
від 27.05.2008р.; Законів України № 852-IV від
22.05.2003р. «Про цифровий підпис» та №
851-IV від 22.05.2003р. «Про електронні
документи та електронний
документообіг»; ст.ст. 233-234 КЗпП
України; ст.15, ч.1 ст.110 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Поновити тримісячний строк
позовної давності ОСОБА_1 на
оскарження договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р.,
укладеного між ним та ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» як такий, що пропущено за
поважних причин.

Позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», Южне ГРУ ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» про визнання договорів
про повну матеріальну
відповідальність недійсними та
стягнення моральної шкоди,
задовольнити частково.

Визнати недійсними договори про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р. та
03.02.2011р., укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК».

У задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: