Справа № 0907/7892/2012
Провадження № 2/344/503/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю позивача 2 та представника
позивача 1, 3 ОСОБА_2, представника
позивача 2 ОСОБА_3, представника
відповідача 1 та відповідача 2 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 до
відділу державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції, ОСОБА_4, третя особа
- Державне підприємство
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» про
відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 звернулися в суд
з цивільним позовом до відділу ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції, ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 478500 грн., стягнення моральної
шкоди в сумі 100000 грн. кожному позивачу.

Позов обґрунтували тим, що органами ДВС
були вчинені неправомірні дії через
невиконання ухвали суду, які призвели
до незаконного проникнення в житло,
пошкодження майна, часткова його
втрата і знищення. Так, ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
30.08.2007 року було заборонено ДП МО
України «63 котельно-зварювальний
завод» проводити будь-які роботи по
переобладнанню та реконструкції
квартир на 5-9 поверхах будинку АДРЕСА_1,
дана ухвала не була виконана належним
чином, доведена відповідачем до відома
не до директора підприємства, під час
заборони була здійснена реконструкція
всіх квартир, речі позивачів винесені з
житлової кімнати на сходову клітку,
виконавче провадження по виконанню
вищезгаданої ухвали суду було закрите.
Зловживання службовим становищем
державним виконавцем Дем'янівим
Петром Богдановичем та вчинення
злочину визнано вироком суду. Окрім
завданої матеріальної шкоди позивачам
завдано і моральну шкоду, яку оцінюють
в сумі 100000 грн. кожному.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 22
травня 2012 року було відкрито
провадження у вказаній справі (суддя
Ковалюк І.П.). Рішенням
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 31.10.2012
року було відмовлено у задоволенні
позовних вимог позивачів. Ухвалою
Колегії суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 14
лютого 2013 року було відхилено
апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_6, рішення Івано-Франківського
міського суду від 31.10.2012 року залишено
без змін. Ухвалою Колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року касаційну
скаргу задоволено частково: рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 31.10.2013
року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 11.02.2013
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Івано-Франківського
міського суду від 23 серпня 2013 року було
прийнято до провадження дану цивільну
справу.

Ухвалою від 18.10.2013 року було залучено до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог ДП
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод
(реорганізовано з ДП МО України «63
котельно-зварювальний завод»).

Під час судового засідання 03.02.2014 року
позивач ОСОБА_2 та представник
позивачів 1, 3 ОСОБА_2 позовні вимоги про
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 478500 грн. залишили без розгляду
та просили задовольнити вимоги про
стягнення моральної шкоди солідарно з
відповідачів в сумі по 100 000 грн. кожному
позивачу.

Представник відділу ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні заперечив позовні вимоги та
вважає, що відсутня бездіяльність
відділу ДВС та ОСОБА_4, а рішення суду
(ухвала) виконувалось за вимогами
чинного законодавства.

Представник ДП «Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» вважає
вимоги не обґрунтованими, просить в
позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступного.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, скасовуючи рішення першої та
апеляційної інстанцій, вказав в ухвалі
від 24.07.2013 року на необхідність
доказування та дослідження судом по
даній справі обставин: про наявність у
позивачів права на користування
гуртожитком, а також кімнатами
гуртожитку, з яких висилили позивачів,
дослідження обставин про порушення
таких прав і завданих збитків, їх
розмір, обставини кримінального
провадження відносно державного
виконавця та обставини справи, в якій
застосовувалось забезпечення позову.

В судовому засіданні під час розгляду
даної цивільної справи судом
встановлено, що 30.08.1993 року сім'ї
позивачів в складі 4-х чоловік було
видано ордер №43 на право зайняття
кімнат НОМЕР_3 площею 36.15 м.кв. в
гуртожитку по АДРЕСА_1, а 31.03.1995р. було
видано ордер №79 на право зайняття
кімнати 5-6 площею 36.3 м.кв. цього
гуртожитку (ІІ поверх), де прописаний
ОСОБА_5 з сім'єю з 1995 року. Вказане житло
надавалось сім'ї ОСОБА_5 в зв'язку з
трудовими відносинами з Державним
підприємством МОУ «63-го
котельно-зварювального заводу», які
тривали з 1979 р. по 2001 р.

В зв'язку з реконструкцією нижніх
поверхів та ІІ поверху гуртожитку, де
були зареєстровані позивачі, їх
тимчасово було переселено на 6 поверх
(позивачем не надано суду
підтверджуючих доказів даного
переселення, однак цей факт
підтвердили та не заперечують позивачі
та третя особа), а з 2006 року позивачів
переселено, в зв'язку з реконструкцією
6-го поверху гуртожитку, на 9 поверх в
дві кімнати НОМЕР_2, згідно рішення
профкому спільного засідання профкому
та адміністрації МОУ «63-го
котельно-зварювального заводу» від
18.07.2005 року (а.с.225 зв.).

Рішеннями Івано-Франківського
міськвиконкому №131 від 20.04.2004р., зі
змінами №222 від 22.06.2004 року Державному
підприємству МОУ «63-го
котельно-зварювального заводу» дано
дозвіл на переобладнання приміщень
гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме: 1-ий
поверх - під службовий готель, 2-3
поверхи - гуртожиток для малих сімей, 4-9
поверхи - житловий будинок. Вказані
обставини встановлені рішеннями:
Івано-Франківського міського суду від
28.11.2008р. (а.с.115-116), залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 10.02.2009р.,
а також вбачається і з додатково
оглянутих судом матеріалів цивільної
справи №2-1118/07 (в подальшому
перереєстрованої за №2-193/08).

Відповідно до ч.3,4 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

В січні місяці 2007 року до
Івано-Франківського міського суду
звернулися позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ДП МО України «63
котельно-зварювальний завод», профкому
«63 котельно-зварювальний завод» та
третя особа виконком
Івано-Франківської міської ради про
визнання недійсним рішення
адміністрації та профкому від 23.10.2006
року, в частині включення в список
кандидатів на отримання квартир на 7-9
поверхах в будинку по АДРЕСА_1 та
зобов'язання надати позивачам після
реконструкції приміщень займані ними
житлові площі (які будуть
переобладнані в окремі квартири).

Дана цивільна справа №2-1118/07 (в
подальшому за №2-193/08) була оглянута
судом в судовому засіданні 03.02.2014р.. Як
вбачається з матеріалів оглянутої
справи, рішенням Івано-Франківського
міського суду від 28.11.2008р., залишеного
без змін ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 10.02.2009р.,
позов ОСОБА_5 (інші позивачі по справі
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 уклали мирові угоди з
відповідачем, а позивач ОСОБА_8
залишила позовні вимоги без розгляду, в
зв'язку з добровільним вирішенням
спору з відповідачем) було задоволено
частково, визнано недійсним рішення
адміністрації та профкому від 23.10.2006
року в частині включення в список
кандидатів на отримання квартири
НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 ОСОБА_11, в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Тобто в задоволенні вимоги
ОСОБА_5 про зобов'язання надати
позивачу після реконструкції
приміщень гуртожитку займані, в тому
числі ним і його сімєю житлові площі
(які будуть переобладнані в окремі
квартири), відмовлено.

Детальніше з матеріалів цивільної
справи №2-1118/07 встановлено, що один з
позивачів - ОСОБА_5 (є позивачем і по
даному спору) на час подачі позову
проживав уже на 9-му поверсі та просив
суд захистити його право на отримання
після реконструкції займаної ним та
його сім'єю на час спору житлової площі.
Так, оскаржуваним рішенням спільного
засідання адміністрації та профкому -
протоколом від 23.10.2006р. (п.2) на 9-му
поверсі з першочергового списку 3-х
кімната квартира з НОМЕР_4 площею 56.0
м.кв. була розподілена сім'ї ОСОБА_11, при
цьому позивач ОСОБА_5 доводив саме про
його право на дану квартиру після
реконструкції кімнат гуртожитку на 9-му
поверсі, оскільки він займав з сім'єю
частину спірних кімнат НОМЕР_2 на час
оспорюваного рішення адміністрації
заводу та профспілки (наданих йому при
переселенні на 9-тий поверх, однак
площею, а не 56 м.кв. як площа квартири
НОМЕР_4, в яку входили в тому числі і
кімнати НОМЕР_2). Виникнення такого
права на дану квартиру НОМЕР_4, окрім
фактичного проживання в кімнатах
НОМЕР_1, позивач ОСОБА_5 зазначав також і
на підставі листа адміністрації та
профспілкового комітету від 02.02.2004
року, з якого вбачається, що
звертаючись до міськвиконкому
Івано-Франківської міської ради для
отримання дозволу на проведення
реконструкції гуртожитку,
адміністрація та профспілковий
комітет «63-го котельно-зварювального
заводу» мали намір при реконструкції
переобладнати більшу частину
гуртожитку для посімейного поселення,
а також надати 37 сім'ям квартири (після
реконструкції кімнати мали
реконструюватись в окремі вже
квартири), в тому числі в цьому листі
обумовлювалось і 6 сімей, які вже не є
працівниками заводу. Так, з матеріалів
оглянутої судом цивільної справи
№2-1118/07, до даного листа адміністрації
та профспілкового комітету від 02.02.2004
року, було долучено також не підписаний
ніким список 37 сімей на надання в
подальшому квартир на 8-9 поверхах, в
тому числі ОСОБА_5 на 3-х кімнатну
квартиру площею 39.5 м.кв. (менша ніж
площа квартири НОМЕР_4, однак право
набуте в законному порядку ОСОБА_5 на
житло в гуртожитку згідно ордеру 1995
року було на 36.3 м.кв. про що вже
вказувалось вище) в складі 4-х чоловік
(без черги), при цьому суд оглянувши
матеріали вищезгаданої цивільної
справи оцінює даний список, доданий до
листа адміністрації та профспілкового
комітету, як попередньо визначений
розподіл квартир (при цьому вказана
тільки площа майбутньої квартири для
ОСОБА_5, як і іншим сім'ям в переліку, без
зазначення поверху та номеру такої
квартири!). Інших офіційних чи будь-яких
інших документів та доказів (окрім
листа від 02.02.2004 року та додатку до
нього, самий лист позивачем долучено до
матеріалів справи без додатка (а.с.262)),
що містилося в матеріалах оглянутої
цивільної справи №2-1118/07, в тому числі
рішень адміністрації чи профспілки,
про надання в майбутньому після
реконструкції існуючих кімнат на той
час в цілу квартиру сім'ї ОСОБА_5, а саме
квартиру НОМЕР_4 на 9-му поверсі не було,
даний факт не могла і спростувати
позивач ОСОБА_2, яка є одночасно і
представником позивачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, при розгляді даної цивільної
справи №0907/7892/2012, на вимогу суду надати
інші докази в підтвердження
обґрунтування позовних вимог щодо
наявності такого права на 2007-2008 роки,
окрім даного листа від 02.02.2004 року, який
міститься в матеріалах іншої цивільної
справи, позивач 2 та її представник,
представник позивача1,3 суду не надали.

Отже, суд зазначає, що за вимогами ст..4, 9
ЖК України сім'я ОСОБА_6 не могла бути
позбавлена права на житло в даному
гуртожитку набутого на законних
підставах, а тому рішення спільного
засідання адміністрації та профкому -
протокол від 23.10.2006р. і було в частині
даної сім'ї ОСОБА_5 скасоване, оскільки
ОСОБА_5 пропрацював близько 22 років на
заводі та не міг бути позбавлений житла
без надання іншого. При цьому, на час
розгляду цивільної справи №2-1118/07,
сім'я ОСОБА_5 мала офіційний дозвіл
відповідного органу на проживання в
кімнатах НОМЕР_2, які в подальшому
ввійшли з іншими кімнатами в квартиру
НОМЕР_4.

Однак, як було встановлено судом, право
саме на квартиру НОМЕР_4, що було
доказом на обґрунтування однієї з
позовних вимог ОСОБА_5 на час розгляду
цивільної справи №2-1118/07, не було
підтверджено доказами, а тільки
підтверджувалось попереднім
визначенням в листі заводу та
профспілки про наступний такий
розподіл після реконструкції
гуртожитку, та не було підтверджене на
той час відповідними рішеннями про
виникнення такого права, тому в цій
частині і було відмовлено рішенням
Івано-Франківського міського суду
позивачу ОСОБА_5 при розгляді цивільної
справи №2-1118/07 (інші позивачі по справі
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 уклали мирові угоди з
відповідачем, а позивач ОСОБА_8
залишила позовні вимоги без розгляду, в
зв'язку з добровільним вирішенням
спору з відповідачем, про що вже
зазначалось вище).

Під час розгляду цивільної справи
№2-1118/07, позивачем ОСОБА_8 було також
подано заяву про забезпечення позову,
на підставі даної заяви було судом
постановлено ухвалу №2-1118 від 30.08.2007
року, яка набрала законної сили 18.10.2007
року (а.с.37) про заборону ДП МО України
«63 котельно-зварювальний завод»
проводити будь-які роботи по
переобладнанню та реконструкції
квартир на 7-9 поверхах будинку АДРЕСА_1
до вирішення справи по суті.

Саме на цю ухвалу посилаються при
розгляді даної цивільної справи
позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як
на підставу щодо бездіяльності органів
ДВС та ОСОБА_4 по невиконанні ухвали
суду, і як наслідок спричинення
позивачам моральної шкоди в сумі по 100
000 грн. кожному. А тому, судом при
розгляді даної справи досліджувалась
обставина невиконання відповідачами
даної ухвали суду про забезпечення
позову, а також обставини про наявність
у позивачів права на користування
гуртожитком, а також кімнатами
гуртожитку, з яких висилили позивачів,
обставини про порушення таких прав і
завданих збитків, їх розмір, обставини
кримінального провадження відносно
державного виконавця та обставини
справи, в якій застосовувалось
забезпечення позову, про що звертав
увагу Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, скасовуючи рішення
першої та апеляційної інстанцій.

З врахуванням того, що ухвала №2-1118 від
30.08.2007 року була чинна з 18.10.2007 року по
дату до вирішення справи по суті, а саме
по 10.02.2009р.- день набрання законної сили
рішення Івано-Франківського міського
суду від 28.11.2008р., залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 10.02.2009р.,
то суду слід встановити (за час
чинності саме даної ухвали) дії органів
ДВС спрямовані на виконання цієї
ухвали від 30.08.2007 року чи її
невиконання, та чи така бездіяльність
спричинила моральну шкоду позивачам.

Дана ухвала від 30.08.2007 року про заборону
ДП МО України «63 котельно-зварювальний
завод» вчиняти дії по реконструкції
гуртожитку, була пред'явлена
стягувачем ОСОБА_8 до примусового
виконання у відділ ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції 28.02.2008 року, що
посвідчено копією її заяви (а.с.38).
Державним виконавцем Кашалаба Р.М. було
відкрито виконавче провадження ВП
№17368381 (а.с.31).

В судовому засіданні 03.02.2014 року, на
клопотання представників позивачів,
було оглянуто матеріали кримінальної
справи по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1
ст.364, ч.1 ст.366 КК України, який працював
головним державним виконавцем відділу
ДВС Івано-Франківського міського
управління юстиції та прийняв справи
по виконавчих провадженнях від
головного державного виконавця
Кашалаба Р.М., який працював в органах
ДВС до 22.12.2009 року (№0907/6219/2012,
провадження 1/0907/492/2012).

Відповідач 2, як державний виконавець
відділу ДВС Івано-Франківського
міського управління юстиції ОСОБА_4,
29.12.2009 року за актом приймання-передачі
виконавчих проваджень (а.с.33-34) прийняв
від головного державного виконавця
відділу ДВС Івано-Франківського
міського управління юстиції Кашалаби
Р.М. виконавчі провадження за 2009 рік, в
тому числі серед близько 900 виконавчих
проваджень було і виконавче
провадження під порядковим №669 до «63
котельно-зварювальний завод» за заявою
ОСОБА_8 на 6 аркушах.

Постановою Івано-Франківського
міського суду від 03.05.2012 року при
розгляді кримінальної справи про
обвинувачення ОСОБА_4 (а.с.10-11),
встановлено, що ОСОБА_4 11.04.2011 року
знаючи про те, що державним виконавцем
Кашалабою Р.М. не вчинено жодних
виконавчих дій по виконанню
виконавчого провадження, вніс до ВП
інформацію про закінчення виконавчого
провадження від 16.10.2008 року за відмовою
стягувача від примусового виконання
рішення (ухвали) за ст..37 Закону України
«Про виконавче провадження» (що не діяв
на той час), в графі виконавець
зазначивши Кашалабу Р.М. та підробивши
підпис сторонньою особою. 11.04.2011 року
ним було зареєстровано в ВП скасування
постанов про закінчення виконавчого
провадження та 22.09.2010 року
зареєстровано постанови про
закінчення виконавчого провадження за
п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про
виконавче провадження» за відмовою
стягувача від примусового виконання
рішення (ухвали). Вказаний факт в
подальшому унеможливив виконання
виконавчого листа №2-288/2010 виданого
Івано-Франківським міським судом від
06.05.2010 року на виконання рішення від
25.01.2010 року про усунення перешкод в
користуванні ОСОБА_2 житловими
кімнатами (які після проведеної
реконструкції складають кімнату
НОМЕР_4) на 9 поверсі в будинку по
АДРЕСА_1. Постановою суду 03.05.2012 року
ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної
відповідальності передбаченої ч.1 ст.364,
ч.1 ст.366 КК України на підставі п. «в»
ст..1, ст..6, 9 Закону України «Про
амністію», а кримінальну справу
відносно нього закрито (а.с.205).

Отже, судом встановлено, що дійсно
ухвала суду від 30.08.2007 року про заборону
ДП МО України «63 котельно-зварювальний
завод» вчиняти дії по реконструкції
гуртожитку, не була виконана органами
ДВС під час її чинності, і даний факт
встановлено постановою суду від 03.05.2012
року.

Судом при розгляді даної цивільної
справи також встановлено, зі слів
позивача та їх представника, що кімнати
НОМЕР_2, в яких переселена була сімя
ОСОБА_2, мали в подальшому спільно з
кімнатами НОМЕР_5 становити квартиру
НОМЕР_4.

В кімнати НОМЕР_5 заселилися ще в 2008
році сім'я ОСОБА_11 (а.с.5, 6), при цьому, що
сімя ОСОБА_2 мала наміри на
реконструйовану в подальшому квартиру
НОМЕР_4 (площа якої включає і самовільно
заселені кімнати ОСОБА_11), однак, як вже
зазначалось вище, жодного протоколу
щодо надання ОСОБА_2 квартири НОМЕР_4, на
час дії ухвали суду від 30.08.2007 року про
заборону вчиняти дії по реконструкції,
та подальшого прийняття рішення суду
щодо того спору, не було прийнято. Саме
ОСОБА_11, як вказує позивач ОСОБА_2,
винесла речі позивачів з кімнати
НОМЕР_6 на сходову клітку.

Дана квартира НОМЕР_4 була визнана за
сім'єю позивачів, а саме право
користування на неї, пізніше, а саме
згідно рішення Івано-Франківського
міського суду від 25.01.2010 року,
залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Івано-Франківської
області 01.02.2012 року (а.с.205, 208-210), рішення
Івано-Франківського міського суду від
06.05.2010 року по справі №2-288 з
роз'ясненням рішення суду ухвалою від
05.08.2010 року (зобов'язано ДП «63
Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» усунути
перешкоди в користуванні ОСОБА_5,
ОСОБА_2, ОСОБА_6 житловими кімнатами на 9
поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1, які
внаслідок проведеної реконструкції
складають цілісну квартиру НОМЕР_4), а
зобов'язати ДП «63 Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» видати
ордер сім'ї ОСОБА_5 на квартиру НОМЕР_4
по АДРЕСА_1, ухвалено ще пізніше, а саме
рішенням Івано-Франківського міського
суду від 14.08.2013 року по справі №0907/17084/2012
(дані рішення не надані позивачами до
матеріалів справи, однак щодо таких
рішень є посилання в інших документах
(а.с.175, 176, 191, 197 та інші аркуші).

Кімната НОМЕР_6 в гуртожитку була
самовільно заселена позивачами при
переселенні з цієї кімнати ОСОБА_9 в 2008
році (мировою угодою від 19.05.2008 року
було домовлено між ОСОБА_9 та «63
котельно-зварювальний завод» про
переселення його сім'ї на ІІ поверх з
кімнат НОМЕР_6, які він займав,
затверджена рішенням суду від 28.11.2008р.,
про що вже зазначалось вище). При цьому
на зобов'язання суду надати докази щодо
надання кімнати НОМЕР_6 сім'ї ОСОБА_5,
позивач ОСОБА_2 та представники
позивачів, доказів не надали, тому суд
виходить з наявних матеріалів справи
та Акту від 06.05.2009 року про звільнення
кімнати НОМЕР_6 в гуртожитку самовільно
зайнятою ОСОБА_2 (а.с.9). Саме посилаючись
на даний Акт від 06.05.2009 року, позивачі
вважають порушення їх прав на дане
житло, незаконне проникнення в житло
(не вказуючи ким саме) і пошкодження
майна (часткової втрати та знищення)
також не вказано ким саме, що
спричинило їм матеріальну шкоду
відповідачами - відділом ДВС
Івано-Франківського міського
управління юстиції та ОСОБА_4, а також
завдано моральну шкоду по невиконанню
ухвали суду від 30.08.2007 року.

Отже, судом встановлено, що ухвала про
забезпечення позову №2-1118 від 30.08.2007
року, яка постановлена під час
розгляду цивільної справи №2-1118/2007,
набрала законної сили 18.10.2007 року та
якою було заборонено ДП МО України «63
котельно-зварювальний завод»
проводити будь-які роботи по
переобладнанню та реконструкції
квартир на 7-9 поверхах будинку АДРЕСА_1
до 10.02.2009р.- день набрання законної сили
рішення Івано-Франківського міського
суду від 28.11.2008р. та вирішення справи по
суті, тобто в період з 18.10.2007 року до
10.02.2009 року, виконана органами ДВС
дійсно не була.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню, у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, регламентуються Законом
України "Про виконавче провадження".
Вказаний нормативний акт є спеціальним
по відношенню до інших нормативних
актів при вирішенні питання щодо
оцінки дій державного виконавця. Однак,
відповідачі вимог даного закону не
дотримались, іншого на спростування
цього суду не надано.

Проте, позивач і представники
позивачів підтвердили і не спростували
той факт, що до 06.05.2009 року (на час дії
ухвали суду від 30.08.2007 року) позивачі
проживали на 9-му поверсі в кімнатах
НОМЕР_2, та в кімнаті НОМЕР_6 (самовільно
зайнятої ними що встановлено судом),
отже під час дії ухвали суду на
заборону вчиняти дії по реконструкції
7-9 поверху гуртожитку, відсутність
виконання даної ухвали відповідачем 1
та відповідачем 2 не вплинули на той час
на права позивачів на житло в
гуртожитку, а саме в кімнатах НОМЕР_2,
наданих відповідним рішенням заводу та
профспілки, а також в кімнаті НОМЕР_6
(без рішення)

За вимогами ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно положення житлового
законодавства, а саме положення ст.129 ЖК
України та п.10 р.ІІ Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208, єдиною
підставою для вселення в гуртожиток є
спеціальний ордер, що видається
адміністрацією підприємства, установи,
організації на підставі рішення про
надання жилої площі в гуртожитку.
Відповідно до п.19 цього ж Примірного
положення мешканцям гуртожитку
забороняється самовільно переселятися
з одного приміщення в інше. Переселення
в разі необхідності громадян з
одного жилого приміщення в інше в
даному гуртожитку провадиться за
рішенням адміністрації підприємства,
установи, організації та
профспілкового комітету і комітету
комсомолу з видачею нового ордера. А,
згідно п.41 з гуртожитку без надання
іншого жилого приміщення не може бути
виселено осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в установі,
організації, що надали їм жилу площу
в гуртожитку, не менш як десять років.

Отже, підсумовуючи вищезазначене,
позбавити житла в гуртожитку сім'ю
ОСОБА_2 не мали права, однак надання
такого житла (кімнат чи квартири), в
тому числі і при переселенні, повинне
здійснюватися тільки згідно вимог
чинного законодавства або за рішенням
суду.

Протягом 2009 -2013 років тривали розгляди
цивільних справ за позовами ОСОБА_2 з
різними при цьому позовними вимогами і
було прийнято значну кількість рішень
судів різних інстанцій по цивільних
справах за позовом сім'ї ОСОБА_2, а також
з вимогами до сім'ї ОСОБА_2 (рішення
суду першої інстанції від 09.04.2012р.,
29.11.2012р., 19.02.2013р., 29.03.2013р., 22.07.2013р.,
14.08.2013р., 01.11.2013р., 14.03.2014р.). В тому числі
надано позивачами рішення
Європейського Суду з прав людини по
справі «Малахова та інші проти
України» від 12.12.2013 року, згідно якого
дії посадових осіб ДВС в тому числі
Івано-Франківського міського
управління юстиції є незаконними, а
саме по невиконанню рішення
Івано-Франківського міського суду від
25.01.2010 року, у зв'язку з чим з держави
стягнуто по 2000 євро відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_5 кожному (а.с.244-248).
Однак, дане рішення ЄС яке просять
врахувати позивачі в даному спорі як
доказ неналежних дій ДВС стосується
невиконання виконавчого провадження
за рішенням суду від 25.01.2010 року, а не
ухвали від 30.08.2007 року.

Не заслуговують в даному цивільному
спорі доводи сторони позивача про те,
що невиконання ухвали про забезпечення
позову №2-1118 від 30.08.2007 року спричинило
перешкоди та унеможливило виконання
виконавчого листа, виданого на
виконання рішенням
Івано-Франківського міського суду від
06.05.2010 року, яким зобов'язано усунути
перешкоди сім'ї ОСОБА_5 в користуванні
житловими кімнатами на 9-му поверсі
гуртожитку. Так, за вимогами Закону
України «Про виконавче провадження» по
кожному виконавчому листу, який
видається судом який ухвалив рішення,
відкривається виконавче провадження,
окремо як в 2008 році (по ухвалі про
забезпечення позову та рішення суду)
так і окремо в 2010 році (по рішенні суду).
Окрім того, реконструкція поверхів, в
тому числі 9-го поверху, не призвело до
втрати права сім'ї ОСОБА_5 на житло в
даному гуртожитку, оскільки таке право
набуте відповідними рішеннями на
кімнати гуртожитку НОМЕР_2, а пізніше і
за рішенням судів на всю квартиру
НОМЕР_4. А в разі виникнення порушення
права на житло, позивачі мали право
захищати його за відповідними позовами
до суду. Ці доводи сторони позивача не
доводять спричинення відповідачами
моральної шкоди по 100 000 грн. кожному, з
підстав зазначених саме в позові за цим
цивільним спором.

Шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями або бездіяльністю
державного виконавця, підлягає
відшкодуванню в порядку, передбаченому
цивільним законодавством.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно з частино другою статті 87 Закону
України «Про виконавче провадження»
збитки, завдані державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
проведення виконавчого провадження,
підлягають відшкодуванню в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до частини третьої статті 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу» шкода, заподіяна державним
виконавцем фізичним чи юридичним
особам під час виконання рішення,
підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом, за рахунок
держави.

У разі завдання шкоди неправомірними
рішеннями, діями або бездіяльністю
державного виконавця особа має право
звернутись до суду з позовом про
відшкодуванням шкоди, завданої
посадовою або службовою особою органу
державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК).

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна
шкода, зокрема, полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з ушкодженням її
здоров'я. Згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України ( п.3,9) N 4 від
31.03.95 р. "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема, в моральних
переживаннях у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї або членів її сім'ї,
у порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Однак, дана вимога не є обґрунтованою
зі сторони позивачів, про що зазначено
вище, інших доказів на обґрунтування
вимог позивачі суду не надали.

При цьому, згідно ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами та іншими учасниками процесу
доказів.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, ст.
керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 до відділу державної виконавчої
служби Івано-Франківського МУЮ, ОСОБА_4,
третя особа - Державне підприємство
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» про
відшкодування відповідачами в
солідарному порядку на користь
позивачів моральної шкоди в розмірі по
100 тисяч гривень кожному - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 04 квітня 2014 року.

Суддя
Польська М.В.