22-ц/775/318/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Ковтуненко
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
28 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Баркової Л.Л.,
суддів - Сороки Г.П.,
при секретарі - Брежнєві Д.О,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного
підприємства «Чара» про стягнення
грошових сум за договором позики, за
апеляційною скаргою Приватного
підприємства «Чара» на заочне рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 27
07 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до приватного
підприємства «Чара» (далі ПП «Чара»)
про стягнення на грошових коштів в
В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 02.03.1999 року між нею
та ПП «Чара» було укладено договір
позики, за яким вона передала у борг
відповідачу грошові кошти в сумі 1452833
грн. з правом витребування у будь-який
час. В 2007 році вона звернулась до ПП
«Чара» з вимогою про повернення позики,
але отримала відмову, у зв'язку з чим в
квітні 2007 року звернулась з позовом до
суду за захистом своїх прав. Рішенням
Жовтневого районного суду м.Маріуполя
від 21.05.2007 року з ПП «Чара» на її
користь було стягнуто суму боргу у
розмірі 1452833 грн. Але, в подальшому
ухвалою цього ж суду від 27.01.2012 р.
вказане рішення було скасовано у
зв'язку з нововиявленими обставинами.
Рішенням суду від 30.04.2013 року
зазначений вище позов було повторно
задоволено у повному обсязі. Рішенням
Апеляційного суду Донецької області
від 17.07.2013 р. вказане рішення суду
першої інстанції в частині стягнення
суми боргу залишено без змін. Вважає, що
згідно ст.625 ЦК України вона має право
на отримання суми боргу з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочки, сума якого складає 1 111 414
грн., а також трьох процентів річних від
простроченої суми в розмірі 315 812 грн., а
всього 1 427 226 грн., оскільки
відповідач прострочив виконання
грошового зобов'язання.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 27 вересня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто з ПП
«Чара» на користь ОСОБА_2 суму інфляції
у розмірі 1040954,84 грн., суму процентів у
розмірі 261509,84 грн., витрати по оплаті
судового збору у розмірі 2900 грн., а
всього 1 305 364,78 грн. В задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 17.01.2014 року
заяву ПП «Чара» про перегляд заочного
рішення суду за позовом ОСОБА_2 до ПП
«Чара» про стягнення грошових сум за
договором позики залишено без
задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням
суду першої інстанції, відповідач ПП
«Чара», посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, в апеляційній
скарзі просить скасувати рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ПП «Чара»
Мізрахіна І.В., який доводи апеляційної
скарги підтримав, просив апеляційну
скаргу задовольнити, рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити повністю у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
заперечення ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_4, які просили апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи в
межах апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до частини першої статті 598
ЦК України зобов'язання припиняються
на підставах, встановлених договором
або законом, зокрема виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України).

Згідно ст.611 ЦК України в разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно з вимогами ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК
України.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 02 березня 1999
року між ОСОБА_2 та ПП «Чара» був
укладений договір позики, за яким
позивачка передала у борг відповідачу
грошові кошти у сумі 1452833 гривні з
правом витребування у будь-який час. В
2007 році позивачка звернулася до ПП
«Чара» з вимогою про повернення позики,
але їй було відмовлено.

В квітні 2007 року позивачка звернулася
до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 21.05.2007 року з ПП
«Чара» на користь ОСОБА_2 стягнута сума
боргу у розмірі 1452833 гривні. Вказане
рішення набуло чинності 06.08.2007 року.
Ухвалою суду від 27.01.2012 року зазначене
рішення скасовано за нововиявленими
обставинами.

За результатами повторного розгляду
справи рішенням Жовтневого районного
суду міста Маріуполя від 30.04.2013 року з
ПП «Чара» на користь ОСОБА_2 стягнута
сума боргу за договором позики від 02
березня 1999 року у розмірі 1452833 гривні.
Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 17 липня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення суми боргу залишено без змін.

За таких обставин з урахуванням
наведених норм права суд першої
інстанції, виходячи з того, що рішенням
суду, яке набрало законної сили,
встановлено наявність боргових
зобов'язань відповідача перед
позивачкою, але борг не повернуто,
дійшов до висновку, що позивачка має
право на стягнення суми інфляції,
нарахованої на суму боргу та 3% річних
за період з 07.08.2007 року по 07.08.2013 року,
тобто з часу набрання чинності
рішенням від 21.05.2007 року про стягнення
суми боргу. Враховуючи офіційні
показники інфляції за період з серпня
2007 року по вересень 2013 року суд,
провівши відповідний розрахунок,
визначив рівень інфляційного росту за
цей період у розмірі 171,65%, суму
інфляційних у розмірі 1040954,84 грн. Також
суд, провівши відповідні розрахунки,
дійшов до висновку, що за вказаний
період, тобто за 6 (шість) років, з
відповідача на користь позивачки
підлягає стягненню сума 3% процентів
річних від суми боргу у розмірі 261509,84
грн. Тому позов задовольнив частково та
стягнув з відповідача на користь
позивачки суму інфляції у розмірі
1040954,84 грн., суму 3% процентів у розмірі
261509,84 грн., та витрати по оплаті
судового збору у розмірі 2900 грн., а
всього 1305364 грн.78 коп. У задоволенні
інших позовних вимог відмовив.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір позики, укладений між ПП «Чара»
та ОСОБА_2 на суму 1452833 грн. в матеріалах
справи відсутній, судом не
досліджувався, а згідно копії договору
позики від 02.03.99 року, що міститься в
матеріалах справи, позикодавець
зобов'язується надати ПП «Чара» 1 500 000
грн., згідно п.2.4 якого сторони
погоджуються з тим, що повернення
грошових коштів може бути здійснено
позичальнику частинами за місцем
знаходження позичальника, що позивачка
не надала доказів на підтвердження
факту передачі підприємству грошових
коштів на виконання договору позики,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки рішенням Жовтневого
районного суду м.Маріуполя від 30.04.2013
року та рішенням Апеляційного суду
Донецької області від 17 липня 2013 року,
яким залишено без зміни рішення суду
першої інстанції про стягнення з ПП
«Чара» на користь ОСОБА_2 суми боргу за
договором позики від 02 березня 1999 року
у розмірі 1452833 грн. встановлені
обставини щодо укладання між сторонами
договору позики та неповернення боргу
на вимогу кредитора. Тому відповідно до
вимог ч.3 ст.61 ЦПК України дані
обставини не підлягають доказуванню
при розгляді справи щодо стягнення
суми інфляційних та 3% річних у зв'язку з
простроченням виконання грошових
зобов'язань за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд невірно провів розрахунок суми
інфляційних та 3% річних від суми боргу
з 07.08.2007 року, неправильно посилався на
дату набрання законної сили рішенням
Жовтневого районного суду м.Маріуполя
від 21.05.2007 року як на початок
нарахування цих сум, оскільки це
рішення було скасоване за
нововиявленими обставинами ухвалою
цього ж суду від 27.01.2012 року, тому не має
юридичної сили, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
та відмови в задоволенні позову з
урахуванням наступного.

Як вбачається зі справи, відповідно до
умов договору позики від 02.03.1999 року
позику надано на строк до моменту
витребування.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк
(термін) виконання зобов'язання не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Зі справи вбачається і це встановлено
рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 30.04.2013 року, яке в цій
частині залишено без зміни рішенням
Апеляційного суду Донецької області
від 17.07.2013 року, що позивачка в 2007 році
заявила вимоги до ПП «Чара» про
повернення суми боргу, а оскільки борг
не був повернутий в квітні 2007 року
звернулась за захистом своїх прав до
суду з позовом до ПП «Чара» про
стягнення суми боргу.

З урахуванням вимог наведеної норми
права, у зв'язку з недоведенням дати
вимоги про повернення суми боргу, право
на вимогу щодо суми інфляційних та 3%
річних у позивачки виникло після
подачі до суду позову про стягнення
боргу, тому визначення судом початку
строку для нарахування суми інфляції
та 3% річних з 07.08.2007 року не порушує прав
відповідача, а позивачка з рішенням
суду погодилась та не оскаржила
рішення.

Доводи представника відповідача про
те, що розрахунок суми інфляції повинен
проводитись за кожний місяць окремо, є
неспроможними, оскільки не грунтуються
на вимогах закону. Суд першої інстанції
правильно провів розрахунок суми
інфляції, виходячи із рівня
інфляційного зростання за період
прострочення виконання грошових
зобов'язань шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення. Такий розрахунок суми
інфляції відповідає обставинам справи
та правовим позиціям Верховного Суду
України, наведеним в аналізі практики
застосування ст.625 ЦК України в
цивільному судочинстві.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що позивачка не має права вимоги на
стягнення суми інфляції, бо договір
позики укладено 02.03.1999 року, а ст.214 ЦК
УРСР не передбачено таке право, колегія
суддів також вважає безпідставними,
оскільки відповідно до п.п.4,10
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України в редакції 2003 року, Цивільний
кодекс України застосовується до
правовідносин, які виникли до набрання
чинності цим Кодексом до тих прав та
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності;
правила Цивільного кодексу України
про відповідальність за порушення
договору застосовуються в тих
випадках, коли відповідні
правопорушення допущені після
набрання чинності цим Кодексом, крім
випадків, коли в договорах, укладених
до 01.01.2004 року, була встановлена
відповідальність за такі порушення. Як
вбачається зі справи, в договорі позики
від 02.03.1999 року не була встановлена
спеціальна відповідальність за
прострочення виконання грошових
зобов'язань відповідно до вимог ст.214 ЦК
УРСР.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд залишив без уваги те, що ПП «Чара»
перебуває в стадії ліквідаційної
процедури, є безпідставними, оскільки
проведення ліквідаційної процедури не
позбавляє позивачку права на звернення
до суду за захистом свого порушеного
права в порядку цивільного судочинства
з вимогами про стягнення суми інфляції
та 3% річних в порядку ст.625 ЦК України за
прострочення виконання грошових
зобов'язань.

Доводи представника відповідача в
судовому засіданні апеляційного суду
про пропуск позивачкою строку позовної
давності, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки така заява не
випливає з обставин справи та вимог
закону.

Так, статтею 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлена
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина
вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Зі справи вбачається, що позивачка
намагалась 02.12.2008 року пред'явити
вимогу до ПП «Чара» про стягнення суми
інфляції та 3% річних, направляючи
відповідну заяву на адресу
відповідача. Зверталась до
господарського суду Донецької області
із заявою про визнання ПП «Чара»
банкрутом з метою отримати задоволення
своїх вимог про стягнення суми боргу та
суми інфляційних і 3% річних за
прострочення виконання грошових
зобов'язань. За її заявою ухвалою
господарського суду Донецької області
від 15.10.2009 року було відкрито
провадження по справі про визнання
відповідача банкрутом. Ухвалою
господарського суду від 06.10.2010 року
позивачка була визнана кредитором щодо
ПП «Чара» , в тому числі з вимог
основного боргу за договором позики
від 02.03.1999 року, а також суми інфляції та
3% річних за порушення строків
виконання грошових зобов'язань
відповідно до ст.625 ЦК України за період
з 06.08.2007 року по 14.10.2009 року. Постановою
господарського суду Донецької області
від 04.04.2012 року провадження по справі
про визнання ПП «Чара» банкрутом було
закрито.

За таких обставин, відповідно до вимог
ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність
була перервана у зв'язку із заявленням
позивачкою до господарського суду
частини вимоги, право на яку позивачка
має відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
Право на звернення позивачки до суду в
порядку цивільного судочинства з цими
ж вимогами виникло у неї після закриття
господарським судом провадження у
справі про банкрутство. Таким чином,
колегія суддів вважає, що строк
позовної давності ОСОБА_2 не
пропустила.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовною
підставою для скасування чи зміни
рішення суду, у справі не встановлено.

Ніяких нових обставин, які не були
предметом дослідження в суді першої
інстанції та давали б апеляційному
суду підстави для скасування чи зміни
рішення суду, в апеляційній скарзі
відповідачем та його представником в
судовому засіданні апеляційного суду
не наведено та доказів не надано.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в
межах доводів апеляційного оскарження
та в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог і на підставі
доказів, наданих сторонами, які
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів не вбачає апеляційних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції, у
зв'язку з чим рішення суду підлягає
залишенню без зміни, а апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Чара» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
27 вересня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Баркова Л.Л.

Судді :
Сорока Г.П.

Гаврилова Г.Л.