Провадження № 22ц/790/1531/14
Головуючий 1 інст. - Черняк В.Г.
Справа №644/7321/13-ц
Доповідач - Макаров Г.О.
25 лютого 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
головуючого - Макарова Г.О.,
суддів: Котелевець А.В.,
при секретарі - Кузьменко І.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Харкова від 13 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні
власністю та виселення,

встановила:

01.01.2013 року Позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні власністю та
виселення. Позивач просив усунути
перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом
зняття з реєстрації за цією адресою
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і виселити без
надання іншого житлового приміщення
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з однокімнатної
ізольованої квартири, загальною площею
27,2 кв. м., у житловому будинку
розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та
інших осіб, що мешкають в цій квартирі.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 23 листопада 2010 року у
уклали нотаріально договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
домовились в БТІ не реєструвати.
Позивач 25.03 2013 року зареєстрував своє
право власності на квартиру. У
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Однак, в
даній квартирі проживає та
зареєстрований чоловік ОСОБА_5 -
відповідач по справі ОСОБА_4, який
відмовляється добровільно виселитися
з квартири та знятися з реєстрації та
просив його задовольнити.

Позивач в судовому засідання свій
позов тадтримаіРга просив його
задовольнити. Представник позивача, за
довіреністю ОСОБА_6, в судовому
засіданні позов підтримала та просила
його задовольнити.

Представник відповідача, за
довіреністю ОСОБА_7, в судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідач по справі в судове
засідання не з'явився, надав суду
письмові заперечення проти позову.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 13 січня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
оскільки суд не звернв уваги що він є
власником квартири АДРЕСА_1, згідно
договору купівлі -продажу від 23.11.2010
року, який був нотаріально посвідчений,
укладеного з ОСОБА_5, яка продада йому
квартиру, котра знаходилася в її
особистій власності і його право
власності за вказаним договором не
оспорюється. А тому, він має право
володіти, користуватись та
розпоряджатись цією квартирою на
власний розсуд.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Статтями 10, 11, 57, 58, 60, 4, 179, 212, 213, 214 ЦПК
України передбачено, що сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному
та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів, Жоден доказ
не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основополжних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 р. відповідно до Закону від 17
липня 1997р №475/57-ВР "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 p., « Протоколу
та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до
Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК,).

Гарантуючи права власності, закон
надає власнику право вимагати усунення
будь-яких порушень його права, хоб би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК)

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися житлом на
власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом
із ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються житловим
приміщенням в відповідно до угоди з
власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім і
власника квартир користукватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно.

Із вищезазначеного випливає, що
виникнення права членів сім'ї власника
квартири на користування та обсяг цих
прав залежить від виникнення, у
власника квартирою права власності на
цю квартиру, а отже, припинення права
власності особи на квартиру припиняє
право членів її сім'ї на користування
цією квартирою.

Таким чином, права членів сім'ї
власника квартири на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника квартири
на відчуження цих об'єктів, закон не
передбачив при цьому перехід прав і
обов'язків попереднього власника до
нового власника в частині збереження
права користування житлом (житлового
сервітуту) членів сім'ї колишнього
власника у випадку зміни власника
квартири на відміну від договору найму
(оренди) житла - статті 810, 814 ЦК

Натомість частина 4 ст. 156 ЖК передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сімї, які
припинили сімейні відносини з
власником квартири, за умови
збереження права власності на квартиру
цього самого власника, тобто при
незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на
житло (користування ним, усунення
перешкод у користуванні ним) підлягає
захисту лише у випадку порушення прав
особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того що
відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник
майна дійсно має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Проте, позивач звернувшись до суду з
позовом про усунення перешкод в
користуванні власністю та виселення
відповідача та інших осіб з квартири,
право власності на яку юридично
зареєстроване за ним, своїми
поясненнями суду, щодо конкретних
обставин і дійсного волевиявлення
сторін при укладенні договору купівлі
продажу квартири, і наданими суду
письмовими доказами, в тому числі
розписки про надання грошей в борг,
фактично сам оспорює дійсність
укладеного ним 23 листопада 2010 року з
ОСОБА_5 договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Але цим висновком погодитися не можна,
оскільки він суперечить обставинам
справи та вимогам вказаного вище
законодавства.

Як установлено судом і таке
вбачається з матеріалів справи, що
згідно договору купівлі-продажу
квартири від 23 листопада 2010 року
укладеного між ОСОБА_5 (продавець) та
ОСОБА_2 (покупець), посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 3647,
ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру
АДРЕСА_1.

З тексту п. 5 даного договору
вбачається, що в на момент його
укладення в квартирі на законних
підставах були зареєстровані, (згідно
довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 47
вихідний № 4199 від 19.11.2010 року), а саме
відповідач ОСОБА_4, чоловік ОСОБА_5

Позивач у березні 2013 року зареєстрував
своє право власності на квартиру. У
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Відповідач ОСОБА_4 проживає в квартирі,
добровільно знятись х реєстрації за
вказаною адресою та виселитись не
бажає, чим чинить перешкоди ОСОБА_2 в
користуванні власністю.

Вказані обставини підтверджуються
фактичними даними, які містяться в
договорі купівлі - продажу спірної
квартирі від 23.11.2010 року, який був
нотаріально посвідчений і
зареєстрований у березні 2013 році,
тобто ОСОБА_2 набув право власності на
вказану квартиру правомірно, на
підставах, що не заборонені законом - із
правочину, незаконність якого судом не
встановлена, оскільки його дійсність
сторонами не оспорювалась і не є
предметом розгляду даної справи.

Факт перешкоди ОСОБА_2 в у користуванні
власністю з боку ОСОБА_4, сторонами не
оспорюється.

За таких обставин рішення суду в
частині відмови в позові в частині
виселення підлягає скасуванню з
ухваленням нового про задоволення
позову в цій частині.

Оскільки вирішення питання про зняття
ОСОБА_4 з реєстраційного обліку
залежить віл вирішення питання про
його виселення, яке є підставою для
зняття його з реєстрації, а апеляційним
судом задоволений позов про виселення
ОСОБА_4 останній підлягає зняттю з
реєстрації саме внаслідок позбавлення
права користування кв. АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 316, 317,
39, 321, 322, 324, 325 ЦПК України, судова
колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Харкова від 13 січня 2014 року
скасувати.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2
права користування та розпорядження
майном - квартирою АДРЕСА_1.

Зняти з реєстрації та виселити ОСОБА_4
з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 358 грн. 31 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: