Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1657/14
Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„01" квтіня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 24 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні
власністю.

У позові зазначала, що рішенням
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 24.01.2011 року після смерті
її матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1,
за нею визнано право власності в
порядку спадкування за законом на 1 /4
частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідачу, який є її рідним
братом, належить 3 /4 частини зазначеної
квартири.

У 2011 року вона здійснила державну
реєстрацію свого права власності і з
цього часу у неї виникло право
власності на вказану частку квартири,
як на об"єкт нерухомого майна.

Посилаючись на те, що відповідач
перешкоджає їй у вільному користуванні
своєю власністю, ключі від квартири їй
не надає і в приміщення квартири не
пускає, чим порушує її право власності,
просила суд усунути перешкоди у
користування власністю шляхом
вселення її у квартиру АДРЕСА_1,
стягнути з відповідача судові витрати
по справі.

Рішенням Заводського районного
суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законість і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 є співвласниками двокімнатної
квартири АДРЕСА_1, в якій позивачці
належить на праві власності 1 /4 частина
зазначеної квартири в порядку
спадкування за законом після смерті
матері ОСОБА_4, відповідачу - 3 / 4 частин
вказаної квартири(а.с.3-7).

Відмовляючи у задоволенні
позову про вселення ОСОБА_2, як
співвласника квартири, суд виходив з
того, що оскільки між сторонами існують
неприязні стосунки, а спірна квартира
між ними в натурі не розділена і
порядок користування нею також не
визначений, то спільне користування
житлом за вказаних обставин є
неможливим, крім того, позивачка не
надала доказів, що відповідач чинить їй
перешкоди у користуванні належною їй
часткою квартири.

Проте погодитися в повній мірі
з вказаними висновками не можна з
наступних підстав.

Як передбачено ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання:: чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; якаправова
норми підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону
рішення не відповідає.

Згідно ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування і розпорядження своїм
майном, які він здійснює на власний
розсуд.

Право власності є непорушним,
ніхто не може бути протиправно
позбівлений права власності чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Як встановлено положеннями ч.1 ст.
356 ЦК України власність двох чи більше
осіб із визначенням часток кожного з
них у праві власності є спільною
частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння і користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право
на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК
України власник має право звернутися
до суду із вимогою про захист
порушеного права будь-яким способом, що
є адекватним змісту порушеного права,
який враховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

За правилами ст. 150 ЖК України
власник має право використовувати
житло для власного проживання,
проживання членів сім"ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд

Аналогічні вимоги містить ст. 383
ЦК України.

Отже, за змістом зазначених норм
кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільнке майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й
визначаються відповідними відсотками
від цілого чи у дробному виразі, тому
кожен із спвіввласників має право на
користування спільним майном та на
усунення перешкод у такому
користуванні у бідь-який час.

При цьому необхідність поділу
майна в натурі чи встановлення порядку
користування ним нормами права в
якості обов"язкової передумови для
реалізації учасником спільної
часткової власності своїх прав
співвласника , не передбачена.

Згідно роз"яснень п.33 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року
„Про судову пракитику в справах про
захист права власності та інших
речових прав", застосування положення
ст.391 ЦК, відповідно до якої власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном, навіть якщо вони не пов"язані із
позбавленням права володіння, суд має
виходити з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391,
396 ЦК позов про усунення порушень права,
не пов"язаних із позбавленням
володіння, підлягає задоволенню у разі,
якщо позивач доведе, що він є власником
або особою, яка володіє майном (має
речове право) з підстав, передбачених
законом або договором, і що діями
відповідача, не пов"язаними з
позбавленням володіння, порушується
його право власності чи законного
володіння.

Отже підставою для задоволення
позову власника є встановлення факту
порушення його прав і об"єктивно
існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

При цьому само по собі
заперечення співвласника проти
вселення іншого співвласника та
відсутність можливості у останнього
самостійно, без звернення до
співвласника, реалізувати свої права
(відсутність ключів від приміщення,
вчинення скандалів, заміна замків,
дверей тощо) при відсутності вільного
доступу до належного йому майна є
підставою вважати, що співвласник
чинить перешкоди у користуванні
належною позивачу власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Між тим, ухвалюючи рішення,
належної оцінки визнаним сторонами по
справі обставинам суд не надав,
зокрема, не надав правової оцінки
фактам того, що позивачка у спірній
квартирі не проживала з 1988 року, отже
вільного доступу до цього житла не
мала, після смерті матері у спірній
квартирі залишився проживати лише
зареєстрований за вказаною адресою її
брат ОСОБА_3(а.с.5).

При цьому сторони також
визнавали, що між позивачкою та ОСОБА_3
тривалий час існують неприязні
стосунки, якими відповідач і
обгрунтовує свої запереченни проти
вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.

Таким чином, висновки суду про
недоведеність позову та відсутність
правових підстав для вселення ОСОБА_2
до спірної квартири до визначення її
частки у цьому майні не відповідають
фактичним обставинам справи і не
погоджується з положеннями
матеріального права, що в силу ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового про задоволення
позову.

Колегія враховує, що оскільки
право власності є абсолютним правом, що
включає право володіння, користування
та розпорядження майном, якого ніхто не
може бути позбавлений, крім випадків,
передбачених законом, то власник, у
даному випадку ОСОБА_2, на підставі
ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України може
захистити своє порушене право шляхом
вселення до спірної квартири, що
відповідає ст. 16 ЦК України і є
способом, що відповідає встановленому
порушенню.

Вимоги як про стягнення з
відповідача матеріальної компенсації
за належну позивачці частку у праві на
спільне майно, так і вимоги ОСОБА_3 про
припинення належної ОСОБА_2 частки в
порядку ст. 365 ЦК України ніким із
сторін не заявлялись і предметом
даного спору не були.

Доводи відповідача щодо
неможливості вселення ОСОБА_2 до
спірної квартири з підстав того, що
позивачка забезпечена іншим житлом, не
є переконливими, оскільки як визначено
ч.6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може
мати кілька місць проживання, а
відповідно до ч.2 ст. 317 ЦК України місце
проживання власника та
місцезнаходження майна за зміст права
власності не впливають.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК
України понесені ОСОБА_2 і
документальо підтверджені судові
витрати у виді сплати судового збору у
сумі 351 гр. 20 коп. (229 гр. 40 коп. + 121
гр. 80 коп.) підлягають присудженню з
ОСОБА_3 на її користь.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 24 лютого 2014 року по даній
справі скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

„Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди, що чиняться
їй ОСОБА_3 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_2 у
квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати у сумі 351 гр. 20 коп."

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: