Провадження № 2-107/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Солом`янський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді- Лозинської М.І.,

за участі секретаря- Панченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне
управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача в якому просив
визнати заповіт вчинений ОСОБА_4 12.02.1998
року, зареєстрований у реєстрі за №
4с-108, П`ятою Київської державною
нотаріальною конторою недійним,
визнати свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане П`ятою
Київською державної нотаріальною
конторою ОСОБА_4 після померлого ОСОБА_5
недійсним, визнати за ним право
власності на 2/10 частини будинку за
адресою АДРЕСА_1.

В ході розгляду справи
представником позивача ОСОБА_6 подано
заяву про залишення позову в частині
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого П`ятою
Київською державної нотаріальною
конторою ОСОБА_4 після померлого ОСОБА_5
недійсним та визнання за позивачем
права власності на 2/10 частини будинку
за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до Ухвали
Солом`янського районного суду м.Києва
від 26.03.2014 року позовні вимоги в частині
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого П»ятою
Київською державної нотаріальною
конторою ОСОБА_4 після померлого ОСОБА_5
недійсним та визнання за позивачем
права власності на 2/10 частини будинку
за адресою АДРЕСА_1 залишені без
розгляду.

В обґрунтування вимог про
визнання заповіту недійсним , позивач
посилається на те, що він мешкав зі
своєю матір`ю ОСОБА_7 з 1993 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. За
життя нею було складено заповіт 12.12.1998
року, зареєстрований у реєстрі за №
4с-108, згідно з яким вона заповідала свою
частку в житловому будинку на ім`я
відповідача ОСОБА_2. Позивач
посилається на те, що з текстом
заповіту він ознайомлений не був та
мати не повідомляла його про заповіт,
та навпаки завжди висловлювалась щодо
того, що належну їй частину будинку нею
буде розподілено між спадкоємцями в
рівних частках. Вказує, що про текст
заповіту йому стало відомо в 2009 році,
коли заповіт було витребувано із П`ятої
державної нотаріальної контори від час
розгляду цивільної справи за його
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним.

Заповіт вважає недійсним,
оскільки на час складання заповіту
матері виповнилось 72 роки та з 1996 -97
років у неї розвивався віковий склероз
і почастішали випадки не сприйняття
дійсних подій ; вона страждала на
гострі головні болі і погіршився зір,
вона погано бачила навіть в окулярах,
внаслідок чого ще з 1997 року і до своєї
смерті вона перебувала на обстеженні у
лікарів окуліста та невропатолога;
хворіла цукровим діабетом і перебувала
на обліку у ендокринолога. Таким чином,
позивач вважає, що померла на час
складання заповіту не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, оскільки на день
складання заповіту у його матері
спостерігався процес психічного
розладу, в підтвердження чого позивач
просив призначити по справі посмертну
судово-психіатричну експертизу для
визначення психічного стану померлої
та посмертну судово-почеркознавчу
експертизу для встановлення дійсності
підпису померлої на заповіті.

В ході розгляду справи позивач та
його представники позовні вимоги
підтримали та просили їх задоволення.

Відповідач та його представники в
ході розгляду справи позовні вимоги не
визнали, пославшись на їх
недоведеність та необґрунтованість.
При цьому представник відповідача
вказала на сплив строку позовної
давності для звернення до суду із
вимогами про визнання заповіту
недійсним, оскільки про наявність
заповіту позивачу стало відомо 08.12.2006
року під час складання спільної заяви
до П`ятої державної нотаріальної
контори м. Києва про отримання
свідоцтва про право на спадщину.

Третя особа- Головне управління
юстиції у м. Києві свого представника в
судове засідання не направили, подавши
через канцелярію суду заяву в якій
просили ухвалити законне та
обґрунтоване рішення у відсутність
представника управління.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила їх задоволення.

Вислухавши пояснення позивача та
його представників, відповідача та
його представників, третьої особи,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом ОСОБА_7 була
власником 4/10 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 на підставі наступних
правовстановлюючих документів: 1/10
частина належала на праві власності на
підставі рішення Жовтневого районного
суду м. Києва від 07 липня 1994 року,
зареєстрованого у Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на об`єкти
нерухомого майна 03 листопада 1994 року та
записаного в книгу за № 5763; 1/10 частина
належала на праві власності на
підставі договору дарування частини
жилого будинку, посвідченого П`ятою
Київською державною нотаріальною
конторою28 березня 1995 року за
реєстровим № 6с-378, зареєстрованого в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації прав
власності на об`єкти нерухомого майна 03
квітня 1995 року та записаного в книгу за
№ 5763; 1/10 частина належала на праві
власності на підставі договору
дарування частини жилого будинку,
посвідченого П`ятою Київською
державною нотаріальною конторою 28
березня 1995 року за реєстровим № 6с-376,
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на об`єкти
нерухомого майна 03 квітня 1995 року та
записаного в книгу за № 5763; 1/10 частина
належала на праві власності на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого П`ятою
Київською державною нотаріальною
конторою 18 травня 2005 року за реєстровим
№ 5-1232 та зареєстрованого в Київському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації прав
власності на об`єкти нерухомого майна 12
квітня 2006 року та записаного в книгу за
№ д.110-184 за реєстровим № 5463.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Встановлено, що за життя12.02.1998
року ОСОБА_7 було складено заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
П`ятої Київської державної
нотаріальної контори відповідно до
якого остання заповіла відповідачу по
справі - ОСОБА_2 належну їй на праві
приватної власності долю жилого
будинку АДРЕСА_1.

Встановлено, що даний заповіт,
реєстровий номер 4с-108 складений та
посвідчений державним нотаріусом 5-ої
Київської державної нотаріальної
контори Рудою Л.М.12.02.1998 року.

Як вбачається з матеріалів
справи, з заявою про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_7 в установлений
законом строк звернулись 14 жовтня 2006
року позивач ОСОБА_1, син померлої та 21
жовтня 2006 року відповідач ОСОБА_2 -
відповідач по справі.

Встановлено, що 08 грудня 2006 року
державним нотаріусом П`ятої державної
нотаріальної контори Колесниченко М.О.
на ім`я відповідача ОСОБА_2 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 4/10 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в
реєстрі за № 8-1484.

08 грудня 2006 року державним
нотаріусом П`ятої Київської державної
нотаріальної контори Колесниченко М.О.
на ім`я позивача ОСОБА_1 видане
свідоцтво про право на спадщину за
законом на земельну ділянку,
розташовану на території
Витачіївської сільської ради
Обухіївського району Київської
області , площею 2,6557 га, переданої для
ведення товарного
селянськогосподарського виробництва,
яка належала померлій на підставі
Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку серії ЯБ
№ 519768 від 14 березня 2006 року , виданого
на підставі розпорядження Обухівської
райдержадміністрації від 05.12.2005 року №
803 та зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю Обухівським
районним відділом земельних ресурсів
за № 0478.

Відповідно до рішення
Солом`янського районного суду м. Києва
від 22 грудня 2009 року , яке набрало
законної сили згідно з Ухвалою
Апеляційного суду м.Києва від 02 червня
2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
виданого на ім.»я ОСОБА_2 - відповідача
по справі, після смерті ОСОБА_7
відмовлено.

Вказане судом встановлено, на
підставі досліджених матеріалів
справи № 96-1/09,які перебували у
провадженні Солом`янського районного
суду м. Києва за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 , ОСОБА_9 до ОСОБА_10, треті особи:
П`ята Київська державна нотаріальна
контора, Головне управління юстиції у
місті Києві, про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом і визнання права
власності на частину жилого будинку та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про вселення, усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням та
виселення без надання іншого жилого
приміщення про дослідження яких було
ухвалено судом за наслідками розгляду
клопотання представника позивача.

Вказаний заповіт позивач вважає
недійсним, оскільки він на його думку
складений ОСОБА_7, яка на час його
складання не розуміла значення своїх
дій та не могла керувати ними.

Такі посилання суд вважає
необґрунтованими та недоведеними з
наступних підстав.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 1257 ЦК
України заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов`язана довесті ті
обставини , на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків , встановлених статтею 61
ЦПК України.

Відповідно до ст.10,11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін Сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

При цьому суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ним вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі і
вважають, що подання потрібних доказів
є неможливим або у них є складнощі в
поданні цих доказів, мають право
заявити клопотання про забезпечення
цих доказів.

Способами забезпечення судом
доказів є допит свідків, призначення
експертизи, витребування та (або)
огляд доказів, у тому числі за їх
місцезнаходженням. У необхідних
випадках судом можуть бути застосовані
інші способи забезпечення доказів.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України
для з'ясування обставин, що мають
значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до Ухвали
Солом`янського районного суду м. Києва
від 09 липня 2013 року за клопотанням
представника позивача для визначення
психічного стану ОСОБА_7. у період
складання заповіту було призначено
посмертну судово- психіатричну
експертизу.

Проте, дана експертиза позивачем не
оплачена,що свідчить про ухилення
останнього від проведення експертного
дослідження, тому судом у
відповідності до ст.146 ЦПК України
відмовлено у визнанні факту складання
заповіту померлою ОСОБА_7 на ім.»я
відповідача ОСОБА_2 під час знаходження
ії у стані , що свідчить про
неусвідомлення нею значення своїх дій
та можливості керування ними.

При цьому суд враховує те, що справа
тривалий час знаходилась у провадженні
суду з жовтня 2010 року та неодноразово
відкладалась у зв»язку з численними та
необґрунтованими клопотаннями
позивача.

З урахуванням наведеного, суд
вважає недоведеними твердження
позивача про те, що покійна під час
складання заповіту не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними,
оскільки відповідно до ст. 59 ЦПК
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, а для встановлення
психічного стану покійного в момент
складання заповіту, потрібні
спеціальні знання.

Посилання позивача на
відсутність волевиявлення покійної
щодо складання заповіту є також не
доведеним, позивачем не надано суду
належних та допустимих доказів в
підтвердження таких тверджень.

При цьому суд також приймає до
уваги те, що відповідно до висновку
експерта Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 10931/11-32/1335/12-32 встановлено,
що підписи від імені ОСОБА_7
електрографічні зображення яких
містяться у графі « Підпис» в
електрофотокопії заповіту від 12.02.1998
року від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_2 та
у графі « Розписка про одержання
оформленого документу» у рядку щ
номером нотаріальної дії 4с-108, в
електрофотокопії фрагмента аркуша 31
реєстру для реєстрації нотаріальних
дій 5-ї Київської державної
нотаріальної контори за 1998 рік,
виконані самою ОСОБА_7-особою жіночої
статі, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто особою
похилого віку. При виконанні
досліджуваних підписів, вказаних у
пункті 2 цих висновків, ОСОБА_7 впливу
якихось збиваючих факторів (природних,
до яких, зокрема відноситься
невизначайних стан виконавця, або
штучних) не піддавалася.

Відповідно до ст.1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Отже, оцінюючи докази у їх
сукупності та кожний доказ окремо, суд
вважає, що позов не є доведеним,
оскільки судом не встановлено
обставин, з якими закон пов`язує
підстави для визнання заповіту
недійсним.

При цьому судом встановлено, що
про зміст заповіту позивачу стало
відомо 08 грудня 2006 року, про що свідчить
подана ним разом з відповідачем
спільна заява до П`ятої державної
нотаріальної контори в якій він просив
видати свідоцтво про право на спадщину
на земельну ділянку , а відповідач в
свою чергу свідоцтво про право на
спадщину на 4/10 частин будинку АДРЕСА_1.

Вказана заява міститься в
матеріалах справи № 2-96-1/09 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 до ОСОБА_10,
треті особи: П`ята Київська державна
нотаріальна контора, Головне
управління юстиції у місті Києві, про
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом і
визнання права власності на частину
жилого будинку та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення,
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та виселення без надання
іншого жилого приміщення ( а.с.а.с.53-53т.1)
та була досліджена судом.

Таким чином в суд позивач
звернувся лише 14.10.2010 року, тобто з
порушенням трирічного строку,
встановленого у ст.257 ЦК України.

Однак враховуючи , що в ході розгляду
справи не знайшов свого підтвердження
факт порушення прав позивача, у зв`язку
з недоведеністю позову, що є
самостійною підставою для відмови у
позові, суд строки позовної давності
при відмові у позові, не застосовує.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.1233, 1257 ЦК України, ст.ст.10,11,60, 133,143,
209, 212-215, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: Головне управління
юстиції у м.Києві,ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: