АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5212/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/408/14
Головуючий у 1-й інстанції Щабельська
Доповідач Корнієнко В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Абрамова П.С.,

При секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засідання в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк»

на рішення Диканського районного суду
Полтавської області від 05 грудня 2013
року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ПАТ «Родовід Банк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Підстави позову позивач
вмотивовував наступними обставинами.

16 липня 2008 року між ВАТ «Родовід
Банк», що у подальшому у зв'язку з
капіталізацією відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
№ 580 від 10 червня 2009 року набув назви
публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк», та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № Ск-195-000507/7-2008, за
умовами якого позивач надав
позичальнику споживчий кредит у
розмірі 5454,60 грн. строком на два роки -
до 16 липня 2010 року, зі сплатою 7% річних.

В порушення умов кредитного
договору відповідач, взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконував, внаслідок
чого утворилася заборгованість, яка
складається: із суми простроченої
заборгованості за кредитом в розмірі
5454,50 грн.; суми простроченої
заборгованості за процентами - 758,98 грн.;
суми простроченої заборгованості
плати за кредитом в розмірі 3613,50 грн.;
загальної суми пені за несвоєчасне
погашення кредитної заборгованості -
223197,28 грн.; загальної суми трьох
процентів річних від суми простроченої
кредитної заборгованості 1146,53 грн.

Рішенням Диканського районного суду
Полтавської області від 05 грудня 2013
року у задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено у зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

З рішенням суду не погодився
позивач ПАТ «Родовід Банк». Подав
апеляційну скаргу, у якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити заявлені ним позовні
вимоги у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду
таким, що ухвалено внаслідок
невідповідності висновків суду
фактичним обставинам справи, із
порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги вмотивовує тим, що
суд дійшов невірного висновку про
наявність підстав вважати строк
позовної давності пропущеним, вказуючи
на те, що зобов'язання за кредитним
договором не виконано, у зв'язку з чим
триває.

Колегія суддів, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
скарга підлягає до задоволення
частково за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неправильне застосування
судом матеріального або
процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 16 липня 2008 року
відповідач згідно кредитного
договору одержав від Публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
/далі ПАТ "Родовід Банк"/ споживчий
кредит в сумі 5454 грн. 50 коп. з процентною
ставкою за користування ним в розмірі 7
% річних та щомісячною платою за кредит.

Згідно додатку № 1 до кредитного
договору - детального розпису сукупної
вартості споживчого кредиту, який був
узгоджений сторонами при укладенні
вказаного кредитного договору, -
кінцевий термін здійснення останнього
платежу був визначений 16 липня 2010 року.

Також судом встановлено, що
позивачем зобов'язання по наданню
кредитних коштів ОСОБА_1 було виконано
належним чином, відповідач по справі
кредитні кошти отримала, проте в
подальшому свої зобов'язання по
договору не виконувала належним чином.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору у
встановлений договором строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
відсотки. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Згідно ст. ст. 1048 та 1050 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики. Якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 ЦК України. Ст. 631 ЦК
України визначає, що строком договору є
час, протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати
обов'язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту
його укладення. Закінчення строку
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлено, що строк дії
кредитного договору тривав 24 місяці та
кінцевий термін його повернення
закінчився 16 липня 2010 року.

З поданого суду розрахунку
заборгованості видно, що відповідач
почав порушувати зобов'язання за
договором з вересня 2008 року, не
вносячи жодних платежів в рахунок
погашення боргу, і саме з того часу йому
позивачем нарахована неустойка.

При цьому позивач звернувся до
суду лише у липні 2013 року, тобто через
п'ять років після початку порушення
відповідачем ОСОБА_1 договору в частині
внесення платежів, як і не порушував
питання про розірвання договору та
стягнення виданих позичальнику коштів.

З урахуванням викладеного, беручи
до уваги, що з вересня 2008 року позивачу
було відомо про ухилення відповідача
від виконання покладених на нього
зобов'язань по поверненню кредитних
коштів, однак протягом тривалого часу -
більше 6 років - позивач з позовними
вимогами до суду не звертався,
одночасно при цьому як кредитодавець
протягом вказаного періоду
продовжував нараховувати відсотки та
штрафні санкції за користування
кредитом, замість того, щоб
скористатися своїм правом стягнути
заборгованість за кредитним договором
у судовому порядку, місцевий суд дійшов
висновку про зловживання позивачем
своїм правом.

Далі місцевий суд вказував на те,
що згідно ст.ст. 257, 259, 267 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається в
письмовій формі. При цьому строк
позовної давності застосовується при
наявності відповідної заяви сторони у
спорі.

У даному випадку сторони,
укладаючи договір про надання
споживчого кредиту, не обумовили
збільшення строку позовної давності.

В той же час, згідно ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
норми якого є спеціальними нормами, які
регулюють окремий вид правових
відносин, у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності відповідної
заяви сторони у спорі. При цьому зі
спливом строків позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність спливла і до додаткової
вимоги (стягнення неустойки,
накладення стягнення на заставлене
майно тощо).

Це положення також закріплене у п.
31 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" від 30 березня 2012 року №
5, де зазначено, що позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

На підставі цього, вказуючи на те,
що строк позовної давності звернення
позивача до суду із позовними вимогами
про стягнення із відповідача
заборгованості за кредитним договором
розпочався з вересня 2008 року, тобто
початку порушення відповідачем своїх
зобов'язань по сплаті кредиту, та
тривав до вересня 2011 року, а позивач
звернувся з позовом лише у липні 2013
року, суд дійшов висновку про наявність
підстав для відмовив у задоволенні
позову по причині пропуску строків
позовної давності.

Проте з таким висновком колегія
суддів не може погодитися за наступних
обставин.

В матеріалах справи відсутня
заява відповідача ОСОБА_1 про
застосування строків позовної
давності щодо позовних вимог ПАТ
«Родовід Банк».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Відповідно до п. 9.1. Договору сторони
домовилися, що договір діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за ним.

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як "строк дії договору",
так і "строк (термін) виконання
зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору - до
моменту виконання сторонами в
повному обсязі взятих на себе
зобов'язань

Як встановлено судом, ОСОБА_1
перестала виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту з
вересня 2008 року, у той час як з вимогами
про стягнення заборгованості за
кредитом та з вимогами про повернення
кредиту банк звернувся 22 липня 2013 року,
включивши до позовних вимог як всю
заборговану суму.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (чч. 1, 3
ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом
встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору (п. 4.1.24, п. 4.1.25)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) , не пізніше
останнього дня місяця, частково
погашати суму заборгованості за
споживчим кредитом та сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення зобов'язань повернення
кредиту та процентів за користування
ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, вірним є висновок суду
першої інстанції щодо моменту
виникнення у позивача права на
звернення з даним позовом до суду.

Проте, оскільки відповідач ОСОБА_1 не
зверталася з заявою про застосування
строків позовної давності, підстави
для відмови у задоволенні позовних
вимог ПАТ «Родовід Банк» є
необґрунтованими.

Матеріалами справи підтверджено, що
розмір заборгованості ОСОБА_1 за
кредитним договором становить 234 170,80
гривень, яка складається з наступних
нарахувань:

- суми простроченої
заборгованості за кредитом - 5454,50 грн.;

- суми простроченої
заборгованості за процентами - 758,98 грн.;

- суми простроченої
заборгованості плати за кредитом - 3613,50
грн.;

- суми пені за несвоєчасне
погашення заборгованості за кредитом -
124065,90 грн.;

- суми пені за несвоєчасне
погашення процентів по кредиту - 17213,05
грн.;

- суми пені за несвоєчасне
погашення заборгованості плати за
кредитом - 81918,33 грн.;

- суми трьох процентів річних від
суми простроченого кредиту - 637,31 грн.;

- суми трьох процентів річних від
суми прострочених процентів по кредиту
- 88,42 грн.;

- суми трьох процентів річних від
суми простроченої плати по кредиту -
420,80 грн.

Виходячи з вищевикладених обставин,
взявши до уваги наданий позивачем
розрахунок заборгованості за
споживчим кредитом та строки
нарахування вказаних вище платежів,
стягненню з боржника підлягають:

- сума простроченої заборгованості за
кредитом - 5454,50 грн.;

- сума простроченої
заборгованості за процентами - 758,98 грн.;

- сума простроченої
заборгованості плати за кредитом - 3613,50
грн.;

- загальна сума трьох процентів
річних від суми простроченої кредитної
заборгованості - 1146,53 грн., а всього:
10973,51 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення пені
за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом, колегія
суддів виходить з наступного.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції ОСОБА_1 заявлено клопотання
про можливість зменшення судом розміру
заборгованості, враховуючи її тяжке
матеріальне становище.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Пленум ВССУ у Постанові № 5 від 30
березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив, що
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу. При цьому
проценти, які підлягають сплаті згідно
з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у
такому порядку не підлягають зменшенню
через неспівмірність із розміром
основного боргу, оскільки вони є платою
за користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні
частини третьої статті 551 ЦК можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Положення статті 616 ЦК передбачають
право суду за певних умов зменшити
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно-правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

Беручи до уваги юридичну неграмотність
відповідача, розцінюючи клопотання
ОСОБА_1 як заяву про застосування судом
норм ч. 3 ст. 551 ЦК України, та зваживши на
термін звернення позивача з позовом, у
діях якого фактично вбачається
зловживання належним йому правом,
колегія суддів приходить до висновку
про зменшення розміру нарахованої суми
пені, яка значно перевищує загальну
суму заборгованості за кредитом і
складає 223197,28 гривень, до розміру
прямих збитків, стягнувши з
відповідача 11000 гривень пені.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до ст. 88 ЦПК України,
враховуючи часткове задоволення
позовних вимог ПАТ «Родовід Банк»,
пропорційно до розміру задоволених
вимог. Внаслідок цього компенсації за
рахунок відповідача підлягає
сплачений позивачем судовий збір в
сумі 220 гривень 90 копійок.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк»- задовольнити частково.

Рішення Диканського районного
суду Полтавської області від 05 грудня
2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 21973 грн. 51
коп. (двадцять одна тисяча дев'ятсот
сімдесят три гривні п'ятдесят одна
копійка), яка складається з : 10973,51 грн.
заборгованості за кредитом та 11000 пені
за прострочення виконання кредитних
зобов'язань, та судові витрати в сумі 220
грн. 90 коп , а всього : 22194 грн. 41 коп. (
двадцять дві тисячі сто дев'яносто
чотири гривень сорок одна копійка).

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/
В.І. Корнієнко

Судді: /підпис/ Г.Л. Карпушин
/підпис/ П.С. Абрамов

З оригіналом згідно: Суддя
апеляційного суду

Полтавської
області _______ В.І. Корнієнко