Справа №592/679/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Чернобай О. І.Номер
провадження 22-ц/788/694/14 Суддя-доповідач -
Білецький О. М. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Білецького О. М.,

суддів - Кононенко О. Ю., Бойка В. Б.,

за участю секретаря судового засідання
- Кияненоко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 20 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе»

про відшкодування моральної шкоди
завданої професійним захворюванням,

в с т а н о
в и л а :

23 січня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Вимоги мотивував тим, що працюючи на
підприємстві тривалий період у
неналежних умовах, він отримав з вини
роботодавця професійне захворювання,
внаслідок чого втратив 65% професійної
працездатності і став інвалідом ІІІ
групи безстроково, що завдало йому
моральної шкоди, яку просив стягнути з
відповідача у розмірі 13000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м.Суми від 20 лютого 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В.Фрунзе» на користь
ОСОБА_3 9500 грн. моральної шкоди, а на
користь держави 243 грн. 60 коп. судового
збору.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить
зазначене рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Доводить, що суд не врахував вину
працівника, який погоджувався
працювати у таких умовах і мав змогу у
будь-який час розірвати трудовий
договір. Вказує, що позивач не довів
факту завдання йому моральної шкоди, її
розміру, та причинного зв'язку з діями
відповідача. Вважає, що до спірних
правовідносин суд помилково
застосував норми цивільного
законодавства, у той час як трудове
законодавство не передбачає
відповідальності роботодавця у
вигляді відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з професійним захворюванням.
Посилається на пропуск позивачем
встановленого трудовим законодавством
тримісячного строку звернення до суду.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали та
перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
з 29 липня 1974 року по 05 травня 1975 року, з 02
червня 1977 року по 15 серпня 1994 року, з 23
лютого 2004 року по 29 липня 2011 року
працював у ВАТ «Сумське НВО
ім.М.В.Фрунзе» формувальником,
стерженщиком, земледілом і був
звільнений за ст.38 КЗпП України за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію за віком на пільгових умовах
(а.с.5-7).

Згідно з випискою з історії хвороби
№08-06/510 (а.с.23), при обстеженні в НДІ
гігієни праці та професійних
захворювань Харківського
національного медичного інституту у
період з 07 травня 2013 року по 30 травня 2013
року позивачу встановлено такі
професійні захворювання:

- хронічне обструктивне захворювання
легень пилової етиології ІІ стадії у
фазі загострення; емфізема легень ІІ
стадії; легенева недостатність ІІ
ступеню. Захворювання професійне
(встановлене 25 травня 2011 року).

- вібраційна хвороба від впливу
локальної вібрації ІІ стадії
(вегетативно-сенсорна поліневропатія
верхніх кінцівок зі стійкими
вегетативно-трофічними порушеннями на
кистях, ангіоспазмами пальців рук;
міофіброзом м'язів передпліч і
плечового поясу; деформуючий
остеоартроз ліктьових и
променевозапястних суглобів з
контрактурою плечових суглобів,
стійким больовим синдромом і
порушенням функції верхніх кінцівок.
Захворювання професійне від впливу
локальної вібрації, фізичного
перенапруження.

- нейросенсорна туговухість з помірним
ступенем зниження слуху (ІІІ ступінь).
Захворювання професійне від тривалого
впливу шуму на виробництві.

Крім того, встановлено ряд супутніх
захворювань.

На підставі первинного обстеження та
складеного за його наслідками
повідомлення про професійне
захворювання форми П-3, комісія у складі
представників Сумської міської CEC,
адміністрації та профспілкової
організації ВАТ «Сумське МНВО ім.
Фрунзе» і Управління ВД Фонду
ССНВВтаПЗ у Сумській області провела
розслідування випадку хронічного
професійного захворювання позивача, за
результатами якого склала акт
розслідування хронічного професійного
захворювання за формою П-4 від 22 червня
2011 року №36, у якому причиною виникнення
у нього профзахворювання визначила
проведення робіт в умовах підвищених
рівнів шуму, пилу, локальної вібрації,
важкої праці (а.с.8).

Сумська фтизіатрична спеціалізована
МСЕК при первинному огляді встановила
ОСОБА_3 65% стійкої втрати професійної
працездатності та ІІІ групу
інвалідності на строк два роки (а.с.54-57).

Згідно з довідкою цієї ж Сумської
фтизіатричної спеціалізованої МСЕК №
249494 при повторному огляді 18 вересня 2013
року позивачу підтверджено 65% стійкої
втрати професійної працездатності та
ІІІ групу інвалідності безстроково
(а.с.9, 58-61).

За таких правильно і з достатньою
повнотою встановлених обставин, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що у
зв'язку з професійним захворюванням,
отриманим за час роботи на ПАТ «Сумське
НВО ім. М.В.Фрунзе» протягом тривалого
часу в неналежних умовах праці, які
виникли з вини цього відповідача,
позивач зазнав немайнових втрат, а тому
правильно поклав обов'язок їх
відшкодування на даного роботодавця.

При цьому суд правильно виходив, з того,
що у зв'язку із втратою 20 березня 2007
року чинності ст.ст.21, 28, 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються ст.ст.153, 237-1 КЗпП
України, а обов'язок по відшкодуванню
заподіяної працівнику моральної шкоди
внаслідок ушкодження здоров'я через
неналежні умови праці покладено на
роботодавця або уповноважений ним
орган.

Звертаючись до суду позивач просив
захистити його порушені немайнові
права на охорону здоров'я у процесі
своєї трудової діяльності, позовна
давність на захист яких відповідно до
ст.268 ЦК України не поширюється, тому
посилання відповідача на пропуск
строку позовної давності є
безпідставним.

Незважаючи на гарантоване державою
право вільного вибору виду діяльності,
яке передбачене ч.1 ст.43 Конституції
України та абз.2 ст.5-1 КЗпП України,
роботодавець в силу ст.43 Конституції
України, ст.ст.153, 157 КЗпП України та
ст.ст.6, 13 Закону України «Про охорону
праці» зобов'язаний створити
працівнику придатні для роботи
безпечні умови, які б відповідали
санітарно-гігієнічним та нормам
охорони праці.

Посилання апелянта на те, що позивач
був ознайомлений із шкідливими умовами
праці та знав про можливі шкідливі
наслідки для свого здоров'я, не
спростовують факту наявності вини
роботодавця в неналежному
забезпеченні нешкідливих умов праці та
не є підставою для позбавлення
позивача права на отримання
відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про
недоведення факту моральної шкоди є
безпідставними, оскільки втрата
позивачем з вини роботодавця
нормальних життєвих зв'язків
безперечно вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, та безумовно вказує на
заподіяння йому немайнових втрат.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
врахував і роз'яснення п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року №4, та
належно оцінив характер, обсяг
страждань і його немайнових втрат, яких
зазнав позивач та інші обставини,
зокрема стан його здоров'я, тяжкість
вимушених змін у життєвих і виробничих
стосунках і виходив із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим,
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування не вбачається.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім.М.В.Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м.Суми від 20 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -