Справа № 510/1591/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2014 р. Ренійський
районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник
В.І.;

- при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рені цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної
фітосанітарної інспекції Одеської
області Державної ветеринарної та
фітосанітарної служби України (третя
особа -Державна установа «Державна
інспекція з карантину рослин по
Одеській області») про визнання права
постійного користування житлом та
виключення квартири із числа
службових, -

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача -
Державної фітосанітарної інспекції
Одеської області позовні вимоги не
визнав, щодо їх задоволення
заперечував, надав свої письмові
заперечення, відповідно до яких вважав,
що позовні вимоги позивачки не можуть
бути задоволені, оскільки відсутні
правові підстави для зняття зі
спірного житла статусу службового
приміщення, таке житло надається
громадянину за певними умовами ( ст. 6 ЖК
УРСР), а те, що після припинення
трудових відносин позивачки із
Державною інспекцією з карантину
рослин по Одеській області (23.01.2006р.) її
за певними причинами не було виселено з
службового житлового приміщення, не є
підставою для визнання за ОСОБА_1 права
постійного користування житлом та
виключення спірної квартири з числа
службових. Крім того, представник
відповідача вважає, що заявлені
позивачкою вимоги суперечать нормам
ст. 123 ЖК УРСР, п.п. 15, 18 Положення про
порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в
Українській РСР, а також зазначив, що в
даний час у м. Рені продовжується
функціонування прикордонного пункту
карантину рослин, здійснення
відповідних карантинних процедур
державними інспекторами карантинної
служби, що також потребує вирішення
питання про забезпечення їх службовим
житлом, тобто підстави для виключення
житла зі складу службового - відсутні. З
урахуванням вищевикладеної позиції
захисту представник відповідача
просив у задоволенні позовних вимог
відмовити, справу розглянути без його
участі.

Представник третьої особи -
Державної установи «Державна
інспекція з карантину рослин по
Одеській області» щодо задоволення
заявлених вимог заперечував, погодився
і повністю підтримав позицію
представника відповідача, просив про
розгляд справи без його участі.

Позивачка, її представник на
задоволенні позовних вимог наполягали,
свої доводи підтримали, також просили
про розгляд справи без їхньої участі.

В ході розгляду справи судом були
дослідженні наступні докази: копія
службового посвідчення на ім'я ОСОБА_1
від 29.12.2000р.; копія клопотання (листа)
начальника Прикордонної держінспекції
по карантину рослин по Одеській
області від 27.11.2000р.; копія договору
купівлі-продажу від 26.09.2000р. № 20/1
квартири АДРЕСА_1; копія наказу № 36 від
28.09.2000р. про надання житлової площі
спеціалісту інспекції ОСОБА_1; копія
пенсійного посвідчення на ім'я
позивачки; копія довідки про склад
сім'ї позивачки (вона і чоловік); копії
наказів від 04.10.2012р., 05.10.2012р. про заходи
щодо припинення діяльності Державної
інспекції з карантину рослин по
Одеській області; копія акту
здачі-прийому квартири до договору
купівлі-продажу; копія технічного
паспорту на квартиру АДРЕСА_1,
оформленого на ім'я Прикордонної
держінспекції по карантину рослин по
Одеській області.

Судом в ході судового розгляду
справи встановлено, що позивачка
звернулася до суду із позовом із
відповідними вимогами, зазначивши, що в
період з серпня 1971 р. по січень 2006 р.
вона працювала на посаді інспектора, а
згодом завідуючого Ренійським
прикордонним пунктом карантину рослин
Прикордонної державної інспекції з
карантину рослин по Одеській області.
Відповідно до ст.ст. 118-119 ЖК УРСР та
Постанови Ради Міністрів Української
РСР № 37 від 04.02.1988р. «Про службові жилі
приміщення», на підставі наказу
начальника вищевказаної інспекції від
28.09.2000р. № 36 позивачка отримала
квартиру АДРЕСА_1, відповідно до
рішення виконавчого комітету
Ренійської міської ради від 28.12.2000р. №360
їй видано спеціальний ордер на склад
сім'ї з двох осіб. У зв'язку із
досягненням пенсійного віку та виходом
на пенсію ОСОБА_1 в січні 2006р. припинила
трудові відносини із працедавцем,
проте, оскільки її родина не мала
іншого житла, а відповідач не вимагав
їхнього виселення, позивачка із
чоловіком залишилися мешкати у
службовій квартирі та продовжують там
мешкати по теперішній час. Як стверджує
позивачка, вона неодноразово
зверталася до колишнього керівництва
із вимогами про вирішення питання щодо
зміни статусу спірного житла,
посилаючись на те, що вона з підстав ст.
ст. 123, 124, 125, ЖК УРСР не може бути
виселена з займаного службового
приміщення без надання іншого та на п. 6
Положення про порядок надання
службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 04.02.1988р. № 37,
відповідно до якого жиле приміщення
виключається зі статусу службового,
якщо відпала потреба у такому його
використанні, але у досудовому порядку
це питання вирішити не вдалося, у
зв'язку із чим позивачці довелося
звернутися до суду із відповідними
позовом.

Вивчивши матеріали справи, надані суду
докази, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги позивачки обґрунтовані,
знайшли своє підтвердження у судовому
засіданні та підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

За ст. 1 ЖК УРСР відповідно до
Конституції СРСР і Конституції
Української РСР громадяни Української
РСР мають право на житло. Згідно із
ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі
приміщення призначаються для
постійного проживання громадян, а
також для використання у
встановленому порядку як службових
жилих приміщень і гуртожитків. За ч. 4,
5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом. Житлові права охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Правові основи користування
службовими жилими приміщеннями
передбачені статтями 118-1261 ЖК УРСР. При
цьому, відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР
службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв'язку з
характером їх трудових відносин
повинні проживати за місцем роботи
або поблизу від нього. Жиле приміщення
включається до числа службових
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів. Під службові
жилі приміщення виділяються, як
правило, окремі квартири. Відповідно до
ст. 123 ЖК УРСР порядок користування
службовими жилими приміщеннями
встановлюється законодавством Союзу
РСР, цим Кодексом та іншими актами
законодавства Української РСР. До
користування службовими жилими
приміщеннями застосовуються правила
про договір найму жилого приміщення,
крім правил, передбачених статтями 73 -
76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101,
статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Отже, відповідно до вищевказаних вимог
житлового законодавства, у зв'язку із
тим, що ОСОБА_1 працевлаштувалася до
Ренійського прикордонного пункту
пропуску з карантину рослин
Прикордонної державної інспекції з
карантину рослин по Одеській області,
їй було надано службову квартиру
АДРЕСА_1, відповідно до рішення
виконавчого комітету Ренійської
міської ради від 28.12.2000р. №360 було
видано спеціальний ордер на склад сім'ї
з двох осіб. Працювала позивачка за
вищевказаним місцем роботи з серпня 1971
року до січня 2006р. (тобто більше 30
років), коли припинила трудові
відносини у зв'язку із виходом на
пенсію. Крім того, слід звернути увагу
на те, що договір купівлі-продажу
спірної квартири укладався із
Прикордонною держінспекцією по
карантину рослин по Одеській області
(покупцем) 06.09.2000р., 28.09.2000р. було
винесено наказ про надання житлової
площі спеціалісту інспекції ОСОБА_1,
яка на той час вже досягла пенсійного
віку (мала 55 років та отримала пенсійне
посвідчення від 10.08.2000р.) та
продовжувала працювати в
держінспекції до 2006р., тобто до
досягнення нею 61 року.

Відповідно до вимог ст. 124 ЖК УРСР
робітники і службовці, що припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією, а також
громадяни, які виключені з членів
колгоспу або вийшли з колгоспу за
власним бажанням, підлягають
виселенню з службового жилого
приміщення з усіма особами, які з ними
проживають, без надання іншого жилого
приміщення.

Однак, згідно із ст. 125 ЖК УРСР без
надання іншого жилого приміщення у
випадках, зазначених у статті 124 цього
Кодексу, не може бути виселено у тому
числі: осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в установі,
організації, що надали їм службове
жиле приміщення, не менш як десять
років; пенсіонерів по старості,
персональних пенсіонерів.

Отже, право користування та мешкання у
службовому жилому приміщенні залежить
від наявності трудових відносин із
працедавцем, проте законодавство
передбачає і випадки, коли особу, яка
хоча і припинила трудові відносини, але
без надання іншого жилого приміщення
не може бути виселено.

З урахуванням вищенаведеного, судом
було встановлено, що позивачка ОСОБА_1
працювала на підприємстві, яким їй було
надана службова квартира, більше 10
років, весь цей час ОСОБА_1 разом із
своїм чоловіком мешкала у спірному
службовому житлі, сплачувала за надані
ним комунальні послуги і інші належні
платежі, фактично виконуючи вимоги,
встановлені законодавством для сторін
договору найму житлового приміщення.
Крім того, пропрацювавши у відповідача
ще впродовж шести років після
досягнення пенсійного віку, позивачка
вийшла у 2006р. на пенсію зі свого
постійного місця роботи та продовжує
по теперішній час мешкати разом із
родиною за адресою спірного службового
житла, оскільки вимоги про її виселення
зі службового жилого приміщення не
висувалися (до речі й минув строк
позовної давності для пред'явлення цих
вимог), надання іншого житла в порядку
ст. 125 ЖК УРСР колишнім керівництвом
позивачки, відповідачем - їй не
пропонувалося.

Згідно п. 6 Постанови Ради Міністрів
УРСР від 04.02.1988р. № 37 «Про службові
приміщення» жиле приміщення
виключається з числа службових, якщо
відпала потреба в такому його
використанні, а також у випадках, коли в
установленому порядку воно виключено з
числа жилих. Виключення жилого
приміщення з числа службових
провадиться на підставі клопотання
підприємства, установи, організації
рішенням виконавчого комітету
відповідної районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів.

Під час судового розгляду було
встановлено, що потреба у використанні
квартири АДРЕСА_1, як службової, що
рахується зареєстрованою за даними
технічного паспорту за Прикордонною
держінспекцією з карантину рослин по
Одеській області, - відпала. На підставі
ст. 125 ЖК УРСР осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в установі, організації,
що надали їм службове жиле приміщення,
не менше як десять років не може бути
виселено з службових жилих приміщень
без надання іншого жилого приміщення.
Таким чином, позивачка має право на
користування квартирою АДРЕСА_1 і
виселенню без надання іншого житла не
підлягає. З урахуванням
вищевикладеного, доводи відповідача з
приводу того, що в м. Рені продовжується
функціонування прикордонного пункту
карантину рослин, працівники якого
повинні бути забезпечені службовим
житлом, не можуть братися судом до
уваги, оскільки керівництво
відповідача не надало позивачці інше
житлове приміщення в порядку ст. 125 ЖК
УРСР, отже вона має право на постійне
мешкання у раніше наданій їй квартирі,
а оскільки обставини, за якими вона
була надана ОСОБА_1, змінилися, то
спірну нерухомість слід виключити зі
статусу службового житла.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 16 ЦК України, ст.ст. 1, 6, 9,
118-126 ЖК УРСР, п. 6 Постанови Ради
Міністрів УРСР від 04.02.1988р. № 37 «Про
службові приміщення», -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право постійного
користування квартирою АДРЕСА_1.

Виключити з числа службових квартиру
АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.І. Дудник