АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/3914/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Стельмащук П.Я. Провадження
№ 22-ц/789/244/14 Доповідач - Дикун
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Матусів Ю.Б.

з участю сторін - ОСОБА_1, представника
відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 25 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, Тернопільського районного
управління юстиції, Держземагенства в
Тернопільській області, третя особа -
приватний нотаріус Тернопільського
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним договору
дарування та застосування наслідків
недійсності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 25 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, Тернопільського районного
управління юстиції в особі
реєстраційної служби, Тернопільського
районного управління юстиції,
Держземагенства в Тернопільській
області, третя особа - приватний
нотаріус Тернопільського районного
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання недійсним договору дарування
та застосування наслідків недійсності
відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
скасувати та задовольнити заявлені
позовні вимоги, посилаючись на те, що
оскаржуване рішення порушує норми
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

В обгрунтування вимог апелянт
зазначає, що при ухваленні
оскаржуваного рішення судом не взято
до уваги, що спірний договір дарування
вчинений ним під впливом тяжкої
обставини і на вкрай невигідних умовах,
оскільки позивач не знав який розмір
земельної ділянки ним було подаровано
відповідачу, також спірний правочин не
відповідав його внутрішній волі,
вчинений під впливом обману, оскільки
позивач мав намір подарувати
відповідачу земельну ділянку розміром
0,02 га, а не 0,0304 га, а тому такий правочин
підлягає визнанню недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, відповідно до ст.216 ЦК
України. Також апелянт зазначає, що не
був присутній при поділі своєї
земельної ділянки, а підписані ним
документи не міг прочитати, в силу
похилого віку і стану здоров'я.

У судовому засіданні апелянт
підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача апеляційну
скаргу заперечив, рішення суду вважає
законним та обгрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обгрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги,
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, вважає, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає,
виходячи із наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 13.08.2010р. між
позивачем ОСОБА_1 (дарувальником) і
відповідачем ОСОБА_3 (обдарованим) було
укладено договір дарування земельної
ділянки. Договір посвідчено приватним
нотаріусом ТРНО ОСОБА_4 та
зареєстровано в реєстрі за №1 393.
Договір підписано сторонами у
присутності нотаріуса. Також
нотаріусом встановлено особи сторін,
перевірено їх дієздатність та
належність ОСОБА_1 земельної ділянки,
що відчужується.

Висновком амбулаторної
судово-психіатричної експертизи №336
від 03.07.2013р. стверджується, що позивач в
момент укладання оспорюваного
договору дарування від 13.08.2010р.,
усвідомлював значення своїх дій та міг
керувати своїми діями.

Згідно із п. 1 договору, позивач передав,
а відповідач ОСОБА_3 прийняв в дар
належну позивачу земельну ділянку для
ведення садівництва, кадастровий номер
010013016 площею 0,0304 га., що
розташована па території Романівської
сільської ради Тернопільського району
(за межами населеного пункту) в межах
від А до Б землі садового товариства;
від Б до В - землі гр. ОСОБА_1; від В до Г
землі Романівської сільської ради; від
Г до А землі гр. ОСОБА_5, які визначені в
натурі (на місцевості), закріплені
межовими знаками і зазначені у
Державному акті.

Дана земельна ділянка, площею 0,0609 га, що
знаходиться на території Романівської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області належала
позивачу ОСОБА_1 на праві власності, для
ведення садівництва, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю
серії ТР №02571 виданим 15.07.1994р.
Романівською сільською радою.

22.06.2010р. позивач підписав заяву (а.с.74)
про те, що він дає згоду на поділ
належної йому земельної ділянки для
ведення садівництва, розташованої на
території Романівської сільської ради
Тернопільського району, згідно з
планом розподілу земельної ділянки,
виготовленого СМП «Геодезія» на такі
частини: -ділянка №1 площею 0.0305 га; -
ділянка №2 площею 0,0304 га. Справжність
підпису позивача під заявою посвідчив
приватний нотаріус Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
Підпис зроблено в присутності
нотаріуса. Також нотаріус встановив
особу позивача та перевірив його
дієздатність. Заяву зареєстровано в
реєстрі за №1808.

В червні 2010 року позивач звернувся до
директора спільного малого
підприємства «Геодезія» із письмовою
заявою про виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки площею 0.0305 га
та 0.0304 га для ведення садівництва
розташованих на території
Романівської сільської ради
Тернопільського району відповідно із
заявою про згоду на поділ земельної
ділянки площею 0.0609 га від 22.06.2010р. №1808.

В ході виготовлення технічної
документації на земельні ділянки
06.07.2010р. складались акти визначення та
погодження на місцевості зовнішніх меж
земельної ділянки, встановлення в
натурі (на місцевості) зовнішніх меж
земельної ділянки та передачі межових
знаків для забезпечення їх
схоронності. Дані акти підписувались,
зокрема, й позивачем.

03.08.2010р. позивачу було видано два
державні акти на право власності на
земельні ділянки площами 0,0304 га і 0,0305
га. які утворились після поділу
вищевказаної земельної ділянки
позивача площею 0.0609 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу
України, за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги до правочинів. Зокрема,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Їх
невиконання є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Пред'являючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що даний правочин вчинений
ним під впливом тяжких обставин: у
зв'язку з тяжким матеріальним
становищем сім'ї, його хворобою та
хворобою сина; А також, що в момент
вчинення оспорюваного договору
дарування він не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними
внаслідок похилого віку, психічних і
нервових розладів; Крім того, позивач
зазначив, що ОСОБА_3 ошукав його щодо
розміру подарованої земельної ділянки,
оскільки він мав намір подарувати йому
земельну ділянку розміром 0,02 га, а
фактично подарував - розміром 0,0304 га.
При цьому позивач просив визнати
оспорюваний договір недійсним з
підстав, передбачених ст. 225, 230, 233 ЦК
України, одночасно, котрі є
взаємовиключаючими (а.с.2-5; 43).

Суд вжив заходів щодо уточнення ОСОБА_1
підстав та предмета позову, однак,
позивач не уточнив свої вимоги та не
конкретизував підстави визнання
оспорюваної угоди недійсною. Суд,
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
розглянув дану цивільну справу в межах
заявлених позивачем вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно із п.16. постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06.11.2009р. правила статті 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад,нервове потрясіння
тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 )
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Згідно із п.20 даної постанови правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення. Норми статті 230 ЦК України
не застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

За п. 23 постанови Пленуму правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК України, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Оскільки позивачем не доведено та
судом першої інстанції не встановлено,
що оспорюваний договір дарування
вчинено позивачем під впливом тяжкої
обставини, в розумінні вимог ст. 233 ЦК
України, а також, що в момент вчинення
оспорюваного правочину він не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, та що даний правочин
вчинено під впливом обману, суд
обгрунтовано відмовив у визнанні
такого правочину недійсним з цих усіх
правових підстав одночасно та
застосуванні наслідків його
недійсності. Доводи
апелянта, що суд безпідставно не
прийняв до уваги, що даний договір був
вчинений під впливом тяжких обставин:
незадовільного матеріального
становища, обіцянок відповідача
працевлаштувати його та надавати
роботу з меншим фізичним навантаженням
сину колегія суддів вважає
безпідставними. Для того, щоб суд
задовольнив позов про визнання такого
правочину недійсним необхідна
сукупність двох умов: 1)особа вчиняє
правочин під впливом тяжкої для неї
обставини; 2)умови правочину вкрай
невигідні для цієї особи. Оскільки
оспорюваний договір дарування (факт
вчинення саме договору дарування
позивачем не заперечується) належить
до безоплатних правочинів, за їх
умовами обдаровані не мають перед
дарувальником будь-яких зобов'язань
матеріального характеру, а тому такі
договори не може бути визнано
недійсними на підставі ст. 233 ЦК
України.

Посилання апелянта, що відповідач ввів
його в оману відносно розміру
земельної ділянки, оскільки він мав
намір подарувати земельну ділянку
розміром 0,02 га, а не розміром 0,0304 га, як
зазначено в оспорюваному договорі,
колегія суддів не може прийняти до
уваги, оскільки наявність умислу в
діях відповідача і сам факт обману
позивачем не доведено.

Cуд дав належну оцінку зазначеним
позивачем підставам визнання
правочину недійсним та дійшов
правильного висновку про
необґрунтованість вимог про визнання
недійсним договору дарування із
взаємовиключних підстав, передбачених
ст. 225 ЦК України, ст.230 ЦК України та
ст.233 ЦК України.

Колегія суддів, виходячи із мотивів
апеляційної скарги, в межах заявлених
позивачем вимог, не вбачає підстав до
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319, 324; 325 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 25 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області С.І. Дикун