РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого судді Цалко А.А., при
секретарі Сьомченко В.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в місті Ялті цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Готельний
комплекс «Ялта-Інтурист» про
поновлення на роботі та стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовною заявою до відповідача та
просить поновити її на роботі у посаді
комірника складу матеріалів відділу
постачання та стягнути середню
заробітну плату за весь час вимушеного
прогулу, починаючи з 10 вересня 2013 року.

Вимоги мотивовані тим, що вона 10
вересня 2013 року вимушено подала заяву
на звільнення з займаної посади за
власним бажанням, оскільки була у
важкому становищу з причини хвороби
чоловіка, та наміру на звільнення не
мала.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали позовні вимоги
у повному обсязі.

Представник відповідача Публічного
акціонерного товариства «Готельний
комплекс «Ялта-Інтурист» (далі - ПАТ ГК
«Ялта-Інтурист») з позовом не погодився
та також надав суду письмові
заперечення.

Вислухав сторони, з'ясувавши надані
суду письмові докази та встановивши
усі необхідні обставини справи, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позову повинно бути відмовлено з
наступних підстав:

Судом встановлено, що згідно з наказом
по готелю «Ялта» відділення ВАС
«Інтурист» по Кримській області № 258-До
від 12 грудня 1981 року, позивачка була
прийнята на роботу прибиральницею ВМТП
з 01 грудня 1981 року.

Згодом була переведена на посаду
комірника складу матеріалів
складського постачання (наказ №21К від
21 січня 1985р.), а потім комірника складу
матеріалів відділу постачання (наказ №
589-до від 21 липня 2010р.). За час роботи
позивачка зарекомендувала себе з
позитивної сторони, про що не заперечує
відповідач.

Тривалий час, до моменту звільнення,
позивачка у зв'язку з хворобою свого
чоловіка перебувала у неодноразових
відпустках згідно до поданих нею заяв,
а саме:

з 13 травня 2013 р. до 04 червня 2013 р. - їй
було надано щорічну основну відпустку
(Наказ № 504-до від 23.05.13р.);

з 06 червня 2013 р. до 07 липня 2013 р. - була
надана відпустка без збереження
заробітної плати (Наказ № 595-до від
12.06.13р.);

з 08 липня 2013 р. до 06 серпня 2013 р. - була
надана відпустка без збереження
заробітної плати працівнику, який
доглядає за хворим чоловіком, який за
висновком медичного закладу потребує
постійного догляду;

з 07 серпня 2013 р. до 21 серпня 2013 р. - була
надана відпустка без надання
заробітної плати (Наказ № 944-до від
21.08.13р.);

з 22 серпня 2013 до 28 серпня 2013 р. - було
надано щорічну основну відпустку
(Наказ № 974-до від 28.08.13р.) (а.с.70-82).

По закінченню останньої відпустки,
позивачка з 29 серпня 2013 року на роботу
не виходила, у зв'язку з чим,
працівниками підприємства були
складені акти про відсутність ОСОБА_1
на робочому місці з 29 серпня 2013 року до
10 вересня 2013 (а.с.101-108). Цю обставину
також не заперечує позивачка.

Позивачка з'явилася 10 вересня 2013 року
на роботу та написала заяву про
звільнення за власним бажанням, у
зв'язку з виходом на пенсію з виплатою
матеріальної винагороди у розмірі 3000
грн. з 10 вересня 2013 року (а.с.50). Інших
причин у заяві вона ніяких не
вказувала. Суд оглядав у судовому
засіданні оригінал цієї заяви та
встановив, що на оригіналі заяви зверху
олівцем дописані невідомою людиною
слова: «у зв'язку з доглядом за важко
хворим чоловіком». Але ж позивачка
також підтвердила, що це нею не
написано.

Враховуючи складне становище в сім'ї
позивачки, керівництвом підприємства,
яким ці обставини були відомі не
застосовувалися заходи
адміністративного стягнення за
прогули.

Судом достовірно встановлено, що
вказану заяву на звільнення подано
позивачкою з її власної ініціативи, без
будь-якого примусу з боку відповідача.

Позивачкою не надано суду будь яких
доказів того, що відповідач вимусив її
звільнитися з підприємства.

У відповідності зі ст. 38 КзПП
України,- працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною - інвалідом, догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом
першої групи; вихід на пенсію;
прийняття на роботу за конкурсом, а
також з інших поважних причин), власник
або уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

10 вересня 2013 року підприємством
відповідача був виданий наказ № 1046-к
про звільнення ОСОБА_1 за власним
бажанням в день, про який просила
позивачка, тобто з 10 вересня 2013 року.

При оформленні звільнення ОСОБА_1
відмовилася від отримання трудової
книжки і підпису в наказі про
звільнення № 1046-к, при цьому позивачка
розписалася в ознайомленні з даним
наказом під прізвищем свого чоловіка,
ОСОБА_4, який також був звільнений цим
самим наказом з посади за домовленістю
сторін з 01 вересня 2013 року (а.с.51-52).

Цю обставину позивачка також
підтвердила у судовому засіданні, а
тому не потребує доказів та суд робить
висновок, що позивачці було відомо, що
наказ про її звільнення згідно до її
заяви прийнятий.

В результаті відмови ОСОБА_1 від
отримання трудової книжки
співробітниками дирекції з персоналу
був складений відповідний акт від 10
вересня 2013 року ( а.с.53).

11 вересня 2013 року ПАТ ГК
«Ялта-Інтурист» надіслало ОСОБА_1
листа (вих. № 04-1/4196) про необхідність
з'явитися за отриманням трудової
книжки. Аналогічний лист від 23 жовтня
2013 року (вих. № 04-1/4882) було направлено
ОСОБА_1 повторно. Дані листи
направлялися рекомендованою
кореспонденцією (з повідомленням про
вручення) за адресою ОСОБА_1, зазначеним
у розділі «місце проживання» її
паспорта, а так само в її особовій
картці працівника ПАТ ГК
«Ялта-Інтурист»: АДРЕСА_1. Дана
кореспонденція була повернута на
адресу відправника з позначкою «не
проживає» (а.с.85-88).

30 жовтня 2013 року позивачка отримала 3000
грн. матеріальні кошти у зв'язку зі
звільненням з роботи на пенсію
відповідно до колективного договору.
Це вона підтвердила у судовому
засіданні та надала копію квитанції
(а.с.10).

Згідно з пунктом 4.1. Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої Наказом
Міністерства праці України від 29
липня1993р. № 58, - при затримці видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу,
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Відповідно до п. 4.2 цієї Інструкції,-
якщо працівник відсутній на роботі в
день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки з письмової
згоди працівника. Судом встановлено, що
письмової згоди на пересилку поштою
своєї трудової книжки ОСОБА_1 не
надавала.

Таким чином, суд вважає, що
затримка видачі трудової книжки
позивачці сталася не з вини ПАТ ГК
«Ялта-Інтурист», а в результаті дій
позивачки, яка сама не прийняла ніяких
мір до того, щоб отримати трудову
книжку. Як пояснила суду позивачка,
вона була у такому складному
психічному стані, що не придавала цім
обставинам необхідного значення та
вважала можливим у подальшому
повернутися на роботу.

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 від
12 грудня 2013 року, наявною в матеріалах
справи (а.с.49), станом на день її
звільнення за останні шість місяців
роботи позивачці було нараховано (до
виплати): за березень 2492,72 грн., за
квітень 2428,57 грн., за травень 2599,65 грн.,
за червень 48,83 грн., за липень 0,00 грн., за
серпень 413,67 грн.. Згідно з платіжною
відомістю на перерахування заробітної
плати за другу половину серпня 2013 р.
ОСОБА_4. на її рахунок було перераховано
413,67 грн. (а.с.49). Тобто, розрахунок з
позивачкою був проведений ще до
моменту її звільнення.

У вересні 2013 року позивачка на роботу
вже не виходила. Отже, заробітна плата
їй не нараховувалася. Таким чином,
заборгованість по заробітній платі на
день звільнення ОСОБА_1 була відсутня.

Позивачка в своїй заяві та у судовому
засіданні також посилається на частину
2 статті 38 КзПП України, якою
передбачено, що, якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
то власник або уповноважений ним орган
не вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошений інший працівник,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Суд не може погодитись з цими доводами
позивачці, оскільки позивачка фактично
не вийшла на роботу ще 29 серпня 2013 року
після закінчення останньої відпустки,
а 10 вересня 2013г. на робоче місце не
виходила, а тільки написала заяву про
звільнення з 10 вересня 2013 року та пішла
до дому. Цю обставину позивачка також
не заперечує, а тому суд не може
застосовувати до даних правовідносин
цю норму Закону.

Крім того, згідно з наказом ПАТ ГК
«Ялта-Інтурист» № 1083-до від 18 вересня
2013 року на посаду комірника складу
матеріалів відділу постачання, раніше
займану позивачкою, з 18 вересня 2013 року
прийнята ОСОБА_6 (а.с.92-93).

Суд також не може прийняти, як доказ
копію заяви її від 16 жовтня 2013 року
(а.с.14), яку вона начебто віддала
працівнику відділу кадрів про те, що
вона просить вважати свою заяву
недійсною, оскільки вона була написана
під тиском важких обставин та в стані
стресу. По-перше, ця заява не передана
була відповідачу відповідно до Закону
та не зареєстрована. А по-друге, ця
заява датована більш ніж чим через
місяць з моменту звільнення, що не може
мати ніяких правових наслідків з боку
відповідача.

24 вересня 2013 року чоловік позивачки -
ОСОБА_4 помер.

24 жовтня 2013 року позивачка звернулась
до відповідача з заявою про видачу їй
копій наказів про прийом на роботу, про
звільнення, копію заяви про звільнення,
копію трудової книжки та копію
трудового договору (а.с.94).

Тільки 12 листопада 2013 року позивачка
звернулась до Дирекції по персоналу де
отримала усі вказані документи, у тому
числі трудову книжку, що
підтверджується актом (а.с.95).

Суд також не може погодитись з доводами
позивачки про те, що вона вважала себе
не звільненою, оскільки вона не
отримала трудову книжку та не передала
іншому працівнику матеріальну
відповідальність згідно до своєї
посади, з підстав, які суд вже вказав.
Крім того, це не може бути законною
підставою для поновлення позивачки на
роботі. З травня 2013 року замість
позивачки працювали інші робітники,
оскільки вона була у відпустках, а
потім з 18 вересня 2013 року прийнята на
роботу відповідно до Закону та працює
інша особа.

Згідно зі ст. 235 КзПП України, - у разі
звільнення без законних підстав або
незаконного переведення на іншу
роботу, працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Суд, з урахуванням усіх вказаних
обставин та доказів, приходить до
висновку, що відповідачем при
звільненні позивачки не були порушені
норми трудового законодавства, що
виключає законні підстави для
поновлення позивачки на роботі. Суд
вважає, що позивачка була звільнена з
посади на законних підставах, за її
власною заявою з мотивів, які прямо
передбачені Законом, що давало право
відповідачу прийняти наказ в день
подачі заяви про звільнення.

Згідно частини 4 статті 235 КзПП України,-
у разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Однак, як зазначалося вище, суд вважає,
що затримка видачі трудової книжки
викликана не з вини ПАТ ГК
«Ялта-Інтурист», оскільки відповідачем
було вжито всі передбачені
законодавством заходи для дотримання
прав працівника і своєчасного
отримання позивачкою її трудової
книжки.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 38,47, 48,
232,233, 235, 236 КзПП України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 про поновлення на
роботі на посаді комірника складу
матеріалів відділу постачання
Публічного акціонерного товариства
«Готельний комплекс «Ялта-Інтурист» та
про стягнення з Публічного
акціонерного товариства «Готельний
комплекс «Ялта-Інтурист» на її користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 10 вересня 2013 року до дня
поновлення на роботі - відмовити

Рішення суду може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційному
суду АРК через Ялтинський міський суд в
порядки та строки, передбачені ст. ст.
294-296 ЦПК України.

СУДДЯ: