АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Коток К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 26 листопада 2013р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

про визнання майна спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на Ѕ частину спільного майна,

встановила:

у березні 2009р. позивач звернувся до
суду з позовом про визнання спільною
сумісною власністю його та ОСОБА_6
квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2,
автомобіль марки «Фольксваген», 1991р.
випуску, державний номер НОМЕР_1, гараж
у ГБК «Схід» по вул. Північній, 5 у м.
Києві та визнання за ним права
власності на Ѕ частину зазначеного
майна.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що з 1998р. по червень
2008р. проживав однією сім'єю з ОСОБА_6,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. За період
спільного проживання ними були
придбано вищезазначене майно, яке було
зареєстровано на померлу. Оскільки він
не є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_6,
для захисту своїх прав просив визнати
за ним право власності на зазначене
майно.

Рішенням суду від 26 листопада
2013р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, а саме ст. 17 Закону
України «Про власність», та
неправомірне не врахування рішення
суду, яким встановлений факт спільного
проживання його та ОСОБА_6 без
реєстрації шлюбу у період придбання
майна, а також не взяття до уваги
доказів, які були надані у
підтвердження його трудової участі у
придбанні спільного майна.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та його
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, який заперечував проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що згідно з
довідки кооперативу по будівництву та
експлуатації індивідуальних гаражів
«Схід» від 21 листопада 2008р. 10 жовтня
2001р. ОСОБА_6 внесено пайовий внесок у
сумі 21 200грн.; згідно свідоцтва про
реєстрацію транспортного

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/2083/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Жежера О.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.засообу від 12
червня 2001р. за ОСОБА_6 зареєстровано
автомобіль «Фольксваген»,

-
2 -

1991р. випуску, державний номер НОМЕР_1;
згідно листа Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права вланості на об'єкти
нерухомого майна від 26 листопада 2008р.
на підставі договору купівлі-продажу
від 14 вересня 2000р. ОСОБА_6 є власником
квартири АДРЕСА_1, а на підставі
договору купівлі-продажу від 19 серпня
2003р. ОСОБА_6 є власником квартири
АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх безпідставності та
недоведеності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

У п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 16 від 12
червня 1998р. «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» було роз'яснено, що спори про
поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність», відповідних
норм Цивільного Кодексу України і з
урахуванням роз'яснень, даних Пленумом
Верховного Суду України в п. 5 постанови
від 22 грудня 1995р. № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності».

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22 КпШС
України, який був чинним до 1 січня 2004
року, спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 "Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності" (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу (статті 16
Закону "Про власність", статті 22 КпШС
України), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (пункту 1
статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17
Закону України "Про власність"), тощо.

У справі 6-135цс13 Верховний Суд України
зробив правовий висновок, відповідно
до якого майно, набуте до 1 січня 2004 року
під час спільного проживання особами,
які не перебувають у зареєстрованому
шлюбі між собою, є об'єктом їхньої
спільної сумісної власності, якщо: 1)
майно придбане внаслідок спільної
праці таких осіб, як сім'ї (при цьому
спільною працею осіб слід вважати їх
спільні або індивідуальні трудові
зусилля, унаслідок яких вони одержали
спільні або особисті доходи, об'єднані
в майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними. У зв'язку із цим суду під час
вирішення спору щодо поділу майна,
набутого сім'єю, слід установити не
лише обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Рішення суду Верховного Суду України
відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів
України при застосуванні тих самих
норм матеріально-

- 3 -

го права у подібних правовідносинах.

Однак, позивачем не було надано суду
першої інстанції належних та достатніх
доказів у підтвердження своєї участі у
придбанні спірного майна.

Доводи апеляційної скарги, що участь
позивача у придбанні майна
підтверджується копією його трудової
книжки та довідками про заробітну
плату ОСОБА_6, згідно яких він працював
разом із ОСОБА_6 на одному підприємстві,
та отримував заробітну плату, колегія
суддів вважає недостатніми для
підтвердження факту участі позивача
своїми доходами у придбанні майна.

При цьому, позивачем не було надано
доказів у підтвердження отримання ним
заробітної плати та її розміру, що не
дає можливості зробити висновок про
рівну участь його та ОСОБА_6 у придбанні
спірного майна.

На думку колегії суддів, довідки про
отримання ОСОБА_6 певної заробітної
плати та відмітка у трудовій книжці
позивача про його роботу на цьому ж
підприємстві, не можуть бути
достатніми доказами у підтвердження
того, що позивач отримував аналогічну
заробітну плату, а також, що отримані
ним доходи були об'єднанні з коштами
ОСОБА_6 для придбання спільного майна.

Посилання апелянта та його
представника на те, що факт проживання
позивача та ОСОБА_6 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, який встановлено
рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 2 лютого 2009р., підтверджує,
що придбане майно є їх спільним,
колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки до відносин, які виникли до

1 січня 2004 року, застосовуються
положення Кодексу про шлюб та сім'ю
України, яким не передбачено
можливості визнання факту спільного
проживання без реєстрації шлюбу як
підстави для визнання набутого майна
спільною сумісною власністю.

Крім того, сам факт перебування у
фактичних шлюбних відносинах без
установлення ведення спільного
господарства, побуту та бюджету не є
підставою для визнання права власності
на половину майна за кожною зі сторін.

Позивачем не було надано суду першої
інстанції доказів у підтвердження
ведення з ОСОБА_6 спільного
господарства, побуту, що у них був
спільний бюджет, який вони
використовували на придбання спірного
майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що позивачем
позовні вимоги належними доказами
доведені не були.

Судом повно з'ясовані обставини справи,
оцінені надані сторонами докази,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 26 листопада 2013р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: