АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/523/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Спаї В.В. Доповідач - Калиновський
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі - Півненко С.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_3 і
посилаючись на те, що за договором
позики, який був укладений 08.11.2008 р. між
нею та відповідачем, останній отримав у
борг 15000 євро, що за курсом Нацбанку
станом на 01.01.2013 р. становить 157800 грн., та
зобов'язався повернути борг після
продажу належного йому автомобіля.

26.10.2012 р. позичальник частково
повернув борг в сумі 5000 грн., утім від
повернення суми остаточно
відмовляється, у зв'язку з чим
позивачка просить стягнути з нього на
її користь 152800 грн. та судові витрати по
справі.

В якості співвідповідача по справі
за клопотанням відповідача ухвалою
суду залучено ОСОБА_4

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 жовтня 2013 року у задоволені позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
стягнення суми боргу відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, позивачка
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд виходив з того, що нею
пропущено строк позовної давності,
який сплив 28.05.2012 року.

З такими висновками суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що 08.11.2008 р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
позики, за яким останній отримав у борг
15000 євро та зобов'язався повернути його
після продажу належного йому
автомобіля BMW X3. Однак зобов'язання
виконав частково, повернувши позивачці
26.10.2012 року лише 5000 грн.

Автомобіль BMW X3, що належав
відповідачеві, був проданий ним 28.05.2009
року за 20000 євро під час проживання в
Італії.

В обґрунтування своїх позовних
вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що про
продаж ОСОБА_3 у травні 2009 року
автомобіля вона не знала, він їй про це
не повідомляв і з документами про
продаж не ознайомлював.

Доказів іншого відповідач ОСОБА_3
на обґрунтування своїх заперечень на
позов, відповідно до ст.10 ЦПК України,
суду не надав.

Виходячи зі змісту ст.ст. 256-257 ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.252 ЦК України,
строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

За ст. 253 ЦК України, перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 ЦПК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання, перебіг
позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Вирішуючи спір, суд зазначені
обставини справи та вимоги закону не
врахував. При відсутності доказів того,
що позивачка знала про продаж
відповідачем ОСОБА_3 свого автомобіля,
та коли саме вона про це дізналася, суд
помилково дійшов висновку про пропуск
ОСОБА_2 строку позовної давності.

Як видно з матеріалів справи, на
час отримання ОСОБА_3 грошей за
договором позики, він знаходився у
зареєстрованому шлюбі з донькою
позивачки ОСОБА_4 і отримані ним гроші
були використані в інтересах сім*ї на
придбання квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 19.11.2008 року і не
заперечувалось відповідачем. Шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний 18.09.2009
року.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

За змістом ч. 2 ст. 60 СК України
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісно власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 61 СК
України, об'єктом права спільної
сумісно власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України,
у разі вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України,
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Враховуючи викладене, а також те,
що гроші в сумі 15000 євро, отримані
ОСОБА_3 за договором позики використані
ним в інтересах сім*ї, що, відповідно до
ст.65 СК України, створює обов'язки за
цим договором для другого з подружжя,
повернуті особисто відповідачем
26.10.2012 року лише частково в сумі 5000 грн.,
після розірвання шлюбу з ОСОБА_4,
колегія суддів вважає за необхідне
рішення суду скасувати і ухвалити нове,
яким стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 в рахунок повернення боргу 82675
грн., що складає ? частину від отриманої
суми за договором позики за курсом
Національного Банку України станом на
13.02.2014 року (1 євро =11,69 грн.) та за
відрахуванням сплачених ним
позичальнику 5000 грн. (15000 євро х11,69 грн.: 2
- 5000 грн.).

Оскільки позовних вимог до ОСОБА_4
позивачка ОСОБА_2 не заявляла, і не
позбавлена можливості зробити це в
наступному, в решті позовних вимог їй
необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають
стягненню витрати по сплаті судового
збору пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог в розмірі
1100 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 жовтня 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про стягнення суми боргу задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 82675 грн. та
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1100 грн.

В задоволені решти позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: