АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 688/3908/13-ц
Провадження № 22-ц/792/130/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Фанди В.П.,

при
секретарі : Гриньовій А.М.

з участю : позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 688/3908/13-ц за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шепетівського міськрайонного суду від
21 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Шепетівської міської ради про визнання
права на приватизацію.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача, її представника, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом,
вказувала, що в січні 2005 року КБМП
"Промжитлобуд", їй, як працівнику,
надало для проживання кімнату № 101 у
гуртожитку по вул. АДРЕСА_1 З 27 січня 2005
року вона зареєстрована у вказаному
жилому приміщенні і з того часу
постійно проживає. Позивачка
зазначала, що з метою приватизації
займаного нею житла, звернулась у
виконавчий комітет Шепетівської
міської ради щодо надання відповідного
дозволу. Однак рішенням виконавчого
комітету Шепетівської міської ради від
26 червня 2013 року їй відмовлено в
наданні дозволу. Вказувала, що
підставою відмови стала довідка
кооперативу по переобладнанню
гуртожитку в житловий будинок про її
проживання у гуртожитку лише з 2011 року
і акти перевірки, які підтверджують її
відсутність. Посилаючись на
незаконність вказаної довідки та
актів перевірки, позивачка просила суд
ухвалити рішення, яким визнати за нею
право на приватизацію житлової секції
№ 101 в гуртожитку по вул. АДРЕСА_1
стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Шепетівського міськрайонного
суду від 21 листопада 2013 року в
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
вважає вказане судове рішення
незаконним, просить його скасувати,
ухвалити нове, яким задоволити позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм процесуального права. Вказує, що
при вирішенні спору суд дав невірну
оцінку поданим доказам, поясненням
сторін, а також не дослідив усі докази,
які мають значення для вирішення
справи. Зазначає, що суд при
дослідженні письмових доказів дав
необ'єктивну оцінку актам про
непроживання. Зокрема, не перевірив час
їх складення, обставини при яких вони
складались, не перевірив дійсність
підписів. Також суд

________________________________________________________________________
_____

Головуючий у першій інстанції -
Стаднічук Н.Л. провадження №
22-ц/792/130/14

Доповідач - Костенко А.М.

Категорія № 57

безпідставно взяв до уваги довідку
кооперативу "Світанок", який не мав
повноважень на видачу такої довідки. В
порушення ст.ст. 179, 185 ЦПК України не
досліджував витяг з рішення
виконавчого комітету Шепетівської
міської ради від 17 листопада 2011 року.
Суд не допитав свідка ОСОБА_4 На думку
апелянта, суд невірно критично оцінив
довідку КБМП "Промжитлобуд" № 102 від 12
листопада 2012 року і показання свідків
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Також вказує, що суд
невірно вважав достатнім доказом
квитанцію про оплату
житлово-комунальних послуг за червень
2011 року. Крім того, апелянт просить
дослідити нові докази, які не були
досліджені під час розгляду справи.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 та ч.
2 ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції послався на ті
обставини, що позивачка менше п'яти
років проживає в гуртожитку та
наявність рішення органу приватизації
про відмову в наданні дозволу на
приватизацію кімнати гуртожитку.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

Так судом встановлено, що на
підставі рішення адміністрації та
профкому КБМП "Промжитлобуд" № 15 від 19
січня 2005 року ОСОБА_1 отримала ордер на
вселення в кімнату АДРЕСА_1 який на той
час належав КБМП "Промжитлобуд".

У вказаній кімнаті з 27 січня 2005
року по теперішній час зареєстровано
місце проживання позивачки та вона в
цій кімнаті фактично проживає.

17 травня 2011 року гуртожиток по АДРЕСА_1
переданий КБМП "Промжитлобуд" в
комунальну власність територіальної
громади м. Шепетівка.

5 червня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
виконавчого комітету Шепетівської
міської ради з заявою про надання
дозволу на приватизацію кімнати
АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Шепетівської міської ради народних
депутатів № 127 від 26 червня 2013 року в
задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В роз'ясненнях виконавчого комітету
на заяву ОСОБА_1 зазначено, що в
задоволенні заяви відмовлено з
посиланням на ст. 1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» з тих підстав,
що вона проживає в гуртожитку менше
п'яти років.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» сфера дії цього
Закону поширюється на громадян, які не
мають власного житла, більше п'яти
років на законних підставах
зареєстровані за місцем проживання у
гуртожитках та фактично проживають у
них.

Стаття 4 вказаного Закону визначає, що
громадяни, на яких поширюється дія
цього Закону, мають право на
приватизацію житлових приміщень у
гуртожитках, які перебувають у
власності територіальних громад і
можуть бути приватизовані відповідно
до закону. Приватизація житлових
приміщень у гуртожитках здійснюється
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" з урахуванням особливостей,
визначених цим Законом.

Згідно п. 14 Положення про порядок
передачі квартир (будинків), жилих
приміщень у гуртожитках у власність
громадян, затвердженого наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України, від 16.12.2009, № 396 громадяни, які
проживають у гуртожитках, що
перебувають у власності підприємств,
установ, організацій, утворених у
процесі корпоратизації чи
приватизації, набувають право на
приватизацію займаних жилих приміщень
після передачі таких гуртожитків у
комунальну власність та за умови, що
вони фактично проживають у таких
гуртожитках правомірно і тривалий час
(не менше п'яти років).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1 на законних підставах
проживає та зареєстрована в кімнаті №
101 гуртожитку з 27 січня 2005 року по даний
час. Тобто більше п'яти років. Іншими
житловими приміщеннями на права
власності не володіє та іншого
власного житла немає.

Прийшовши до висновку, що ОСОБА_1 більше
п'яти років не проживає в спірній
кімнаті гуртожитку, суд послався на
акти перевірки її проживання від 4
грудня 2009 року, 21 червня 2010 року, 15
вересня 2010 року, 5 січня 2011 року, 11
червня 2011 року, які були складені,
кожний раз окремо, іншими мешканцями
гуртожитку без участі представників
власника гуртожитку КБМП
"Промжитлобуд" та адміністрації
гуртожитку. При чому в самих актах не
вказано саме з якого періоду позивачка
не проживає в гуртожитку, не зазначено
поважність чи неповажність причин її
відсутності, чи зберігаються в кімнаті
її речі, чи користується вона цими
речами.

Також суд першої інстанції не взяв до
увагу довідки директора КБМП
"Промжитлобуд» та голови профкому,
згідно якої ОСОБА_1 з 1 лютого 2005 року по
17 травня 2011 року була зареєстрована та
фактично проживала в кімнаті АДРЕСА_1
повністю сплачувала за цей період
квартплату.

З позовною заявою про втрату права
ОСОБА_1 користуванням гуртожитком чи
виселення її з гуртожитку з визнанням
неповажності її причин не проживання в
гуртожитку відповідач до суду не
звертався, такі рішення судів про
визнання позивачку такою, що втратила
право користування кімнатою в
гуртожитку чи її виселення з даної
кімнати відсутні. Поважність причин
непроживання ОСОБА_1 в гуртожитку
судами не встановлювалась .

При цьому фактично суд, прийшовши до
висновку, що ОСОБА_1 менше п'яти років
проживає в гуртожитку, взяв за основу
проміжок часу - останні п'ять років
перед зверненням позивачки з заявою
про приватизацію.

Однак чинним законодавством, а саме ст.
1 Закону України «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків» не передбачено, що сфера
дії цього Закону поширюється на
громадян, які більше саме останніх
п'яти років років на законних
підставах зареєстровані за місцем
проживання у гуртожитках та фактично
проживають у них.

Якщо навіть і взяти до уваги факт
непроживання ОСОБА_1 в спірному
гуртожитку в період, який зазначено в
актах, то в сукупності з 27 січня 2005 року
по 5 червня 2013 року ОСОБА_1 прожила та
зареєстрована в гуртожитку більше
п'яти років. Доказів її не проживання в
гуртожитку в період з 2005 по 2009 роки
відповідачем взагалі не надано.

З 2011 року по 2013 рік та на час
подання заяви про приватизацію ОСОБА_1
фактично проживала в гуртожитку, що не
заперечується і відповідачем.

Не заслуговують на увагу і
посилання суду першої інстанції на
наявність рішення органу приватизації
про відмову в наданні дозволу на
приватизацію кімнати гуртожитку.

Відповідно до ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
особистого немайнового чи майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання права.

Саме за визнанням свого
оспорюваного права на приватизацію
кімнати гуртожитку позивачка і
звернулась до суду, що не позбавляє її
права звернутись в послідуючому до
суду з позовом щодо правомірності
рішення виконавчого комітету
Шепетівської міської ради народних
депутатів № 127 від 26 червня 2013 року про
відмову в задоволенні її заяви.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що на ОСОБА_1
поширюється дія ст. 1 Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» та є в
наявності всі обставини, передбачені
цією нормою Закону, які дають ОСОБА_1
право на приватизацію кімнати в
гуртожитку.

З врахуванням конкретних обставин
справи та вимог чинного законодавства
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
підстав неправильного застосування
норм матеріального права з ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог позивача.

Однак, при цьому позовна заява
підлягає задоволенню частково.

В своїх позовних вимогах позивач
просить визнати за нею право на
приватизацію житлової секції АДРЕСА_1
та, як видно з матеріалів справи, площа
цієї секції складає 37,29 кв. м. В той же
час відповідно до ордеру на вселення
позивач отримала право на вселення та
проживання в житловій кімнаті № 101
гуртожитку, площею 30 кв.м. і саме на
приватизацію цього житлового
приміщення, яке вказане в ордері, у
позивачки виникло відповідне право.
Доказів надання позивачу для
проживання саме житлової секції нею
суду надано не було.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного
суду від 21 листопада 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого
комітету Шепетівської міської ради про
визнання права на приватизацію
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на
приватизацію кімнати АДРЕСА_1

В решті позову відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету
Шепетівської міської ради на користь
ОСОБА_1 судові витрати в сумі 172 грн. 05
коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :
(підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя
А.М. Костенко