Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22-ц/797/200/14
інстанції Гапонов Д.Ю.
Доповідач у апеляційній
інстанції Козуб О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

Головуючого, судді - Козуб
О.В.,

суддів - Клочка
В.П., Моцного М.В.,

при секретарі -
Малаховій Н.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення
Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 25 березня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні власністю, стягнення
матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5, змінивши
протягом судового розгляду справи
позовні вимоги, просила витребувати її
земельну ділянку НОМЕР_1 в межах
землекористування СТ «Байдарська
долина» з незаконного володіння
відповідача, знести самовільну будову -
паркан, зведений відповідачем на її
земельній ділянці, зобов'язати
відповідача відновити паркан по межі
визначеній державним актом та яка
розподіляє їх земельні ділянки в
первісному стані висотою не більше 60
см, засипати вигрібну яму, збудовану
відповідачем та розташовану біля межі
їх земельних ділянок, стягнути
матеріальну шкоду у розмірі 5500 гривень,
відшкодувати моральну шкоду у розмірі
5000 гривень, мотивуючи вимоги тим, що
вона є власником земельної ділянки
НОМЕР_1 в межах землекористування СТ
«Байдарська долина». Користувачем
суміжної земельної ділянки НОМЕР_2 є
відповідач ОСОБА_6 В 2009 році на її
земельну ділянку нахилився паркан з
земельної ділянки відповідача. У
березні 2010 року відповідач почала
ремонтувати паркан, який поділяє
вказані земельні ділянки, в результаті
чого відповідачем було вирито канаву, а
земля з неї висипана на її земельну
ділянку, що підтверджується актом від 24
квітня 2010 року, складеним комісією СТ
«Байдарська долина». У квітні 2010 року
вона дізналася, що канава забетонована,
а земля від канави залишилась на її
земельній ділянці. Крім того, на її
земельній ділянці залишилися плити від
паркану, які роздрібнені на маленькі
частини та розкидані по периметру
паркану на відстані трьох метрів.
Внаслідок встановлення паркану,
відповідач здійснила бетоні заливки
розміром 48х45, 65х53 см, 44х50 см, 42х50, 45х50 см,
55х90, 75х60, про що 24.04.2010 року складено акт
комісій СТ «Байдарська долина». Після
виявлених порушень, відповідач
прибрала з її земельної ділянки
бетонні плити, а землю розташувала на
її земельній ділянці, присипав
будівельний мотлох. Відповідач
здійснила самовільне захоплення
частини її земельної ділянки. Крім
того, паркан, який встановлений
відповідачем, має висоту 2 метра,
внаслідок чого її земельна ділянка
затемнена. Також, відповідачем в
порушення ДБН збудовано на межі
земельних ділянок вигрібну яму, яка
негерметична та має нахил на її
земельну ділянку. Вона збудована без
проекту та погодженням з СЕС.
Відповідачем при зведенні огорожі
знищено 20 кущів смородини, які росли на
її земельній ділянці, та знищено
плодорідний грунт землі, що
підтверджено актом від 24.05.2010 року.
Розмір 5000 гривень та підстави
відшкодування моральної шкоди
обґрунтовувала тим, що неправомірними
діями відповідача по захопленню її
земельної ділянки шляхом встановлення
огороджень, знищенням кущів смородини,
забруднення її земельної ділянки
будівельним брудом, встановленням
каналізаційної криниці на межі її
земельної ділянки, встановлення
2-метрового паркану, потягло
спричинення їй моральної шкоди, яка
полягає в перебуванні її у стресовому
стані, погіршення сну, необхідність її
звертатись до контролюючих органів,
звернення за захистом її прав в
судовому порядку. Зважаючи, що
вказаними незаконними діями
відповідача порушено її право на
користування власністю, посилаючись на
ст.ст.16, 23, 386 ЦК України, ст.ст.93, 103, 106
Земельного кодексу України, просила
позов задовольнити.

Заочним рішенням Балаклавського
районного суду м.Севастополя від 25
березня 2013 року позовні вимоги
задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 з
боку ОСОБА_5 перешкоди у користуванні
частиною земельної ділянки НОМЕР_1,
розташованої у межах СТ «Байдарська
долина» с.Кизилове, м.Севастополь,
площею 4,5 кв.м шляхом знесення бетонної
огорожі, що розподіляє в натурі
земельні ділянки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у
межах СТ «Байдарська долина»,
зобов'язано ОСОБА_5 засипати вигрібну
яму, розташовану на відстані, менш ніж 15
м від належної ОСОБА_3 земельної
ділянки. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1000
гривень, судові витрати у розмірі 4344
гривень 90 копійок. У задоволенні решти
заявлених позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить заочне рішення Балаклавського
районного суду м.Севастополя від 25
березня 2013 року змінити, задовольнити
її позовні вимоги у повному обсязі,
рішення Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 25 березня 2013 року в
частині зобов'язання ОСОБА_5 засипати
вигрібну яму, розташовану на відстані
менш ніж 15 м від належній ОСОБА_3 садиби
викласти в наступній редакції:
«засипати вигрібну яму, розташовану на
відстані менш ніж 15 м від належній
ОСОБА_3 садиби». Заочне рішення
Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 25 березня 2013 року в
частині стягнення судових витрат
змінити, стягнувши судові витрати з
відповідача у повному обсязі,
посилаючись на те, що відмовляючи у
задоволенні позову в частині стягнення
матеріальної та моральної шкоди, судом
порушені норми матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
судом на підставі правильно
встановлених обставин по справі,
зроблено правильний висновок про
спричинення їй матеріальної шкоди,
проте в порушення вимог ст.215 ЦПК
України відмова у задоволенні позовних
вимог про стягнення з відповідача
матеріальної шкоди судом не
мотивована. Також, судом не мотивовано
часткове задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача моральної
шкоди. Вважає, що суд незаконно
відмовив у задоволенні вимог щодо
зобов'язання відповідача відновити
паркан на межі згідно державного акту у
первісному стані висотою не більше 60
см. Крім того, зазначає, що рішення суду
в частині зобов'язання ОСОБА_5 засипати
вигрібну яму підлягає зміні, оскільки
позивачем не заявлялись вимоги про
зобов'язання ОСОБА_5 засипати вигрібну
яму, а заявлялись вимоги засипати
вигрібну яму. Також, вважає, що суд
необґрунтовано не врахував при
стягненні судових витрат, витрати,
понесені нею на складання технічного
звіту на суму 2000 гривень та на
складання технічного висновку на суму
1278 гривень.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції відповідач та її представник
не з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, що
підтверджується розпискою
представника відповідача, а тому
відповідно до вимог ч.5 ст.76 ЦПК України,
вручення судової повістки
представнику особи, яка бере участь у
справі, вважається врученням повістки
і цій особі. Причин неявки суду не
повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи суду не надали.

Неявка відповідача, належним чином
повідомленого про час і місце розгляду
справи, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК
України, не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
заслухавши пояснення позивача та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити з підстав в ній
викладених, дослідивши матеріали
цивільної справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а заочне рішення суду І
інстанції підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Зі змісту апеляційної скарги
вбачається, що заочне рішення
Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 25 березня 2013 року
оскаржується позивачем в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
та в частині покладення на відповідача
обов'язку засипати вигрібну яму, тому в
іншій частині рішення суду
апеляційному перегляду не підлягає.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
обґрунтованості та доведеності
задоволеної частини позовних вимог
позивача.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами цивільної справи, що
згідно державного акту серії ІV-КМ
№076209, ОСОБА_3 на підставі рішення
виконкому Орлинівської сільської ради
народних депутатів від 20 листопада 1997
року №10/130 на праві приватної власності
належить земельна ділянка НОМЕР_1
площею 0,0504 га, яка розташована на
території с.Кизилове в межах
Садівничого товариства «Байдарська
долина» для ведення індивідуального
садівництва (а.с.9 т.1).

Згідно ч.ч.2, 3 статті 152 ЗК України,
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до абз.2,3 п.7 Постанови ПВСУ
№ 7 від 16.04.2004 року (із відповідними
змінами внесеними Постановою ВСУ № 2
від 19.03.2010 року), власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
частиною третьою статті 152 ЗК шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).
Власник земельної ділянки, права якого
порушено, може вимагати відшкодування
завданої цим моральної шкоди (частина
третя статті 386 ЦК).

Згідно ст.106 ЗК України, власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.
Витрати на встановлення суміжних меж
несуть власники земельних ділянок у
рівних частинах, якщо інше не
встановлено угодою між ними.

Відповідно до ч.1 ст.107 ЗК України,
основою для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

Згідно висновку комплексної судової
будівельно-технічної та
землевпорядної експертизи №448 від
31.08.2012 року, проведеної експертом
Севастопольського відділення
харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз
ім.Засл.проф.М.С.Бокаріуса, межі
земельної ділянки, зазначені в
державному акті на право приватної
власності на землю серії ІV-КМ №076209,
виданому 24.04.2000 року ОСОБА_3, не
відповідають межам земельної ділянки
НОМЕР_1 СТ «Байдарська долина» в
с.Кизилове, які існують в натурі на
місцевості. В натурі на місцевості має
місце накладення межі земельної
ділянки НОМЕР_2 на земельну ділянку
НОМЕР_1 в межах землекористування СТ
«Байдарська долина» в с.Кизилове. Площа
клиновидного накладення складає 4,5 м
(бетонна огорожа, що розподіляє в
натурі земельні ділянки НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 у східній частині зміщена у
напрямку земельної ділянки НОМЕР_1 на
0,32 м) (а.с.85-87 т.1).

На підставі встановлених обставин
справи та з урахуванням висновку
судової будівельно-технічної та
землевпорядної експертизи, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення вимог позивача про
усунення перешкод у користуванні
частиною земельної ділянки НОМЕР_1,
розташованої у межах СТ «Байдарська
долина» с.Кизилове, м.Севастополь,
площею 4,5 кв.м, шляхом знесення бетонної
огорожі, що розділяє земельні ділянки
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у межах СТ «Байдарська
долина». Саме в цій частині площі 4,5 кв.м
(0,32 м) частина огорожі (паркану)
підлягає знесенню, оскільки вона
знаходиться на земельній ділянці, яка
належить позивачу.

Щодо доводів апеляційної скарги про
незаконність відмови суду першої
інстанції у задоволенні позовних вимог
про зобов'язання відповідача відновити
паркан по межі, визначеній державним
актом на право власності на землю в
первісному стані висотою не вище 60 см,
то колегія суддів вважає, що ст.152 ЗК
України передбачено відновлення стану
земельної ділянки сторонами, але не
відновлення меж земельної ділянки
сторонами, та передбачено
відшкодування збитків (наприклад: які
позивач понесе або понесла на
проведення робіт по відновленню меж
земельної ділянки згідно державного
акту). Відновлення меж земельних
ділянок згідно даних державного акту
відноситься до компетенції інших
землевпорядних органів, а відповідач
не має спеціальних знань в цій області
для можливості відновлення меж
земельної ділянки згідно даних
державного акту.

Як вбачається з матеріалів справи,
межові знаки земельної ділянки
позивача не відновлені на місцевості
згідно державного акту, а тому
встановлення відповідачем паркану в
первісному стані неможливо.

Також, позивачем не надано доказів на
підтвердження первісного стану
паркану в спірній частині, яку позивач
просить відновити відповідача, для
можливого відновлення саме в
первісному стані.

Також судовим розглядом встановлено,
що актом №1 від 24 квітня 2010 року,
складеного комісією у складі голови
ОСОБА_7, членів комісії ОСОБА_8, ОСОБА_9
за результатом перевірки, проведеною
за заявою ОСОБА_3 встановлено, що канава
під огорожу забетонована, дві купи
ґрунту знаходяться на земельній
ділянці НОМЕР_1, бетонні плити
роздроблені та знаходяться на відстані
3-х метрів від межі земельної ділянки,
на межі знаходиться яма, яка прикрита
залізобетонною плитою (а.с.7 т.1).

Вказана комісія в тому ж складі, 24
травня 2010 року в результаті перевірки
встановила, що бетонна огорожа з
території ділянки НОМЕР_1 не прибрана,
вигрібна яма не забетонована, її стіни
викладені цеглою, між якими мають місце
зазори. Значно пошкоджені, а деякі
повністю знищені 20 кущів чорної
смородини, неродючий грунт розкладений
по ділянці НОМЕР_1. Вставлені факти
зафіксовані в акті №2 від 24.05.2010 року
(а.с.8 т.1).

Тобто судом встановлено факт
пошкодження рослинних насаджень на
ділянці позивача.

Відповідно до роз'яснень п.14
Постанови ПВСУ № 7 від 16.04.2004 року (із
відповідними змінами внесеними
Постановою ВСУ № 2 від 19.03.2010 року),
розміри збитків, заподіяних власникам
землі та землекористувачам вилученням
(викупом) або тимчасовим зайняттям
земельних ділянок у встановленому
порядку, визначаються комісіями,
створеними Київською та
Севастопольською міськими, районними
державними адміністраціями,
виконавчими комітетами міських (міст
обласного значення) рад відповідно до
Порядку визначення та відшкодування
збитків власникам землі та
землекористувачам, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 19 квітня 1993 року N284 «Про порядок
визначення та відшкодування збитків
власникам землі та землекористувачам»
(із змінами і доповненнями, внесеними
постановою КМУ від 14 січня 2004 року N 21),
у такому ж порядку визначаються збитки,
заподіяні обмеженням прав власників
землі та землекористувачів,
погіршенням якості земель або
приведенням їх у не придатний для
використання за цільовим призначенням
стан унаслідок негативного впливу,
спричиненого діяльністю підприємств,
установ, організацій та громадян.

Пунктом 16 Постанови ПВСУ №7 від 16.04.2004
року (із відповідними змінами
внесеними постановою ВСУ №2 від 19.03.2010
року) роз'яснено, що вирішуючи спори про
відшкодування власникам землі й
землекористувачам шкоди, заподіяної
самовільним зайняттям або
забрудненням земельних ділянок та
іншими порушеннями земельного
законодавства, суди мають виходити з
того, що відповідно до статті 156 ЗК,
статті 1166 ЦК така шкода
відшкодовується у повному обсязі.
Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням
посівів і насаджень при прокладенні
шляхів, трубопроводів та проведенні
розвідувальних, бурових, будівельних
робіт, псуванням і забрудненням
сільськогосподарських та інших земель,
іншими порушеннями земельного
законодавства, визначається з
урахуванням витрат на відновлення
родючості землі, а також доходів, які
власник землі або землекористувач міг
би одержати при використанні земельної
ділянки і які він не одержав за час до
приведення землі у стан, придатний для
її використання за цільовим
призначенням, або до повернення
самовільно зайнятої ділянки.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
матеріальної шкоди в частині
відшкодування вартості знищених кущів
смородини, суд першої інстанції
виходив з відсутності обґрунтованого
розрахунку заподіяної позивачу
матеріальної шкоди.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки вони зроблені на підставі
повного та всебічного розгляду всіх
обставин справи з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Частиною 1 статі 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Заперечуючи проти висновку суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог про
відшкодування матеріальної шкоди,
позивач в апеляційній скарзі
посилається на наданий нею суду першої
інстанції розрахунок матеріальної
шкоди, в якому також вказана і вартість
20 кущів смородини.

Вимогами статей 57-59 ЦПК України
визначено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Надаючи суду розрахунок матеріальної
шкоди за фактом знищення 20 кущів
смородини та забруднення земельної
ділянки (а.с.59, т.1), позивач при цьому, в
порушенням вимог ст.ст.57-60 ЦПК України,
не підтвердила належними та
допустимими доказами саме цю вказану
нею вартість заподіяної шкоди, тобто не
надала письмових доказів вартості як
самих кущів смородини, так і вартості
їх посадки та недоотриманого врожаю, на
що вона посилається в позові. Будь-яких
експертиз з цього приводу не
проводилось, чеки (квитанції) щодо
такої вартості не надавалось
позивачем. Не заявлялось позивачем під
час розгляду справи і відповідних
клопотань з приводу проведення
калькуляції або призначення
експертизи з метою визначення розміру
такої шкоди.

Щодо шкоди, пов'язаної із забрудненням
земельної ділянки, вилучення
пошкодженого ґрунту, його вивіз та
доставка землі, то наведений позивачем
розрахунок цієї шкоди також не
підтверджений належними доказами, або
доказів фактичних витрат понесених
позивачем для відновлення стану
земельної ділянки у цьому розмірі не
надано.

Таким чином, встановивши факт
пошкодження рослин на ділянці
позивача, суд першої інстанції
обґрунтовано не прийняв до уваги
вартість та розмір матеріальної шкоди,
яку просила відшкодувати позивач,
оскільки така вартість ґрунтується
тільки лише на розрахунку самого
позивача та не підтверджена належними
та допустимими доказами по справі.

Не погоджуючись з висновком суду
першої інстанції в цій частині,
позивачем також не надано
беззаперечних доказів в обґрунтування
своїх доводів.

Враховуючи відсутність у матеріалах
справи доказів здійснення відповідних
робіт, пов'язаних з відновленням
пошкодженого ґрунту, робіт, пов'язаних
з посадкою рослин, доказів оплати цих
робіт позивачкою, а також доказів
вартості кущів смородини, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні вказаних
позовних вимог з підстав їх
недоведеності.

Щодо вимог про відшкодування
моральної шкоди, то колегія суддів
також погоджується з висновком суду
першої інстанції про їх часткове
задоволення і визначення моральної
шкоди у розмірі 1000 гривень з мотивів
обґрунтованості, тривалості та обсягу
душевних страждань позивача, засад
розумності та справедливості, оскільки
такий висновок суду узгоджується з
обставинами справи та відповідає
вимогам ст.ст.23, 1167 ЦК України,
роз'ясненням, що містяться у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року №4 «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», а тому, колегія
суддів вважає безпідставними доводи
апелянта в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Відповідності до п.4 ч.3 ст.79 ЦПК
України, до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать:
витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведення судових експертиз.

Згідно ч.1 ст.86 ЦПК України, витрати,
пов'язані з переїздом до іншого
населеного пункту свідків,
спеціалістів, перекладачів, експертів,
найманням ними житла, а також
проведенням судових експертиз, несе
сторона, яка заявила клопотання про
виклик свідків, залучення спеціаліста,
перекладача та проведення судової
експертизи.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що
суд першої інстанції при вирішенні
питання про розподіл судових витрат, а
саме про відшкодування позивачу
понесених нею і документально
підтверджених судових витрат у розмірі
4344 гривні 40 копійок, які складаються з
судового збору у розмірі 17 грн. (08,50 грн.
+ 08,50 грн.), витрат на ІТЗ розгляду
цивільної справи у розмірі 37 гривень,
витрат на проведення судових експертиз
у загальному розмірі 4290 гривень 50
копійок, правильно керувався
вищенаведеними нормами Закону та
документальним підтвердженням сплати
позивачем таких витрат.

Доводи апеляційної скарги про
необґрунтоване неврахування судом при
розподілі судових витрат - витрат,
понесених нею за технічний звіт,
складений ПП «Севастопольська
Гео-Партія» на суму 2000 гривень та за
технічний звіт ДНДПВІ
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на суму 1278
гривень, колегія суддів вважає
неспроможними, оскільки вказані
витрати є збитками по проведенню
топографічних робіт для поновлення меж
земельної ділянки (ст.152 ч.3 п.ґ), і не є
витратами, пов'язаними з розглядом
справи у розумінні положень ст.79 ЦПК
України, перелік яких є вичерпним,
оскільки не є висновками судових
експертиз, та були проведені за
замовленням самого позивача.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню доводи
апеляційної скарги про зміну рішення
суду в частині зобов'язання
відповідача ОСОБА_5 засипати вигрібну
яму, виклавши його в редакції:
«засипати вигрібну яму», оскільки таке
вирішення спору в цій частині не
призвело до неправильного вирішення
справи по суті, з урахуванням також
того, що позовні вимоги заявлені
позивачем саме до відповідача ОСОБА_5, у
тому числі і в частині, в якій ставилось
питання засипати вигрібну яму. Саме
такий спосіб захисту забезпечить
можливість виконання рішення суду
відповідачем.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують та не діють підстав для
висновку про неправильне застосування
норм матеріального чи процесуального
права, яке б призвело до неправильного
вирішення справи. Рішення суду першої
інстанції ухвалено при повному
з'ясуванні обставин справи

Оскільки апеляційну скаргу позивача
відхилено, то відповідно до ст.88 ЦПК
України, понесені нею судові витрати
при поданні апеляційної скарги
відшкодуванню не підлягають на її
користь.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.303, ст.304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне
рішення Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 25 березня 2013 року
відхилити.

Заочне рішенні Балаклавського
районного суду м.Севастополя від 25
березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
В.П.Клочко

М.В.Моцний