Провадження № 22-ц/779/347/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого : Мелінишин
Г.П.

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Шишка А.І.

секретаря:
Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради до
ОСОБА_2 про втрату права на
користування житловим приміщенням за
апеляційною скаргою виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради на додаткове рішення
Івано-Франківського міського суду від
11 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 24 травня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою колегії суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 12 вересня 2013 року,
відмовлено у задоволенні позову
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради до
ОСОБА_2 про втрату права на
користування житловим приміщенням
АДРЕСА_1

01.10.2013 року представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про
ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням
Івано-Франківського міського суду від
11 грудня 2013 року заяву задоволено.
Стягнуто з виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради на
користь ОСОБА_2 витрати на правову
допомогу в сумі 2 000,00 грн. та судовий
збір в сумі 221,70 грн.

На додаткове рішення виконавчий
комітет Івано-Франківської міської
ради подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
процесуального права. Зазначає, що
судом першої інстанції безпідставно
стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати на
правову допомогу. При цьому судом не
взято до уваги, що відповідно до вимог
ст. 56 ЦПК України відповідач не подавав
заяву про допуск до справи особи, яка
надає правову допомогу. А відповідно
судом не було постановлено ухвалу з
цього приводу. Крім того, із матеріалів
справи вбачається, що особи, які
представляли інтереси відповідача
діяли як представники, доказом чого є
довіреність на представництво
інтересів ОСОБА_2

Помилковим є висновок суду і щодо
стягнення судового збору за подання
клопотання про забезпечення доказів.
Так, протягом розгляду справи в суді
першої інстанції ОСОБА_2 було подано
три клопотання про забезпечення
доказів. При цьому тільки до двох із них
додано квитанції про сплату судового
збору, а саме до першого та третього, в
задоволенні яких відмовлено. До
другого клопотання, яке було
задоволено частково, квитанції про
сплату судового збору додано не було.
Крім того, клопотання про забезпечення
доказів задоволено частково, а отже
судові витрати за його подання слід
присуджувати пропорційно.

З цих підстав просив додаткове рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні заяви про ухвалення
додаткового рішення відмовити.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи скарги
підтримала з наведених у них мотивів.

Представники ОСОБА_2 доводів скарги не
визнали посилаючись на
обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст. 220 ЦПК України, суд що
ухвалив рішення, може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення,
якщо судом не було вирішено питання
судових витрат.

Згідно положень ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Стягуючи із виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради на
користь ОСОБА_2 2 000,00 грн. витрат на
правову допомогу, суд виходив із того,
що такі витрати пов'язані з оплатою
правової допомоги фахівця у галузі
права та підтверджені документально.

Однак, вирішуючи питання про
відшкодування цих витрат місцевий суд
не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. При
цьому усі ці витрати повинні
перебувати у безпосередньому
причинному зв'язку із наданням
правової допомоги у конкретній справі,
а їх розмір повинен бути розумним.

Як вбачається із матеріалів справи
підставою для стягнення витрат на
правову допомогу є договір №1 від 01.02.2013
року про надання послуг правового
характеру, укладений між ОСОБА_2 та
приватним підприємцем ОСОБА_4 та копія
квитанції № 9.436.2 від 20 березня 2013 року
про оплату гонорару у розмірі 2 000,00 грн.
(а.с. 118, 119).

Згідно ст. 47 ЦПК України учасниками
цивільного процесу, крім осіб, які
беруть участь у справі, є секретар
судового засідання, судовий
розпорядник, свідок, експерт,
перекладач, спеціаліст, особа, яка
надає правову допомогу.

Як передбачено ст. 56 цього Кодексу
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги. Така особа має право
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

Однак, суд першої інстанції не
постановляв ухвалу про допуск до
участі у справі ОСОБА_4 як особи, яка
надає правову допомогу. Документ про
те, що такий є фахівцем у галузі права, у
матеріалах справи відсутній.

Натомість, за довіреністю від 31 січня
2012 року (а.с.39) ОСОБА_2 надано ОСОБА_4
повноваження свого представника. Саме
у такому процесуальному статусі згідно
наявних у справі журналів судових
засідань останній і брав участь у
справі та здійснював повноваження
представника, передбачені ст. 44 ЦПК
України.

На зазначені обставини суд уваги не
звернув та дійшов передчасного
висновку про те, що сплачені
відповідачем 2 000,00 грн. є витратами на
правову допомогу.

Разом з тим, норми ЦПК України не
відносять витрати, понесені у зв'язку з
участю у розгляді справи представника
сторони, до судових витрат.

Тому за таких обставин колегія суддів
вважає, що відповідач не має права на їх
відшкодування.

Неправильним є також і висновок суду
щодо стягнення на користь ОСОБА_2
витрат, пов'язаних зі сплатою судового
збору за подання клопотання про
забезпечення позову.

Встановлено, що в провадженні
Івано-Франківського міського суду
знаходилася цивільна справа №
0907/2-6748/2011 (Провадження № 2/0907/1942/2012) за
позовом виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради до
ОСОБА_2 про втрату права на
користування житловим приміщенням.
Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 22 листопада 2013 року позовну
заяву по цій справі залишено без
розгляду, а ухвалою цього суду від
08.02.2013 року вирішено питання розподілу
судових витрат. Зокрема, ОСОБА_2 за
рахунок державного бюджету
компенсовано судові витрати в розмірі
697, 30 грн., з яких 590 грн. становлять
витрати на правову допомогу та 107,30 грн.
- витрати за подання клопотання (а.с.46,
176).

Як вбачається із матеріалів справи, 21
березня 2013 року відповідачем подано
клопотання про забезпечення доказів,
зокрема витребування для огляду
оригіналу платіжного доручення №771 від
02.10.2012 року. До вказаного клопотання
долучено дублікат квитанції №639.66.1 від
07.06.2012 року про сплату судового збору в
розмірі 107,30 грн. Ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
21 березня 2013 року у задоволенні
клопотання відмовлено (а.с.47,50,58).

Представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 18 квітня
2013 року повторно подано клопотання про
забезпечення доказів, яке ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
18 квітня 2013 року задоволено частково
(а.с. 65, 73). Однак, квитанції про сплату
судового збору до нього не долучено і
матеріали справи такої не містять.

Крім того, у судовому засіданні 24
травня 2013 року представником ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 подано клопотання про
забезпечення доказів, зокрема
витребування для огляду та
прослуховування в судовому засіданні
матеріалів справи 0907/2-6748/2011 за позовом
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради до
ОСОБА_2 про втрату права на
користування житловим приміщенням та
додано аналогічний дублікат квитанції
№639.66.1 від 07.06.2012 року про сплату
судового збору в розмірі 107,30 грн. (а.с. 91,
92). У задоволенні даного клопотання
судом відмовлено, що підтверджується
журналом судового засідання.

Враховуючи наведене та той факт, що
дублікат квитанції про сплату судового
збору №639.66.1 від 07.06.2012 року не
підтверджує сплату судового збору за
подання представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 18
квітня 2013 року клопотання про
забезпечення доказів підстав для
стягнення цих судових витрат не
вбачається.

Безпідставно судом першої інстанції
також стягнуто і судовий збір за
подання апеляційної скарги на ухвалу
Івано-Франківського міського суду від
09 жовтня 2013 року, оскільки за змістом
ст.ст. 220, 214, 316 ЦПК України питання щодо
стягнення судових витрат вирішується
судом, що ухвалив рішення.

З огляду на викладене, додаткове
рішення суду першої інстанції не можна
визнати законним й обґрунтованим, тому
воно підлягає скасуванню з
постановленням ухвали про відмову в
ухваленні додаткового рішення.

При цьому колегія суддів виходить з
того, що оскільки у відповідності до
ст.79 ЦПК України витрати на правову
допомогу є судовими витратами, питання
щодо стягнення яких вирішується у
порядку ст.ст.214, 316 ЦПК України,
ухвалення нового рішення у цій частині
у випадку скасування рішення
попередньої інстанції законом не
передбачено.

Керуючись ст.ст. 79, 214, 220, 307, 313-316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради задовольнити частково.

Додаткове рішення Івано-Франківського
міського суду від 11 грудня 2013 року
скасувати.

У задоволенні заяви представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення
додаткового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

А.І. Шишко