Номер провадження № 22-ц/785/1350/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Гірняк Л.А., Заїкіна А.П.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 05 липня 2013 року по цивільній справі
за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,
визнання права власності та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду м.
Одеси звернувся ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна
подружжя, визнання права власності та
вселення. В обґрунтування посилався на
те, що з 13 квітня 1991 року він з
відповідачкою перебували в шлюбних
відносинах. За період сумісного
проживання сторонами було придбано
майно, яке позивач просив розділити між
ними в рівних частках. Уточнивши
позовні вимоги позивач просить визнати
за ним право власності на ? частини від
частки ОСОБА_4 тобто ? частини квартири,
та вселити його в квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 05 липня 2013 року було
частково задоволено позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ
майна подружжя, визнання права
власності та вселення. Виділено ОСОБА_2
автомобіль марки Opel Agila, держ.номер
НОМЕР_2. Виділено ОСОБА_4 автомобіль
марки MITSUBISHI SPACESTAR, держ.номер НОМЕР_3 В
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

15.07.2013 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 05 липня 2013 року, в обґрунтування
посилалася на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права та
на неповне з'ясування судом обставин
справи, що мають істотне значення.
Апелянт посилався на те, що суд в
оскаржуваному рішенні взагалі не
врахував те, що довід про отримання
грошей від продажу першої квартири
ОСОБА_4 не був доведений, і що саме ці
гроші пішли на придбання другої
квартири. Стверджує, що квартира була
куплена за спільні сумісні кошти.
Зауважує, що ОСОБА_4 з 1993 року не
працювала, не мала власних доходів,
тому не могла за власні гроші робити
ремонт та поліпшувати умови проживання
в квартирі. Просив скасувати
оскаржуване рішення в частині відмови
в задоволенні позовних вимог про
визнання право власності на ? квартири
та постановити нове рішення в цій
частині, яким задовольнити цю позовну
вимогу (том 1, а.с.207-208).

Представник ОСОБА_4 подав письмові
заперечення на апеляційну скаргу
ОСОБА_2, в яких посилався на те, що
протягом всього розгляду справи
позивач наполягав на тому, що оскільки
він єдиний, хто в родині офіційно
працював як фізична особа-підприємець,
то і право спільної власності в нього
автоматично виникло, оскільки нібито
крім нього не було кому фінансувати
поліпшення, що були зроблені у спірній
квартирі, що відповідно є підставою для
визнання за ним частки у майні, яке було
придбано не за спільні кошти. При цьому,
позивач не надав до суду жодного
документа, який би свідчив про фактичні
розміри його прибутку. Також вважає за
необхідне звернути увагу суду на те, що
факт проживання позивача у спірній
квартирі протягом більш ніж десяти
років, під час яких він разом зі своєю
родиною підтримував квартиру у
нормальному жилому стані, не створює
підстав для визнання за ним права
спільної сумісної власності на частку
квартири, так само як і за аналогією з
відносинами з оренди рухомого або
нерухомого майна, поточні ремонти
відносяться до обов'язків орендаря та
не призводять до виникнення прав
спільної власності на ці об'єкти.
Фактично оскільки позивач завжди
вважав спірну квартиру власністю
відповідача та їх сина ОСОБА_5 усі
поліпшення спірної квартири були
зроблені за її власні кошти, що були
подаровані батьками. Найважливішою
обставиною є те, що за результатами
проведеного косметичного ремонту
площа квартири не змінилася, а отже й
говорити про суттєві поліпшення
неможливо.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав,
просив її задовольнити. Представник
відповідача заперечував проти
задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції
оскаржується лише в частині відмови в
задоволенні позовних вимог в поділі
нерухомого майна.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справ суд першої
інстанції в частині виходив з того, що
позивач не довів своїх вимог в частині
квартири та вселення (т.1, а.с. 212). Разом
з тим, з такою оцінкою доказів по справі
в цій частині погодитися не можна
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 13.04.1991 р. між ним та
відповідачкою було укладено шлюб, в
якому народились - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 42, 43)

В період шлюбу було придбано спірне
майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1
(т.1, а.с. 53), а також було придбано
автомобілі марки Opel Agila, держ.номер
НОМЕР_2 та автомобіль марки MITSUBISHI SPACESTAR,
держ. номер НОМЕР_1.

26.10.2012 р. за рішенням Малиновського
районного суду м.Одеси шлюб між
сторонами було розірвано (т.1, а.с. 25).

В матеріалах справи наявна копія
договору купівлі-продажу від 28 березня
2002 року, посвідченого державним
нотаріусом Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори Мельник Л.В. за
реєстровим номером 2-1152,
зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 12
квітня 2002 року, з якого вбачається, що
продаж вчинено за 13 502 грн., які продавці
одержали від покупців повністю до
підписання цього договору. Квартира
була оформлена на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1,
а.с. 52, 53).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка
була чинна на момент набуття квартири,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
з подружжя. Дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпорядження майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.23 Постанови №11 від 21 грудня
2007 року, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідачка посилалась на
те, що набуття спірної квартири
відбулось за рахунок продажі іншого
майна - однокімнатної квартири по
АДРЕСА_3 яка була набута ОСОБА_4, ОСОБА_5
в результаті приватизації (т.1, а.с. 66).

Апеляційним судом Одеської області по
справі призначалась судова експертиза
з метою визначення ринкової вартості
обох квартир та перевірки доводів
учасників провадження. Згідно з
висновком ОНДІСЕ № 5112/79/24 від 14.01.2014
року, ринкова вартість 3-ої квартири
АДРЕСА_1 станом на 28.03.2002 року, становить
94 923 грн., що еквівалентно 17 835 $ США, а
ринкова вартість однокімнатної
квартири АДРЕСА_2, станом на 28.03.2002 року,
становить 55 560 грн., що еквівалентно 10 439
$ США (том 2, а.с. 34-42).

Сторони не оспорюють, що грошові кошти
отримані від продажу однокімнатної
квартири по вулиці АДРЕСА_3 була
використана для покупки трикімнатної
квартири по площі АДРЕСА_1. Продаж та
покупка відбулись в один день 28.03.2002
року, що підтверджує пояснення сторін
та відповідає усталеної практиці
купівлі-продажу нерухомого майна.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги
колегія суддів виходить з того, що
майно яке продавалось мало режим
спільної часткової власності. Під час
набуття трикімнатної квартири була
використана доплата в розмірі 7 396 грн.
(17 835 - 10 439), яка була внесена за рахунок
спільних коштів подружжя. Таким, чином
в набуття спірної квартири було
внесено 58, 5 частин за рахунок грошових
коштів, які мали режим спільної
частково власності відповідачів, а
доплата, яка за відсутність доказів
іншого, була проведена за рахунок
грошових коштів, які мали режим
спільної сумісної власності подружжя
та мала вираження як 41, 5 частин. При
цьому, оскільки, відповідач ОСОБА_5 на
той момент був неповнолітній, та не мав
самостійних джерел доходу, то його
участь в набутті спірної квартири, крім
грошовими коштами, що були отримані від
продажу його частки в однокімнатної
квартири, виключається. Таким чином, у
відповідних частках йому та його
матері ОСОБА_4 належало по 29, 25 (58,5: 2).
Оскільки, розмір часток подружжя є
рівним, то кожному з подружжя належало
20, 75 частин в вартості спірної квартири.
Відповідно позивачу ОСОБА_2 з
врахуванням внесених грошових коштів
належить 29, 75 або 207/1000 або 2/10, ОСОБА_4 50,
0 (29, 25+20, 75) або 500/1000 або 5/10 або ? , ОСОБА_5
24, 25 або 293/1000 або 3/10.

При цьому, незалежно від механізму
розрахунку, а точніше послідовності
складання пропорції, частка позивача
залишається незмінною. Разом з тим,
колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги, щодо того, що
позивачем було суттєво збільшена
вартість майна - спірної квартири,
оскільки витрати понесені щодо її
ремонту, є звичайними витратами на
утримання майна, в якому у позивача є
частка. З врахуванням того, що доводи
апеляційної скарги знайшли своє
часткове підтвердження, колегія
суддів частково задовольняє
апеляційну скаргу, скасовує рішення
суду першої інстанції в частині, в якій
приймає нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. До судових витрат
згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться
судовий збір та витрати, пов'язані з
розглядом справи, зокрема, витрати на
інформаційно-технічне забезпечення;
витрати на правову допомогу; витрати
сторін та їх представників, що
пов'язані з явкою до суду; витрати,
пов'язані із залученням свідків,
спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи. Витрати позивача
понесені в зв'язку зі зверненням до
суду складають: по сплаті судового
збору до суду першої інстанції 3709,81 грн.
(том 1, а.с. 2, 9, 14, 26, 30, 32, 34, 35, 47, 58, 60, 61, 156,
163), до апеляційної інстанції - 1922,40 грн.
(том 1, а.с. 215, 234, 235), вартість
проведеного експертного дослідження
2937,60 грн. (том 2, а.с. 61), всього 8569,81 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 05 липня 2013
року - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 05 липня 2013 року в частині
відмови в задоволенні вимог про
розподіл квартири між подружжям
скасувати.

В скасованій частині прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя
в частині квартири, визнання права
власності на ? частини квартири та
вселення - задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_2 на
3/10 частин квартири АДРЕСА_1 та вселити
його в квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5
на користь позивача ОСОБА_2 судові
витрати в розмірі 8569,81 грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

Л.А. Гірняк

А.П. Заїкін