СУДАЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
Справа 118/2705/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
Судацький міський суд АР Крим у
складі:

головуючого - судді Лісовської В.В.

за участю секретаря - Тормосіної О.М.

у присутності : позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката
ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача за
довіреністю - ОСОБА_4

третьої особи - ОСОБА_5

представника служби у справах дітей
Судацької міської ради - Мазіліної Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Судаку цивільну за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи -
ОСОБА_5, служба у справах дітей
Судацької міської ради АР Крим про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та вселення в
житлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
відповідача - ОСОБА_3 й у заяві просить
визнати за ним право користування
житловим приміщенням, яке розташоване
по АДРЕСА_1, усунути перешкоду у
користуванні вищезгаданим житловим
приміщенням, шляхом його вселення.

Ухвалою Судацького міського суду АР
Крим від 26 грудня 2013 року у справі
залучено в якості третіх осіб - ОСОБА_5
та служба у справах дітей Судацької
міської ради АР Крим.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1997
року він постійно проживав, як член
сім»ї у житловому будинку за адресою :
АДРЕСА_1, власником якого є його дружина
- ОСОБА_3, з якою він перебував в
зареєстрованому шлюбі з 23.11.1991 року до
26.11.2010 року.

З дозволу ОСОБА_3 він проживав у
вказаному житловому будинку і
зареєстрований за вказаною адресою.
Він ніколи не змінював своє місце
проживання, іншого житла в нього не має.
З 31.10.2011 року до 19.06.2013 року він
тимчасово був відсутній за вказаним
місцем проживання, оскільки відбував
покарання у місцях позбавлення волі.
Після звільнення з місць позбавлення
волі, відповідачка постійно
перешкоджає йому проживати у
вищезгаданому житловому будинку, тому
він в даний час проживає за місцем
проживання своєї матері. Позивач
вважає, що за Законом він не втратив
право користування житловим
приміщенням по АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України,
він, як член сім»ї, користується усіма
правами нарівні з наймачем. Він не
допускав відсутність у вказаному
житловому приміщенні без поважних
причин.

Відповідачка безпідставно перешкоджає
йому проживати у вищезгаданому
житловому приміщенні, у зв»язку з чим
він просить суд захисти його порушено
право, шляхом вселення в житлове
приміщення, розташоване по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
адвокат ОСОБА_2, яка представляє його
інтереси, заявлені позовні вимоги
підтримали, вважають їх обґрунтованими
і просять задовольнити в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та ії представник за
довіреністю - ОСОБА_4 просять у позові
відмовити, оскільки позивач ОСОБА_1
виселився із спірного житлового
приміщення за своє волею, обрав
постійне проживання за іншою адресою і
він втратив право користування
житловим приміщенням з дня вибуття.

Третя особа - ОСОБА_5 просить у позові
відмовити, оскільки ОСОБА_1 не є членом
їх сім»ї і не має права проживати у
житловому будинку, який належить їй та
відповідачки ОСОБА_3 на праві спільної
часткової власності.

Представник служби у справах дітей -
Мазіліна Л.В., вважає, що у позові ОСОБА_1
належить відмови, тому що вселення
позивача на спірну жилу площу буде
порушувати інтереси неповнолітньої
дитини - доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
проживає разом з матір»ю у вказаному
житловому будинку.

Суд вислухавши пояснення осіб,
з»явившихся в судове засідання,
допитавши свідків, вивчивши матеріали
справи вважає, що заявлені позовні
вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК
України - суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна особа зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Судом встановлено, що відповідачці
ОСОБА_3 належить 720 часток, а третьої
особі - ОСОБА_5 13/20 часток житлового
будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 9-10 ).

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі з
23.11.1991 року по 15.11.2010 року, від шлюбу
мають неповнолітню дочку ОСОБА_6 ( а.с. 6,8
). На правах члена сім»ї позивач був
зареєстрований в жилому будинку
АДРЕСА_1 24.10.1997 року ( а.с. 12 ).

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України -
члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім»ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім»ї без поважних
причин понад рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами житлового кодексу
України « надані роз»яснення, що
наймачеві або членові його сім»ї, який
був відсутнім понад встановлений
законом строк без поважних причин, суд
вправі з цих мотивів відмовити в
позові про захист порушеного права (
вселення, обмін, поділ жилого
приміщення тощо).

Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач
або член його сім»ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від
пред»явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати
до уваги будь які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання (
повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім»ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення).

Дослідженими в судовому засіданні
доказами достовірно встановлено, що з
січня 2010 року позивач ОСОБА_1 не
користується жилою площею у житловому
будинку АДРЕСА_1 без поважних причин.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8, яка є матір»ю позивача,
пояснила, що взимку 2010 року ії син -
ОСОБА_1 з речами прийшов за місцем ії
проживання АДРЕСА_2 і з цього часу почав
проживати за вказаною адресою. Син
поясняв що він не може проживати, за
місцем проживання його дружини ОСОБА_3,
оскільки з ним ніхто не спілкується.

Свідок ОСОБА_9 суду підтвердила, що
ОСОБА_1 з січня 2010 року проживає у своєї
матері АДРЕСА_2. Він добровільно пішов
від своєї дружини ОСОБА_3 і почав
проживати у матері. Під час
притягнення його до кримінальної
відповідальності він вже більше року
проживав у матері.

Свідки - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду
пояснили, що ОСОБА_1 не проживає
АДРЕСА_1, за місцем проживання ОСОБА_3 з
січня 2010 року. Добровільно виселився з
вказаного жилого приміщення, за своєю
волею, не захотів там жити.

Покази свідків також підтверджуються
письмовими доказами, дослідженими в
судовому засіданні, а саме: розпискою,
власноручно написаною ОСОБА_1 09.09.2010
року ( а.с. 74-75 ). Зміст розписки
підтверджує те, що позивач, станом на
вересень 2010 року не проживав за місцем
проживання своєї колишньої дружини
ОСОБА_3 по АДРЕСА_1.

Із змісту вироку Судацького міського
суду АР Крим від 10 березня 2011 року,
вбачається, що на момент розгляду
кримінальної справі в суді було
встановлено, що фактично підсудний
ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (
а.с. 7 ). Довідка про звільнення з місць
позбавлення волі також свідчить про те,
що засуджений ОСОБА_1, який відбув
покарання прямує до місця проживання :
АДРЕСА_2 ( а.с.11).

Після звільнення з місць позбавлення
волі відносно ОСОБА_3 встановлений
адміністративний нагляд на підставі
ухвали Білозірського районного суду
Херсонської обл. від 12.06.2013 року ( а.с. 67 ).
У постановаі про встановлення
обмежень піднаглядному від 28.06.2013 року,
зазначено місце проживання
піднаглядного ОСОБА_1 за адресою :
АДРЕСА_2, яке він вказував при
звільненні з місць позбавлення волі (
а.с. 66 ). Вказані обставини вказують на
те, що ОСОБА_3 не мав наміру проживати за
адресою його колишній дружини ОСОБА_3
по АДРЕСА_1.

Висший спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своєму листі № 24-150/0/4-13 від
28.01.2013 року роз»яснює, що члени сім»ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право користування цим
житлом відповідно до закону. Законом,
на який зроблено посилання в частині
першій ст. 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР.
Застосування положень ЖК УРСР до цих
відносин не виключається. Але
переважно підлягають застосуванню
норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що
для регулювання відносин між власником
житла та членами його сім»ї
законодавець використав правову
конструкцію ( сервітут), яка раніше до
цих відносин не застосовувалась. Тому
хоча положення житлового
законодааства і підлягають
переважному застосуванню до житлових
відносин на підставі ст. 3 ЖК УРСР, до
правовідносін із приводу сервітуту
вони можуть застосовуватись лише за
аналогію.

З урахуванням цього треба визнати, що
стосовно права членів сім»ї власника
помешкання на користування ним, чинним
є правило частини першої ст. 405 ЦК, що
передбачає визнання власником
житлових приміщень, які мають право
займати члени сім»ї. Відповідно до ст.
156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого
будинку ( квартири) що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником, якщо при їх
вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.

Оскільки інше не встановлено чинними
законами, договором, заповітом, на
підставі яких встановлено сервітут,
відсутінсть члена сім»ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що производить до втрати членом сім»ї
право користування помешканням.

Таким чином дослідженими в судовому
засіданні доказами достовірно
встановлено, що ОСОБА_1 добровільно
виселився з помешкання його колишній
дружини ОСОБА_1, розташованого по
АДРЕСА_1. Понад одного року не
користується вищезгаданої жилою
площею без поважних причин, що є
юридичном фактом, який свідчить про
втрату ОСОБА_1 права на користування
спірною жилою площею. У вз»язку з чим не
має правових підстав для вселення
ОСОБА_1 на жилу площу у будинку АДРЕСА_1.

В супереч вимогам ст. 60 ЦПК України, з
боку позивача суду не надані докази про
порушено його право на користування
спірною жилою площею, тому заявлені
позовні вимоги необґрунтовані і
задоволенню не підлягають.

Вимоги, щодо відшкодування судових
витрат, в порядку ст. 88 ЦПК України,
сторонами не заявлялись, тому судом
вони не розглядалися.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212-215,218 ЦПК
України ст.ст.15,16,405 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
треті особи - ОСОБА_5, служба у справах
дітей Судацької міської ради АР Крим
про визнання права користування
житловим приміщенням, усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням та вселення в житлове
приміщення - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим в м. Феодосії протягом
десяти днів з дня його проголошення,
через Судацький міський суд АР Крим.

Суддя