Справа №475/1219/13-ц 20.01.2014 20.01.2014 20.01.2014
Провадження № 22-ц/784/206/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач в апеляційній
інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

20 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка
О.І.,

із секретарем судового засідання -
Шпонарською О.Ю.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 рішення Доманівського
районного суду Миколаївської області
від 28 листопада 2013 року, ухваленого у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення неповернутої
позики та відшкодування моральної
шкоди - ,

у с т а н о в и л а:

03 вересня 2013 року ОСОБА_3 пред'явив до
ОСОБА_4 зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

10 березня 2013 року він в усній формі
уклав з відповідачем договір позики, за
умовами якого передав тій у власність 3
000 доларів США з правом щомісячного
одержання від неї плати за
користування позиченими грошовими
коштами у розмірі 6 % від загальної суми
позики.

Позичальник, у свою чергу,
зобов'язувалася щомісячно та у повному
обсязі проводити зазначену плату і
повернути йому таку ж суму грошових
коштів, в термін названий ним.

На підтвердження отримання грошей і
свого обов'язку по їх поверненню ОСОБА_4
видала йому розписку.

Ігноруючи досягнуті домовленості,
відповідач плату за користування
позикою не вносить, у зв'язку з чим
позивач звернувся до неї з вимогою
повернути взяті у позику гроші.

Та, пославшись на важке матеріальне
становище, відмовляється від
повернення боргу, всіляко уникаючи
зустрічей з ним.

Такі її дії викликають у нього моральні
страждання, він вимушений докладати
додаткових зусиль для повернення
заборгованих йому грошових сум, змінив
звичні життєві та суспільні стосунки.

Посилаючись на виписані обставини,
просив стягнути з відповідача на його
користь 23 970 гривень неповернутої
позики, що еквівалентно 3 000 доларів США,
7 191 гривню відсотків за користування
позиченими грошовими коштами та 10 000
гривень моральної шкоди.

У судовому засіданні відповідач
позовні вимоги визнала частково, не
заперечувала проти того, що взяла у
позивача в борг на невизначений строк 3
000 доларів США, під зобов'язання
повернути їх в термін, визначений ним, і
щомісячно вносити йому плату у розмірі
6% від загальної суми позики. При появі у
неї достатньої кількості грошей,
готова сплатити позивачу 31 161 гривню
боргу, свідченням чого є сплата нею
поштовим переказом 816 гривень.
Спричинення моральної шкоди
позивачеві заперечувала, у зв'язку з
чим просила відмовити у вимозі про її
відшкодування.

Рішенням Доманівського районного
суду Миколаївської області від 28
листопада 2013 року позов задоволено
частково, з позивача на користь
відповідача стягнуто неповернуту
позику та заборговані відсотки за
користування нею, у вимозі про
стягнення відшкодування моральної
шкоди - відмовлено.

ОСОБА_4 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати і
ухвалити нове, яким визнати договір
позики від 10 березня 2013 року, в частині
встановлення відсоткової ставки за
користування позикою, недійсним, у
зв'язку з чим стягнути лише неповернуту
позику, вирахувавши з неї суму,
сплачену нею позивачеві переказом.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
невірним застосуванням норм
матеріального та порушеннями норм
процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду І інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
районний суд вважав установленим, що
між сторонами існують договірні
правовідносини, підставою виникнення
яких є дійсний договір позики. За ним,
позивач передав, а відповідач -
прийняла і використала на власний
розсуд 3 000 доларів США, які за вимогою
позикодавця не повернула, а оскільки
належних та допустимих доказів іншому,
сторона відповідача не надала, то слід
вважати, що умови зазначеного договору
порушені відповідачем, і вона повинна
позичену суму грошей повернути.

Так як та цього у добровільному порядку
не робить, то , відповідно до ст. 1046 і ч. 1
ст. 1049 ЦК України, заборговану грошову
суму слід стягнути з неї за судовим
рішенням.

Стягненню підлягає і заборгована з
оплати за користування кредитом
грошова сума, оскільки відповідач її
визнала у судовому засіданні суду 1
інстанції.

Що ж до вимоги позивача про стягнення
відшкодування за заподіяні моральні
страждання, то вона задоволенню не
підлягає, оскільки є безпідставною.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах
апеляційного оскарження, погоджується
з обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими і законними.

Так, за ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611,
615, 622 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також дій осіб, що не
передбачені названими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки

Цивільні права та обов'язки
(зобов'язання) виникають з договорів,
зміст яких не повинен суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
учасників за яким має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; який
вчинено у формі встановленій законом і
який спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової
форми договору, то заперечення однією
із сторін факту його вчинення або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими,
крім свідчень свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує
для сторін цивільні обов'язки, які
повинні виконуватися належним чином у
межах та на умовах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання
недопустима, якщо інше не передбачено
умовами договору чи Законом.

У разі порушення умов договору, кожна
особа має право на захист, в тому числі
і судовий, свого цивільного права чи
інтересу у спосіб визначений цивільним
кодексом України, або в інший,
встановлений договором або законом,
спосіб.

Виписане вище у повній мірі стосується
і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046 -1051 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики потребує простої
письмової форми і є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Недотримання такої форми договору не
тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України,
кредитор, прийнявши виконання
зобов'язання, на вимогу боржника
повинен видати йому розписку про
одержання виконання частково або у
повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документу кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у
боржника підтверджує виконання ним
обов'язку і, навпаки, знаходження
такого документу у кредитора -
засвідчує факти невиконання боржником
зобов'язання.

Позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Вирішуючи спори даної категорії
суди повинні беззастережно
дотримуватися вимог чинного
цивільно-процесуального
законодавства.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду,
апеляційний суд визначає підстави
перегляду судового рішення, і
відповідно до наданих йому повноважень
формулює резолютивну частину своєї
ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що оскаржене
рішення районного суду у повній мірі
відповідає виписаному вище.

Так, ОСОБА_3 належними та допустимими
доказами довів, і цього не заперечувала
в судовому засіданні суду 1 інстанції й
відповідач, що за договором позики,
укладеному в усній формі, передав
ОСОБА_4 3 000 доларів США, які та прийняла
і використала на власний розсуд, а коли
той заявив вимогу повернути таку ж
кількість грошових коштів та відсотки
за користування ними, то вона,
пославшись на брак коштів, їх не
повернула.

Не заперечувала відповідач і того, що
за договором позики позивач мав право
на щомісячне отримання від неї плати за
користування позиченими грошовими
коштами у розмірі 6 % від загальної суми
позики, проте вона такої оплати з тих же
причин не проводила, заборгувавши 7 191
гривню.

За такого і, взявши до уваги
відсутність у відповідача належних та
допустимих доказів іншому, відповідно
до названих вище статей ЦК України,
неповернуту суму позики та заборговані
зі сплати відсотки слід стягнути з
позичальника на користь позикодавця за
судовим рішенням.

При цьому, вимога відповідача, про
вирахування із суми боргу 816 гривень,
які, за її поясненнями вона
перерахувала позивачеві поштовим
переказом, задоволенню не підлягала,
оскільки з тексту поштового переказу
не вбачається, що цю суму відправила
саме ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу і
позивач її отримав.

За такого, названа сума не підлягала
вирахуванню з суми боргу.

Проте, за усунення недоліків у
відправленні грошей переказом,
зазначена сума може бути врахована в
погашення боргу на стадії виконання
судового рішення.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до вимоги особи, яка подала
апеляційну скаргу про визнання
апеляційною інстанцією договору
позики частково недійсним, то вона
задоволенню не підлягає, оскільки така
вимога не була предметом судового
розгляду суду 1 інстанції, а,
відповідно, не може бути і предметом
розгляду апеляційною інстанцією,
оскільки суди розглядають справи лише
в межах заявлених позивачем вимог.

Що ж до тверджень названої особи, про
наявність процесуальних порушень при
розгляді судом даної цивільної справи,
то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мали місце, носили формальний
характер і не вплинули на вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Доманівського районного суду
Миколаївської області від 28 листопада
2013 року року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: