Номер провадження 2/754/633/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2014 року Деснянський районний
суд м.Києва в складі:

головуючого - судді
Смирнової Є.П.,

при секретарі Грей О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві

справу за позовом

ОСОБА_1,

Якій діє в інтересах недієздатного

ОСОБА_2, до

ОСОБА_3, -

про визнання права власності на ?
частину

квартири, -

В С Т А Н О В И В :

16.10.2013 року ОСОБА_1, якій діє в
інтересах недієздатного ОСОБА_2,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в
якому просить визнати за недієздатним
ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1, як частку у спільному
майні подружжя.

При цьому представник позивача вказує
на те, що з 03.12.1977 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який було розірвано між ними 04.11.1999
року.

У 1987 році ОСОБА_3 стала членом ЖБК
«Хімік-16», а у 1989 році вони отримали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3, за
спільні кошти останньої та позивача в
повному обсязі був сплачений пайовий
внесок за вказану квартиру, тому,
відповідно до ч.3 ст. 384 ЦК України вони
стали її власниками.

Посилаючись на зазначені обставини,
положення ст.ст. 63,68 Сімейного Кодексу
України представник позивача вважає,
що спірна квартира є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки вона була
виплачена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час
шлюбу, тому відповідно до ст.70 СК
України, ОСОБА_2 має право на ? частину
вказаної квартири, як частку у
спільному майні подружжя.

Крім того, представник позивача
зазначає, що виділити жиле приміщення
відповідно до частки позивача у
спільному майні не представляється
можливим, тому він просить визнати за
позивачем право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
недієздатного ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні
вимоги підтримав.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представники
ОСОБА_4, ОСОБА_5 проти позову
заперечують.

При цьому позивачка пояснила, що ще до
одруження з позивачем вона з 1976 року
перебувала на квартирній черзі разом
зі своєю дочкою в Смілянському ЖБК-9
«Залізничник» і там платила пайові
внески. У 1977 році вона уклала шлюб з
ОСОБА_2 З січня 1978 року вона стала
працювати лікарем-експертом ВТЕК
Жовтневого району м.Києва та в
подальшому була зарахована на
квартирну чергу в ЖБК «Хімик-16» в
м.Києві.

ОСОБА_3 не заперечує проти того, що
пайові внески за спірну квартиру в
розмірі 10.924 грн. 11 коп. були повністю
виплачені під час шлюбу з ОСОБА_2 Однак
зазначає, що оклад позивача був значно
меншим та частина його заробітної
плати перераховувалась на виплату
аліментів на утримання двох синів
позивача. Крім того, частину пайових
внесків в сумі 3.954 крб. вона сплатила за
рахунок внесків, сплачених в ЖБК
м.Сміла. З цих підстав відповідачка
вважає, що пайові внески за спірну
квартиру були фактично виплачені нею
одноособово, за власні кошти.

Як вказує відповідачка, 04.11.1999 року вони
з ОСОБА_2 розлучились, а 13.12.1999 року вона
отримала Свідоцтво про право власності
на спірну квартиру, про що позивачу
було відомо. Після розлучення вони
продовжували проживати разом в одній
квартирі до 2006 року, оскільки
роз»їхатися їм було нікуди. У 2006 році
ОСОБА_2 стало погано зі здоров»єм, після
чого його брат ОСОБА_1 забрав позивача
до м.Черкаси до сестри. У лютому 2008 року
позивача було визнано недієздатним, а
02.11.2013 року вона отримала дану позовну
заяву, подану від імені ОСОБА_2

Як вказує ОСОБА_3, за всі роки спільного
з позивачем проживання у квартирі
АДРЕСА_1 він ніколи не казав про поділ
квартири, тим більше, не збирався з нею
судитися, до теперішнього часу позивач
зареєстрованій у вказаний квартирі та
не позбавлений права користування
спірною квартирою. Тому їй незрозуміло,
чому, коли ОСОБА_2 став недієздатним,
його опікун ставить питання про поділ
квартири.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, крім
зазначених заперечень відповідачки,
вважає, що позивачем пропущено строк
позовної давності, посилаючись на те,
що згідно ч.2 ст. 72 СК України вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу застосовується
позовна давність три роки, в той час як
шлюб між сторонами розірваний у 1999
році. З цих підстав ОСОБА_5 просить
відмовити позивачу в задоволенні
позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1,
відповідачки ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_5, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов до
наступного.

Так, згідно положень ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім»ю України, якій діяв на час
шлюбних відносин сторін та розірвання
ними шлюбу, майно, набуте подружжям під
час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування та
розпорядження цім майном.

Подружжя користуються рівними правами
на майно і в тому випадку, якщо один з
них був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми, або
по іншим поважним причинам не мав
самостійного заробітку.

Згідно ч.1 ст.28 КпШС України у випадку
розділу майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, їх долі визнаються
рівними. В окремих випадках суд може
відступити він рівності часток,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного із подружжя.

Ті ж самі положення зазначені і в
Сімейному Кодексу України, прийнятому
Верховною Радою України 10.01.2002 року.

Зокрема, відповідно до вимог ст.ст. 60,63
Сімейного Кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу). Вони також мають рівні права
на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 03.12.1977 року
перебували в зареєстрованому шлюбі,
якій розірвано між ними 04.11.1999 року. Від
даного шлюбу сторони дітей не мають
(а.с.3,4).

Рішенням виконкому Київської
міськради № 1237 від 21.12.1987 року ОСОБА_3
була затверджена членом ЖБК «Хімик-16»
та їй дозволено внести гроші за
двокімнатну квартиру в сумі 3.954 руб.
(а.с.27).

В подальшому на підставі ордеру №
077891 серія Ж від 01.08.1989 року ОСОБА_3, як
член ЖБК «Хімик-16», отримала
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на себе
та чоловіка ОСОБА_6

Згідно довідок ЖБК «Хімик-16» № 94 від
12.07.1995 року та № 545 від 20.10.1999 року
пайовий внесок за вказану квартиру був
сплачений 10.06.1995 року в повному обсязі (
а.с. 29,30).

На даний час на спірній житловій площі
зареєстровані позивач ОСОБА_2,
відповідачка ОСОБА_3 та її онука ОСОБА_4
(а.с.31).

Як зазначає представник позивача
ОСОБА_1, спірна квартира є спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
була виплачена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час
шлюбу. При цьому, відповідно до ст.70 СК
України, ОСОБА_2 має право на ? частину
вказаної квартири, як частку у
спільному майні подружжя.

Як встановлено судом, спірне
майно - це квартира АДРЕСА_1. Пайові
внески за вказану квартиру були
сплачені під час спільного життя
позивача та відповідачки ОСОБА_3 у
червні 1995 року.

При цьому під час розгляду справи
в суді відповідачкою ОСОБА_3 не
доведено, що пайові внески за спірну
квартиру були виплачені тільки за її
особисті (дошлюбні) кошти, тому суд
вважає, що відповідно до положень ст.22
КпШС України, 60,63 Сімейного Кодексу
України, квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Судом також встановлено, що 04.11.1999
року сторони шлюб розірвали. При цьому
ОСОБА_2 продовжував проживати в одній
квартирі з відповідачкою до 2006 року.

У 2006 році ОСОБА_2 стало погано зі
здоров»єм, після чого брат позивача
ОСОБА_1 забрав його до м.Черкаси до
сестри.

Згідно довідки МСЕК від 11.06.2007 року
ОСОБА_2 встановлено першу групу
інвалідності, безстроково, в який
зазначено, що останній потребує
сторонньої допомоги та догляду (а.с.5).

Як вбачається з рішення Соснівського
районного суду м.Черкаси від 24.03.2008
року, за заявою ОСОБА_1 його брата
ОСОБА_2 визнано недієздатним та
призначено опікуном останнього ОСОБА_1
(а.с.6,7).

Саме як опікун недієздатного ОСОБА_2
ОСОБА_1 у жовтні 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
за недієздатним право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

При цьому представник позивача просить
відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України
поновити йому строк позовної давності
з 26.11.2013 року, посилаючись на те, що
ОСОБА_3 через місяць після розлучення з
його братом 03.12.1999 року таємно отримала
свідоцтво про право власності на
квартиру, яка також належала його
подопічному, порушивши таким чином
його право власності на частину
вказаної квартири. Ці дії всі роки
приховувалися відповідачкою, тому він
вперше дізнався про зазначені
обставини лише в судовому засіданні
26.11.2013 року.

Вказані доводи представника
недієздатного ОСОБА_2 суд оцінює
критично і до уваги не приймає,
виходячи з наступного.

Поняття позовної давності визначено у
статті 256 ЦК України, згідно якої
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюються
тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для окремих видів
вимог законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала із загальною
позовною давністю.

Вимоги, з якими звернувся представник
позивача до суду з даним позовом, не
передбачають підстав для застосування
спеціальної позовної давності,
передбаченої ст.258 ЦК України.

В той же час статтею 72 Сімейного
Кодексу України передбачено
застосування позовної давності до
вимог про поділ майна, що є об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Зокрема, позовна давність не
застосовується до вимог про поділ
майна, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо шлюб
між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки.

Позовна давність обчислюється
від дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого право власності.

Статтею 29 КпШС України встановлено для
вимоги про поділ майна, яке є спільною
сумісною власністю розведеного
подружжя, трирічний строк позовної
давності.

В судовому засіданні представник
позивача просить поновити йому строк
позовної давності з 26.11.2013 року,
посилаючись на те, що ОСОБА_3 через
місяць після розлучення з його братом
03.12.1999 року таємно отримала свідоцтво
про право власності на квартиру, про що
він вперше дізнався лише в судовому
засіданні 26.11.2013 року.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено
перебіг позовної давності, який
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

При цьому, як правило, особа, яка
володіє конкретним суб»єктивним
правом, дізнається про його порушення
саме в момент такого порушення. Але
можливі ситуації, коли особа
дізнається про порушення свого права
пізніше, через деякий час після його
фактичного порушення. У такому випадку
особа, яка подає позов (позивач) повинна
довести в суді, що вона не мала
можливості довідатися про порушення
свого права раніше.

Як встановлено судом, позивач, в
інтересах якого звернувся з даним
позовом ОСОБА_1, після розлучення у 1999
році до 2006 року проживав в одній
квартирі разом з відповідачкою ОСОБА_3
При цьому позивач, маючи вищу освіту та
будучи дієздатним, у цей період не
вирішував питання щодо поділу квартири
АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що з серпня 2006
року ОСОБА_2 після повторного інсульту
та потреби в постійній сторонній
допомозі, знаходиться під доглядом
брата в м.Черкаси.

Як вбачається з виписки з амбулаторної
карти ОСОБА_2, складеної 16.01.2014 року
лікарями Черкаського обласного
психоневрологічного диспансеру, за
період з 2007 року по 2013 рік психічні
розлади ОСОБА_2 поглибилися: він майже
перестав спілкуватися, не висловлює
ніяких прохань, мотивації обмежувалися
лише колом фізіологічних потреб: їжа та
сон. (а.с.59-60).

Згідно рішення Соснівського районного
суду м.Черкаси від 24.03.2008 року, за заявою
ОСОБА_1 його брата ОСОБА_2 визнано
недієздатним та призначено опікуном
останнього ОСОБА_1 (а.с.6,7).

Проте, ОСОБА_1 в інтересах
недієздатного ОСОБА_2 звернувся з даним
позовом лише у жовтні 2013 року, тобто
майже чим через п»ять років. Таким
чином, теж пропустив трирічний строк
позовної давності.

При цьому доводи представника позивача
про те, що про порушення права
власності ОСОБА_2 на ? частину спірної
квартири він вперше дізнався лише в
судовому засіданні 26.11.2013 року, суд
оцінює критично і до уваги не приймає з
наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
поданої до суду 16.10.2013 року,
представнику позивача було відомо, що
відповідачка ОСОБА_3 з 1987 року була
членом ЖБК «Хімік-16» тау.

В своєму позові представник позивача
посилається також на положення ч.3 ст. 384
ЦК України, відповідно до якої у разі
викупу квартири у будинку
житлово-будівельного кооперативу член
цього кооперативу стає її власником.
Саме тому ОСОБА_3, як член ЖБК «Хімік-16»
отримала Свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1, про що
представнику позивача було відомо.

Саме тому в прохальній частині позову,
ОСОБА_1 просить витребувати
реєстраційне посвідчення на право
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру в
будинку житлового будівельного
кооперативу.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 в
судовому засіданні щодо пропуску
строку позовної давності, то
представника позивача зазначив, що на
протязі тривалого часу не міг зібрати
документи, необхідні для звернення до
суду з даним позовом.

Таким чином, аналізуючи зібрані у
справі докази в їх сукупності суд
дійшов до висновку, що ОСОБА_1 знав про
порушення прав позивача та не навів
суду доказів того, що що він не мав
можливості довідатися про порушення
прав позивача раніше.

На підставі викладеного, суд прийшов до
висновку, що ОСОБА_1, який діє в
інтересах недієздатного ОСОБА_2,
пропустив передбачений законом строк
для звернення до суду з даним позовом.
Поважних причин для поновлення цього
строку суд не вбачає.

Враховуючи обставини справи, а також
те, що представник відповідачки ОСОБА_3
- ОСОБА_5 просить застосувати наслідки
спливу позовної давності, суд, на
підставі ст. 267 ЦК України, відмовляє
ОСОБА_1 у задоволенні позову.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.4,10,57-60,213,214,218 ЦПК
України, ст.ст. 257, 261,357, 384 ЦК України,
ст.ст. 22,28 КпШС України, ст.ст. 60,61,66,68,70
Сімейного Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, якій
діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2,
до ОСОБА_3, - про визнання право
власності за ОСОБА_6 на ? частину
квартири АДРЕСА_1, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: