АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/2263/2014
Головуючий у І інстанції - Чех Н.А.
Доповідач Рубан С.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого судді
Рубан С.М.

суддів
Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі
Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» про визнання причин
пропуску строку звернення до суду
поважними, визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 05 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» про визнання причин
пропуску строку звернення до суду
поважними, визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала апеляційну
скаргу.

Представник відповідача проти
апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час і місце
розгляду справи повідомлені належно,
тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і це
було встановлено судом, позивач, на
підставі трудового договору,
укладеного з відповідачем на
невизначений строк, працювала у
відповідача - ПАТ "Банк Форум" згідно
наказу №115 від 02.09.2002 року на посаді
заступника керуючого Запорізької
філії АКБ "Форум"; наказу. №1-к від 03.02.2003
року на посаді заступника керуючого
корпоративного бізнесу Запорізької
філії АКБ "Форум"; наказу №69-к від 15.04.2005
року на посаді керуючого Запорізької
філії АКБ "Форум"; наказу №229 від 16.12.2010
року на посаді директора Запорізької
дирекції Південно-Східного
регіонального центру з роздрібного
бізнесу.

27.06.2012 року позивач була звільнена з
посади у зв'язку із скороченням
чисельності штату працівників, п.1 ст.40
КЗпП України.

В суді було встановлено та
підтверджено наданими до справи
документами, що скорочення посади
позивача відбувалося у відповідності
до чинного трудового законодавства,
ніяких порушень в суді не було
встановлено. Позивач була попереджена
про скорочення її посади та звільнення
(позивача) за два місяці, як визначено
законодавством, що не заперечила сама
позивач в суді (попередження від 10.02.2012
року). В даному попередженні містилася
інформація про вакантні посади, які
пропонувалися позивачу. Посилання
позивача на те, що вона відмовилася
ставити підпис на попередженні та
наказі про скорочення її посади,
оскільки їй були надані для
ознайомлення скановані копії цих
документів, а не належним чином
завірені, вірно не прийнято судом
першої інстанції як доказ до вимоги про
незаконне її звільнення. Ці посилання є
доказом того, що позивач знала, була
попереджена про скорочення її посади
та про її подальше звільнення, яке
згідно попередження від 10.02.2012 року
планувалося 17.04.2012 року. За день до
запланованого звільнення 16.04.2012 року
та 19.04.2012 року позивач надавала
відповідачу дві заяви про надання їй
відпусток, відповідно - з 17.04.2012 року на
п'ять днів, та з 23.04.2012 року на 62 дні, що і
було зроблено відповідачем. Після
закінчення вказаних відпусток - 27.06.2012
року відповідачем було видано наказ
про звільнення позивача за ст.40 ч.1 КЗпП
України. Відповідачем на виконання
вимог трудового законодавства
направлялися до Державного фонду
зайнятості звіти про заплановане
вивільнення працівників та про
фактичне вивільнення працівників, що
підтверджено наданими до справи
копіями цих звітів.

Судом першої інстанції вірно не взято
до уваги посилання позивача як на
підставу своїх позовних вимог на те, що
її не було ознайомлено з попередженням
про звільнення, з наказом про
звільнення, не було видано трудову
книжку, так як судом встановлено, що
позивач не підписувала, відмовлялася
підписувати вказані попередження та
наказ, але з їх змістом була
ознайомлена, що підтвердила і сама
позивач в суді першої інстанції.

Стосовно отримання трудової книжки
відповідачем неодноразово
направлялися листи, що підтверджено
наданими документами, на адресу
позивача з проханням з'явитися до них
за отриманням трудової книжки або
направлення їм заяви з зазначенням
адреси, куди направити її трудову
книжку.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників. Вивільнення працівників
має відбуватися у відповідності до ст.
49-2 КЗпП України. По даній справі, як
зазначалось вище, всі вказані вимоги
законодавства були дотримані
відповідачем.

Судом вірно враховано те, що позивач
отримала всі належні їй при звільненні
кошти, вихідну допомогу у розмірі
середньомісячного заробітку, спору по
цьому питанню не має і це є додатковим
доказом того, що позивач знала про її
звільнення.

Відповідно до ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що позивач була
звільнена 27.06.2012 року, звернулась до
суду з позовом 08.08.2013 року, тобто через
один рік один місяць 12 днів після її
звільнення. Крім зазначених вище
обставин щодо ознайомлення позивача з
наказом про її звільнення судом вірно
прийнято як докази і те, що позивач при
звільненні отримала розрахунок з
вихідною допомогою, з 28.06.2012 року не
працювала у відповідача,в суді позивач
пояснила, що 28.06.2012 року її не допустили
до роботи, печатки вона віддала,
заробітну плату з того часу не
отримувала. Позовна вимога про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 28.06.2012
року по день розгляду справи в суді
-також є доказом того, що позивач більше
року не працювала у відповідача, знала
про її звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач порушила визначені вимогами
трудового законодавства строки
звернення до суду (один місяць), жодного
доказу суду не надала щодо наявності
поважних причин пропуску нею даного
строку. Протягом періоду, який більше
року пройшов з часу звільнення
позивача, остання жодного разу не
подавала відповідачу звернень, заяв як
щодо питань про її звільнення, так і
щодо отримання копії наказу про
звільнення, трудової книжки, наявності
поважних причин не було встановлено в
суді, відповідач просив врахувати дану
обставину, що в сукупності дало
підстави суду першої інстанції для
відмови в задоволенні позовних вимог
позивача у зв»язку з пропуском строку
звернення до суду.

Колегія суддів, вивчивши обставини
справи, дійшла наступного висновку.

Передбачений ст. 233 КЗпП України
місячний строк звернення до місцевого
суду за вирішенням спору про
звільнення застосовується незалежно
від підстав припинення трудового
договору й обчислюється з дня видачі
працівникові копії наказу про
звільнення чи трудової книжки або з дня
відмови від їх одержання. При розгляді
інших трудових спорів судом
застосовується установлений цією ж
статтею тримісячний строк звернення із
заявою про вирішення трудового спору
при поданні її до місцевого суду як
безпосередньо, так і після
попереднього вирішення спору в КТС,
якщо пропущений строк звернення до неї
не був поновлений.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП
України строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору суд
відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» з'ясовує не лише
причини пропуску зазначеного строку, а
й усі обставини справи, права та
обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.
При обґрунтованості вимог і поважності
причин пропуску строку звернення до
суду (і до КТС, якщо вона не поновила
пропущений строк звернення до неї) суд
поновлює пропущений строк на звернення
за вирішенням трудового спору і
вирішує його по суті. При пропуску
строку без поважних причин суд
наводить у рішенні мотиви, чому він
вважає неможливим його поновити, та
зазначає, що відмовляє в позові саме з
цих підстав, не аналізуючи в рішенні
обгрунтованості вимог по суті.

Оскільки при пропуску без поважних
причин установлених ст. 233 КЗпП України
строків звернення до місцевого суду за
вирішенням трудових спорів у позові
може бути відмовлено не лише з цих
підстав, а й у зв'язку з безпідставністю
вимог, Пленум Верховного Суду України у
п. 4 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9
роз'яснив, що у випадку пропуску
зазначених строків суд з'ясовує не лише
причини цього, а й усі обставини справи,
права й обов'язки сторін. Разом з тим у
постанові не йдеться про те, що через
пропуск без поважних причин строків
звернення за вирішенням трудового
спору суд може відмовити у тому разі,
коли дійде висновку, що позовні
вимоги по суті є обґрунтованими.

Судом першої інстанції з»ясовано всі
обставини справи, права й обов»язки
сторін. Вірно встановлено
необґрунтованість позовних вимог, а
при необґрунтованості вимог належить
відмовити в позові з цих підстав без
посилання на строки звернення до суду.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що
відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України
працівникможе звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки, а як
встановлено судом першої та
апеляційної інстанцій, копія наказу
про звільнення позивачу не була
вручена, трудова книжка не була видана,
а відтак позивачем не було пропущено
строк звернення до суду.

З цих підстав колегія суддів вважає за
необхідне виключити з мотивувальної
частини рішення посилання суду на ст.
233 КЗпП України, як на підставу для
відмови в задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,309,313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 грудня 2013 року -
змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання суду на ст. 233 КЗпП
України, як на підставу для відмови в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий : (підпис)
Судді: (підписи)

Копія вірна

Суддя :
Рубан С. М.

Секретар:
Дима О.І.