УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Макарчука М.А.,
Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання
протиправним визначення доходу
додаткового блага, отриманого ОСОБА_4 у
третьому кварталі 2012 року
внаслідок анулювання заборгованості
публічним акціонерним товариством
«УкрСиббанк»,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_5 на
рішення Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 27
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 28
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
(далі - ПАТ «УкрСиббанк»), який уточнила
у процесі розгляду справи, і остаточно
просила визнати протиправним
визначення доходу у вигляді
додаткового блага, отриманого нею у
третьому кварталі 2012 року внаслідок
анулювання заборгованості ПАТ
«УкрСиббанк».

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 22 квітня
2008 року між нею та відповідачем було
укладено договір споживчого кредиту №
0, відповідно до умов якого банк
надав їй кредитні кошти в сумі 150 4000
доларів США із сплатою 13 % річних та
кінцевим терміном повернення до 22
квітня 2038 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між нею та відповідачем було
укладено договір іпотеки, відповідно
до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку
належний їй на праві власності
житловий будинок.

Вказала, що через фінансову кризу
платежі здійснювала несвоєчасно, у
зв'язку з чим банк надсилав їй вимоги та
претензії, а через деякий час вона
дізналась, що банк проводив акцію, в
результаті якої після часткової сплати
суми заборгованості за кредитом
залишок боргу анулювався.

Позивачка зазначила, що 24 липня 2012 року
банк в якості податкового агента
надіслав їй повідомлення, поставивши
до відома, що анульована сума
заборгованості є її доходом, отриманим
як додаткове благо, а тому вона
зобов'язана відповідно до приписів
Податкового кодексу України сплатити
податок з доходів з цієї суми в розмірі
17 %.

Вважає, що банк неправомірно надав
визначення додаткового блага та не є
податковим агентом по відношенню до
доходів позивача, у зв'язку з чим
просила задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 27
серпня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 28 листопада
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилено, рішення Виноградівського
районного суду Закарпатської області
від 27 серпня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, мотивуючи свої доводи
порушенням судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення судів
першої та апеляційної інстанцій і
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, дослідивши докази у
справі й давши їм належну оцінку,
правильно застосували норми ст. ст. 509,
1054 ЦК України, ст. ст. 4, 164, 167, 168, 176
Податкового кодексу України (в
редакції чинній на час отримання
повідомлення про анулювання боргу), ст.
47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» та
обґрунтовано виходили із
недоведеності позову відповідно до
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, та
відсутності правових підстав, оскільки
у діях банку відсутні ознаки
неправомірності щодо визначення
доходу у вигляді додаткового блага, а
повідомлення про анулювання боргу від
24 липня 2012 року безпосередньо не
створює обов'язків для позивача.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом апеляційної
інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Виноградівського районного
суду Закарпатської області від
27 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від
28 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур М.А. Макарчук А.В. Маляренко