Справа № 2-362/12 Провадження № 22-ц/795/292/2014
Головуючий у I інстанції - Глушко О.І.
Доповідач - Висоцька Н. В.Категорія -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бойко О.В., Шитченко Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю: представника апелянта
ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бахмацького районного суду від 05
серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визнання правочину недійсним та поділ
спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення факту окремого
проживання, факту належності майна на
праві особистої приватної власності та
визнання права власності,

В С Т А Н О В И
В:

В березні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому
просила визнати недійсною угоду
купівлі-продажу автомобіля „FORD - Transit",
д.н.з. НОМЕР_1, визнати даний автомобіль
майном, набутим за час перебування у
шлюбі, виділити їй даний автомобіль з
покладанням обов'язку виплатити
відповідачу половину вартості
транспортного засобу. Свої вимоги
позивачка обгрунтовувала тим, що з
27.04.1994 року вона перебуває у шлюбі з
відповідачем, проте спільне життя не
склалось і в грудні 2011 року шлюбні
відносини були припинені. За час
спільного проживання ними був
придбаний автомобіль „FORD - Transit", д.н.з.
НОМЕР_1, який відповідач без її згоди в
порушення вимог ст.ст. 60, 65 СК України
відчужив на користь своєї матері
ОСОБА_6

Під час розгляду справи ОСОБА_6 померла.
Ухвалою суду від 09.11.2012 року до участі в
справі в якості її правонаступників
залучені ОСОБА_5 та ОСОБА_4

В грудні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулись до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_2, в якій
просили встановити факт окремого
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин з 2001 року, встановити факт, що
автомобіль „FORD - Transit", д.н.з. НОМЕР_1
належав ОСОБА_3 на праві приватної
власності до його продажу ОСОБА_6,
визнати за ними як за спадкоємцями
ОСОБА_6 право власності на вказаний
автомобіль. В обґрунтування свого
позову вказували, що з 1998 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 почали проживати окремо, з 2010
року ОСОБА_3 живе з ОСОБА_7, з якою
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась
спільна дитина.

Ухвалою суду від 17.12.2012 року позови
об'єднано в одне провадження.

Рішенням Бахмацького районного суду
від 05.08.2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено повністю, визнано недійсним
договір купівлі-продажу транспортного
засобу марки «FORD ТRАNSІТ» 2006 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, укладений 26.01.2012 року за № 195 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в ТОВ
«Укркредит-Авто», розділено майно,
набуте під час шлюбу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, виділено ОСОБА_2 автомобіль
марки «FORD ТRАNSІТ», номер кузова НОМЕР_2,
№ двигуна НОМЕР_3, державний номерний
знак НОМЕР_1, (державний номерний знак
після перереєстрації НОМЕР_4), 2006 року
випуску, загальною вартістю 67 760,00 грн.,
визнавши за нею право власності на
вказаний транспортний засіб. Кошти в
розмірі 33880 грн., які внесені 04.01.2013 року
за 1/2 частину спільного майна подружжя
ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду
підлягають отриманню ОСОБА_3 В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
та ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
дане рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його зустрічний позов,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Апелянт вказує, що
фактично шлюб між ним та ОСОБА_2
розірваний ще у 2001 році, проте фактично
відносини припинені ще у 1997 році, про що
остання зазначила в своєму позові до
суду про розірвання шлюбу. Показаннями
свідків було доведено, що спільного
проживання їх як однією сім'єю не було;
спірний автомобіль був придбаний ним
особисто під час окремого проживання з
ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до
наступного висновку.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на час
придбання спірного автомобіля
проживали разом однією сім»єю, тому
наявні підстави для задоволення позову
ОСОБА_2, а в задоволенні зустрічного
позову слід відмовити.

Апеляційний суд не може погодитись з
таким висновком місцевого суду,
враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з
01.01.2004 року) майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.06.1998 року N 16 "Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України", який
втратив чинність з 21.12.2007 року,
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до ст. ст.
22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

Зазначені положення законодавчих
актів судом першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 10, 212 ЦПК України
враховані не були, доводи та
заперечення сторін належним чином не
перевірені.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
27.04.1994 року зареєстрували шлюб (а.с.10),
від якого мають спільну дитину - дочку
ОСОБА_9 (а.с.11).

В 2001 році ОСОБА_2 звернулась до суду із
позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_3,
в якому зазначала, що вони біля 4 років,
тобто з 1998 року, проживають окремо,
кожен має іншу сім'ю. Рішенням
Бахмацького районного суду від 21.12.2001
року шлюб між сторонами був розірваний
(а.с.58).

Суд першої інстанції, розглядаючи
справу, прийшов до висновку, що
показаннями свідків достовірно
підтверджено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
час придбання спірного транспортного
засобу проживали спільно, однією
сім'єю, а тому автомобіль є спільною
сумісною власністю.

Позивачка ОСОБА_2 обґрунтовуючи факт
спільного проживання, спільного
ведення ними домашнього господарства
та за наявності спільних фотографій,
показань свідків, суд усупереч вимогам
ст.ст. 57, 60, 62, 64, 212 ЦПК не дав оцінки
запереченням відповідача ОСОБА_3 та
наданим ним письмовим і іншим доказам
про відсутність у ОСОБА_3 та ОСОБА_2
сімейних відносин, відсутності в
матеріалах справи даних, щодо
придбання майна за спільні кошти, судом
також залишено поза увагою дані щодо
народження у ОСОБА_3 дитини - сина
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 100) у
цивільному шлюбі з ОСОБА_7

Висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією
сім»єю, є помилковим навіть за
наявності показів свідків, приєднаних
до матеріалів справи фотографій,
відвідин одне одного тощо, оскільки
судом залишено поза увагою, що
посилаючись в позові, що автомобіль є
спільним сумісним майном подружжя,
позивачка ОСОБА_2 пояснила, що за
період, як перебування у шлюбі, так і
після розірвання його судом вони не
набули у власність будь-якого
спільного майна, тобто судом першої
інстанції не враховано, положення ч. 2
ст. 3 СК України про те, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Як вбачається, матеріалами справи не
доведено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були
усталені відносини, що притаманні
подружжю. Відсутні підстави
стверджувати, що сторони спільно
проживали, пов'язані спільним побутом,
мали взаємні права та обов'язки.
Відносини сторін не мають ознаку
подружніх відносин, а саме наявність
факту ведення спільного господарства,
прийняття участі у спільних витратах,
спрямованих на забезпечення
життєдіяльності сім'ї.

Матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів на підтвердження
обставин на які посилається позивач, як
вбачається, докази, які були надані до
суду першої інстанції, а також допитані
свідки в судовому засіданні
підтвердили факти періодичного
проживання разом.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд, аналізуючи у
сукупності показання свідків обох
сторін, приходить до висновку, що
відсутні підстави для визнання, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після постановлення
судом рішення про їх розлучення
проживали спільно як одна сім'я, що
виключає і придбання спірного
автомобіля у спільну сумісну власність
подружжя.

Показаннями свідків були лише
підтверджені факти періодичних
зустрічей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їх
нормальні стосунки між собою, допомога
один одному в певних ситуаціях,
враховуючи наявність у них спільної
дитини.

Враховуючи наведене не є обґрунтованим
висновок суду першої інстанції щодо
задоволення первісного позову ОСОБА_2,
в частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу транспортного засобу
марки «FORD ТRАNSІТ» 2006 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1,
укладений 26.01.2012 року за № 195 між ОСОБА_3
та ОСОБА_6 в ТОВ «Укркредит-Авто»,
оскільки за відсутності підстав для
задоволення позову ОСОБА_2 про поділ
спірного автомобіля, не є
обґрунтованими і інші позовні вимоги, а
виходячи з положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції
безпідставно задовольнив вимоги
позивача ОСОБА_4, без повного й
всебічного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін у
даних правовідносинах.

Крім того, відповідно до статей 15, 16 ЦПК
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
про інші правовідносини, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.
Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства. Суди розглядають справи,
визначені у ч. 1 ст. 15 ЦПК, в порядку
позовного, наказного та окремого
провадження. Не допускається
об'єднання в одне провадження вимог,
які підлягають розгляду за правилами
різних видів судочинства, якщо інше не
встановлено законом.

Із позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вбачається, що позивачі звернулись до
суду з вимогами про встановлення факту
окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
факту належності ОСОБА_3 автомобіля на
праві особистої приватної власності до
продажу, а також визнання за позивачами
права власності.

Разом з тим, від встановлення
юридичного факту безпосередньо
майнові права заявників не виникають,
як вбачається існує спір про
належність автомобіля ОСОБА_3 на праві
особистої приватної власності
набутого ним за час окремого
проживання у зв»язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Враховуючи положення ст. 44 КпШС України
та роз'яснення ч. 1 п. 15 постанови
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», які
підлягають застосуванню, моментом
припинення подружжям шлюбних
правовідносин, є 21.04.2012 року, тобто з
моменту реєстрації розірвання шлюбу
на підставі рішення Бахмацького
районного суду від 21.12.2001 року, актовий
запис № 12 від 21.04.2012 року (а.с. 43, 59).

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України,( в
редакції 1969 року), суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу,
власністю кожного з них, як
вбачаєтьсяяка , що сторони припинили
шлюбні відносини у 2001 році, розірвання
шлюбу було зареєстровано у 2012 році.

Аналогічні норми, містяться в ч. 6 ст. 57
СК України, відповідно до яких, суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин, на момент придбання
спірного автомобіля, тобто 2011 рік.

Таким чином, спірний автомобіль марки
«FORD ТRАNSІТ», номер кузова НОМЕР_2, №
двигуна НОМЕР_3, державний номерний
знак НОМЕР_1, не є спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки
придбаний останнім під час їх окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин, і є
особистою власністю ОСОБА_3

Судом встановлено також, що зазначений
вище автомобіль 26.01.2012 року був
проданий ОСОБА_3 своїй матері ОСОБА_6,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право
власності - це право особи володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на свій розсуд, але у межах,
передбачених законом.

На порушення ст. 15 ЦПК України,
позивачем не зазначено які порушені,
невизнані чи оспорювані права
підлягають судовому захисту, оскільки
відбулось відчуження ОСОБА_3 спірного
автомобіля згідно договору
купівлі-продажу транспортного засобу
укладеного 26.01.2012 року за № 195 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в ТОВ
«Укркредит-Авто», таким чином суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про відсутність підстав для
визнання за ОСОБА_3 право особистої
приватної власності на автомобіль
марки «FORD ТRАNSІТ», номер кузова НОМЕР_2,
№ двигуна НОМЕР_3, державний номерний
знак НОМЕР_1 (державний номерний знак
після перереєстрації НОМЕР_4), 2006 року
випуску, як відсутні підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 у зв»зку зі смертю ОСОБА_6 (а.с. 99),
оскільки прийняття у спадщину
зазначеного автомобіля позивачами
можливе у визначеному законом порядку.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги ОСОБА_3, скасування рішення з
постановленням судом апеляційної
інстанції рішення про відмову в
задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Кошти в сумі 33880 грн., внесені ОСОБА_2 на
рахунок ТУ ДСА України в Чернігівській
області 04.01.2013 року згідно з квитанцією
№ 6462.91.5 підлягають поверненню ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтверджені
судові витрати. Якщо суд апеляційної
або касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат. Так як,
апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає
задоволенню, то з ОСОБА_2 необхідно
стягнути кошти на користь ОСОБА_3 в
повернення судових витрат сумі 114 грн. 70
коп. за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 28 КпШС України ( в
редакції 1969 року), ст.ст. 303, 307, п.1, 4 ч. 1
ст. 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Бахмацького районного суду від
05 серпня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання
правочину недійсним та поділ спільного
майна подружжя відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про встановлення факту
окремого проживання, факту належності
майна на праві особистої приватної
власності та визнання права власності
відмовити.

Кошти в сумі 33880 грн. внесені ОСОБА_2 на
рахунок ТУ ДСА України в Чернігівській
області 04 січня 2013 року згідно з
квитанцією № 6462.91.5 повернути ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
кошти в сумі 114 грн. 70 копійок в
повернення судового збору за розгляд
справи в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: