Справа № 459/5173/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1602/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів: - Мацея
М.М, Монастирецького Д.І.,

секретар - Дідусь
О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 03 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 03 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_4 3 000
(три тисячі) грн. 00 коп. на відшкодування
моральної шкоди заподіяної
професійним захворюванням. В решті
позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь держави
судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач ОСОБА_4 зазначає, що рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 03 грудня 2013 року
є незаконним та необґрунтованим,
оскільки судом допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи, відповідно ці
порушення є підставою для зміни
рішення суду. Крім того, судом порушено
норми процесуального права, зокрема
приписи ст.12 ЗУ «Про охорону праці»,
ст.440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ч.2
ст.153 КзпП України, а також п.11 ч.2
«Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним з виконанням ним
трудових обов»язків».

Мотивує апеляційну скаргу тим, що
розмір моральної шкоди, визначений
судом без урахувань роз»ясень п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року (з наступними
змінами та доповненнями) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Зазначає, що на час виникнення спірних
правовідносин, тобто 06 травня 1997 року
(встановлення інвалідності висновком
МСЕК вперше) діяли Правила
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним з виконанням ним
трудових обов»язків», затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.1993 року № 472, згідно яких розмір
моральної шкоди не може перевищувати 200
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат.

А згідно ст.440-1 ЦК України ( в редакції
1963 року) моральна шкода
відшкодовується в грошовій або іншій
матеріальній формі за рішенням суду
незалежно від відшкодування майнової
шкоди і розмір відшкодування моральної
шкоди визначається судом з урахуванням
позовних вимог, характеру діяння особи,
яка завдала шкоду, фізичних і моральних
страждань потерпілого а також інших
негативних наслідків, але не менше
п»яти мінімальних розмірів заробітної
плати.

Просить рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 03 грудня 2013
року змінити в частині стягнення з ДП
«Львіввугілля» в його користь 3000 грн. 00
коп. відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров»я при
виконанні трудових обов»язків,
внаслідок професійного захворювання,
стягнувши з ДП «Львіввугілля» в його
користь 30 000 грн. 00 коп. на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров»я при
виконанні трудових обов»язків,
внаслідок професійного захворювання.

Сторони в судове засідання не
з"явились, хоча належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи.

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи. Тому судова колегія вважає за
необхідне у відповідності з вимогами
ст.305 ЦПК України проводити розгляд
справи у їх відсутності, так як вони
належним чином повідомлені про час та
місце судового засідання та у
відповідності до вимог ст.197 ЦПК
України розглядає справу без
фіксування судового засідання
технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі і
доводи апеляційної скарги ОСОБА_4,
колегія суддів вважає, що така
підлягає до часткового задоволення,
рішення суду підлягає зміні на
підставі п. 1 ч.1 ст.309 ЦПК України в
частині визначення розміру
відшкодування моральної шкоди,
виходячи з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно із ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає зазначеним вимогам
закону, однак не в повній мірі.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Задовольняючи позовні вимоги апелянта
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що ОСОБА_4 понад 18 років
пропрацював в підземних умовах шахти
вугільного басейну, що і
підтверджується копією трудової
книжки, яка знаходиться в матеріалах
справи ( а.с.8-9).

Відповідно до довідки серії
2-18 МАД № 028873 від 06.05.1997 року виданої
обласною МСЕК №3 позивачу вперше було
встановлено 45 % втрати працездатності
та ІІІ групу інвалідності. А згідно
виписки з акту огляду МСЕК серії ЛВА
№003276 від 21.03.2006 року йому безтерміново
встановлено 50 % ступеня втрати
професійної працездатності та ІІІ
групу інвалідності (а.с.41).

У зв"язку із ушкодженням здоров"я,
позивач втратив професійну
працездатність на 50%, позбавлений
можливості повною мірою реалізувати
своє право на працю, постійно відчуває
фізичні страждання, неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, що
підтверджується матеріалами справи, а
саме виписками з історій хвороби.

Тому ОСОБА_4, на думку суду першої
інстанції, має право на відшкодування
моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам законодавства.

Отже, право на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я
внаслідок професійного захворювання у
позивача ОСОБА_4 виникло 06.05.1997 року,
коли висновком обласної МСЕК йому
вперше встановлено 45% втрати
професійної працездатності.

На цей час спірні правовідносини були
врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом
України "Про охорону праці" та
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, затвердженими
постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року, який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлений у три роки.

Разом з тим, згідно із ст.83 ЦК УРСР 1963
року позовна давність не поширюється
на вимоги, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, крім
випадків, передбачених законом.

Згідно із п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" № 4 від
31.03.1995 року, до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством -
тримісячний строк (ст.233 КЗпП). До інших
вимог про відшкодування моральної
шкоди, як вимог, що випливають з
порушення особистих немайнових прав,
строки позовної давності відповідно до
ст.83 ЦК УРСР не застосовуються.

Оскільки вимоги позивача випливають з
порушення особистих немайнових прав
тому, відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року
позовна давність не розповсюджується
на такі вимоги позивача.

Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР 1963 року
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

У п.9 постанови Пленуму ВСУ "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" №4 від
31.03.1995 року звернуто увагу на те, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках
та ін. При цьому суд має виходити із
засад розумності, виваженості та
справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

В ході розгляду справи встановлено, що
виконуючи трудові обов'язки позивач
ОСОБА_4 отримав ушкодження здоров'я, з
приводу чого тривалий час перебував на
стаціонарному лікуванні та продовжує
лікуватися. Даний факт стверджується
дослідженими медичними документами, а
також актом розслідування
професійного хронічного захворювання
з якого вбачається, що професійне
захворювання ОСОБА_4 виникло внаслідок
роботи у зв'язку з довготривалим
контактом з шахтним пилом.

Згідно із п.1 "Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків"
затверджених постановою КМУ №472 від
23.06.1993 року, які були чинні на момент
виникнення спірних правовідносин,
власник підприємства, установи і
організації (надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому власником фізичного чи
психічного виливу небезпечних або
шкідливих умов праці.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно поклав обов'язок
відшкодувати моральну шкоду позивачу
ОСОБА_4 на відповідача ДП
"Львіввугілля".

Що стосується розміру відшкодування
моральної шкоди, суд врахував те, що
даний розмір згідно із п.11 Правил (в
редакції від 23.06.1993 року, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин),
не може перевищувати 200 мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Враховуючи роз'яснення, викладені у п.9
постанови Пленуму ВСУ "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" №4 від
31.03.1995 року, до розрахунку суми
відшкодування заподіяної моральної
шкоди суд застосував розмір
мінімальної заробітної плати 1147 грн.,
який діє на час розгляду справи.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд врахував характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
його фізичних та душевних страждань, а
також вважав необхідним врахувати ті
обставини, що ОСОБА_4 не має можливості
повноцінно працювати і для організації
свого життя, йому доводиться докладати
додаткові зусилля, ступінь втрати його
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням становить 50 відсотків,
тому, суд визначив належною
компенсацією спричиненої позивачу
моральної шкоди - 3000 гривень.

Проте суд неповно з'ясував обставини,
що мають значення для визначення
розміру морального відшкодування, та
не врахував і не дав належної оцінки
усім доказам у справі, тому сума
моральної шкоди 3000 грн., що визначена
судом першої інстанції до
відшкодування позивачу, на думку
судової колегії, є недостатньою.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові №4 від 31.03.1995 року "Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди (зі
змінами, внесеними постановою від 25
травня 2001 року № 5) вказав, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визнає залежно від характеру
та обсягу страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, з урахуванням відомостей акта
розслідування хронічного професійного
захворювання з врахуванням принципу
виваженості, розумності та
справедливості, колегія суддів прийшла
до висновку, що розмір достатньої
грошової компенсації відшкодування
моральної шкоди повинен складати 10 000
грн. 00 коп., що буде адекватною
компенсацією страждань, що їх зазнав
ОСОБА_4 у зв'язку з ушкодженням здоров'я
при виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання.

У зв'язку з цим рішення суду першої
інстанції підлягає зміні в частині
розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.209 ч.3,303,304,307 ч.1 п.3,309 ч.1
п.3,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволити
частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 03 грудня 2013
року- змінити.

Збільшити розмір відшкодування
моральної шкоди ОСОБА_4, заподіяної
професійним захворюванням.

Стягнути з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_4 10 000
грн. 00 коп. (десять тисяч грн. 00 коп.) на
відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 03
грудня 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.