ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ
Справа № 636/4545/13ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 р.

Чугуївський міський суд Харківської
області у складі:

головуючого - судді Панаід І.В.

за участю:

секретаря судового засідання Зайцевої
Т.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача - ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті
особи - Чугуївський РВ ГУ ДМС України в
Харківській області, Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Чкаловської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи -
Чугуївський РВ ГУ ДМС України в
Харківській області, орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Чкаловської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області, в якому просив суд визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1,
виселити їх із вказаної квартири, без
надання іншого жилого приміщення, та
зняти з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що йому на праві
приватної власності, належить квартира
АДРЕСА_1.

Проживання у вищезазначеній в квартирі
відповідачів позбавляє його, разом із
його теперішньою сім'єю, законного
права користуватися без обмежень
вищевказаною квартирою.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі, та просили їх
задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про час та місце слухання
справи повідомлялися належним чином,
причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні проти позову
заперечував, та просив суд у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явилися, надали заяви,
згідно яких просили розглядати справу
у їх відсутності та ухвалити рішення
відповідно до чинного законодавства.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та
свідків, суд приходить до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні ним правовідносини.

Позивачу, ОСОБА_1, на праві приватної
власності, належить квартира АДРЕСА_1,
що підтверджується договором обміну
житлових квартир від 16 серпня 2005 року,
серії ВСІ №641484, посвідченим приватним
нотаріусом Чугуївського районного
нотаріального округу, зареєстрованим в
реєстрі за № 3352, а також реєстраційним
посвідченням Чугуївського міжміського
бюро технічної інвентаризації від 27
серпня 2005 року та технічним паспортом
від 19 травня 2005 року. (а.с. 10-12).

05 вересня 1998 року між позивачем, ОСОБА_1,
та ОСОБА_4, було укладено шлюб. Після
укладення шлюбу вищевказані особи
почали проживати однією сім'єю за
адресою: АДРЕСА_1. 29 жовтня 2012 року
рішенням Чугуївського міського суду
Харківської області по цивільній
справі №2036/2939/2012, шлюб між ними було
розірвано. (а.с.14).

Невдовзі після розірвання шлюбу,
ОСОБА_4, вийшла заміж за ОСОБА_6,
змінила прізвище на «ОСОБА_4», та
народила дитину - ОСОБА_7

На даний час у квартирі АДРЕСА_1,
проживають його колишня дружина -
ОСОБА_4, син позивача ОСОБА_11, донька
ОСОБА_4 від другого шлюбу ОСОБА_7,
вищевказана обставина підтверджується
довідкою КП «Чкаловське ЖКЕУ-2013»
Чугуївського району Харківської
області №74 від 29.07.2013 року. (а.с. 15).

Також у вказаній квартирі поселився
ОСОБА_6, теперішній чоловік ОСОБА_4, хоча
своєї згоди на вселення ОСОБА_6 позивач,
як власник квартири, не надавав.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
своїх запереченнях пояснив, що
відповідач ОСОБА_6, не проживає у
спірній квартирі, проте дані
твердження були спростовані
показаннями свідків, які були допитані
у судових засіданнях.

Зокрема допитаний у судовому
засіданні 15.11.2013 р. свідок ОСОБА_12
пояснив, що 14.11.2014 р. разом з позивачем
приходив до його квартири АДРЕСА_1, та
бачив, що в зазначеному приміщені,
окрім колишньої дружини позивача
ОСОБА_4, її дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_11 був
присутній і теперішній чоловік
відповідачки ОСОБА_6 (а.с. 38). Допитаний
у судовому засіданні 16.12.2013 р. свідок
ОСОБА_14 стверджував, що бачив у спірній
квартирі чоловічі речі, які не належали
позивачу. (а.с. 51).

Також допитаний у судовому засіданні
18.02.2014 р. у якості свідка голова
Чкаловської селищної ради ОСОБА_15
пояснив, що видана громадянці ОСОБА_16
довідка про склад сім'ї, з якої
вбачається, що відповідач ОСОБА_6
проживає за адресою: АДРЕСА_3,
видавалась формально, на підставі
даних будинкової книги з яких
вбачалось місце реєстрації ОСОБА_6,
однак, оскільки до вказаної довідки
селищної ради, не додано акту про
обстеження житлового будинку АДРЕСА_3,
стверджувати про реальне проживання
ОСОБА_6 за вищевказаною адресою не
можливо. (а.с. 75).

Згідно ст. 150 Житлового кодексу
Української РСР, громадяни, які мають
у приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного
Кодексу України, правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено
право власника майна вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 321 ЦК України передбачена
непорушність права власності, отже,
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу
Української РСР, жилі будинки
(квартири), що є у приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
встановлених чинним законодавством.

Стаття 383 Цивільного Кодексу України
передбачає, що власник квартири має
право використовувати помешкання для
власного проживання та проживання
членів своєї сім'ї.

На теперішній час позивач має намір
вселитися в квартиру АДРЕСА_1, яка
належить йому на праві приватної
власності, разом зі своєю новою сім'єю.

Проживання відповідачів в квартирі
позивача позбавляє його, разом з його
теперішньою сім'єю, законного права
користуватися без обмежень квартирою,
що перебуває у його приватній
власності.

Як вбачається з ч.ч. 1, 4 статі 29 ЦК
України місцем проживання фізичної
особи є житловий будинок, квартира,
інше жиле приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місцем
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки. Із вказаної норми
вбачається така ознака подружніх
відносин, як наявність спільного
проживання і ведення спільного
господарства.

Допитані в судовому засіданні свідки
підтвердили факт сумісного проживання
у спірній квартирі ОСОБА_6, ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 як родини. Тому, враховуючи
показання свідків і виходячи з
визначеного законом поняття сім'ї, суд
критично ставиться до твердження
представника відповідача ОСОБА_4 про
те, що відповідач ОСОБА_6 проживає
окремо від дружини, за місцем своєї
реєстрації. При цьому суд також
враховує, що явка відповідачів ОСОБА_6,
ОСОБА_4 в судове засідання для надання
особистих пояснень була визнана судом
обов'язковою. Відповідачі неодноразово
повідомлялись судом про час та місце
судового засідання, однак в судове
засідання вони не з'явились,
відповідачем ОСОБА_4 було надано заяву
щодо розгляду справи у її відсутність і
відмову надавати пояснення щодо
обставин свого особистого життя (а.с.60).
Отже, відповідачі не скористались
можливістю надати особисті пояснення,
та безпосередньо довести перед судом
переконливість тих обставин, на які
вони посилаються, як на підставу
заперечень проти позову.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням та зняття їх з
реєстраційного обліку, суд виходить з
того, що відповідач - ОСОБА_4, як колишня
дружина позивача - член його сім'ї,
заселилась та була зареєстрована у
спірному приміщення зі згоди позивача.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, проводиться в
судовому порядку.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено,
що члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Отже, відповідно до вказаних положень
закону, підставою для визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, є відсутність
цієї особи без поважних причин
протягом встановленого законом строку
в жилому приміщенні, право
користування яким має ця особа.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає. За таких обставин
місцем проживання відповідача ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є місце проживання її
матері - ОСОБА_4, що підтверджується
довідкою КП «Чкаловське ЖКЕУ-2013» (а.с.15).

Підсумковуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для визнання такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням та виселення ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 з займаного житлового
приміщення, тому відмовляє позивачу у
задоволенні позову в цій частині.

Що стосується відповідача
ОСОБА_6, то суд вважає доведеним факт
його проживання у квартирі позивача.
Враховуючи, що він не є членом сім'ї
власника квартири, дозволу на вселення
не отримував, та займає відповідне
житлове приміщення за відсутності на
це законних підстав, ОСОБА_6 підлягає
виселенню.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Як убачається із вказаної норми, зняття
з реєстрації місця проживання може
бути здійснено на підставі рішення
суду про: позбавлення права власності
на житлове приміщення; позбавлення
права користування житловим
приміщенням; визнання особи безвісно
відсутньою; оголошення фізичної особи
померлою.

У зв'язку з цим, позовні вимоги щодо
зобов'язання зняти з реєстраційного
обліку відповідачів задоволенню не
підлягають, оскільки заявлені
передчасно.

На підставі викладеного, керуючись ст.
316, 321, 383, 405 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 64, 150, 155-156 Житлового Кодексу УРСР,
ст. ст. ст.ст 10, 11, 15, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
треті особи - Чугуївський РВ ГУ ДМС
України в Харківській області, орган
опіки та піклування виконавчого
комітету Чкаловської селищної ради
Чугуївського району Харківської
області про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1, без
надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі у сумі 57,35грн.
(п'ятдесят сім гривень 35коп.)

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Харківської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано . У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення виготовлено 20.02.2014
року.

Суддя
І.В. Панаід