Справа № 466/7386/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 лютого 2014 року
Шевченківський районний суд м. Львова

в складі головуючої судді
Свірідової В.В.

при секретарі
Галоян К.Л.

з участю представника позивача
ОСОБА_1-ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні майном та зустрічний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, з участю
третіх осіб приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу житлового
будинку та земельних ділянок,
визнання права власності на житлове
приміщення та земельні ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду 27 вересня
2013 року з позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
майном. Позовні вимоги обґрунтовує тим,
що 17 травня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку з відповідними
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться в АДРЕСА_1 та
розташований на земельній ділянці
площею 2500,00 кв.м. та складається з
восьми кімнат, житловою площею 264,2 кв.м.
та кухні.

Окрім, договору купівлі-продажу
житлового будинку, 16 липня 2001 року
сторонами також укладені договори
купівлі-продажу земельних ділянок на
яких розміщений зазначений будинок за
цією ж адресою, а саме: земельна ділянка
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та земельна
ділянка площею 0,1000 га для ведення
особистого селянського господарства.

Покликається на те, що у відповідності
до ст. 224, 227 ЦК УРСР позивач набула право
власності на зазначене майно, однак,
після укладення договорів
купівлі-продажу відповідач не передала
позивачу ключі від воріт житлового
будинку та фактично обмежила її в
користуванні будинком та земельними
ділянками, а згідно з ст. 391 ЦК України
передбачено право власника майна при
наявності дій осіб, спрямованих на
перешкоджання вільного користування
та розпорядження власником своїм
майном, вимагати усунення таких
перешкод. У зв'язку з цим, позивач
просить суд зобов'язати ОСОБА_3 усунути
перешкоди у користуванні житловим
будинку з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходяться
в АДРЕСА_1 та земельними ділянками
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та площею 0,1000
га для ведення особистого селянського
господарства, розташованих за
зазначеною адресою.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третіх
осіб приватних нотаріусів Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та ОСОБА_5 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу, визнання
права власності на нерухоме майно. В
обґрунтування позовних вимог зазначає,
що 17 травня 2001 року та 16 липня 2001 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договори
купівлі-продажу житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1
та земельних ділянок за цією ж адресою
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та земельна
ділянка площею 0,1000 га для ведення
особистого селянського господарства.

Однак, зазначені договори
купівлі-продажу укладені між сторонами
без наміру створення реальних правових
наслідків з метою приховати іншу угоду,
яку сторони дійсно мали на увазі, а
саме: договорів позики та застави, 17
травня 2001 року, оскільки відповідачем
надано позивачу позику в розмірі 200 000,00
гривень терміном на 10 років, яку
останній мав повернути до 17 травня 2011
року з врахуванням інфляції, а
забезпечення повернення коштів
позивач зобов'язався передати житловий
будинок з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1 та земельні ділянки за цією ж
адресою площею 0,1000 га - для ведення
особистого підсобного господарства та
0,1500 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель. Після
повернення зазначених коштів,
відповідач зобов'язався розірвати
укладені між сторонами договори
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок. Оскільки, за
оспорювальними договорами
купівлі-продажу сторони мали на меті
укладення договорів позики та застави,
які не породжують правових наслідків
переходу права власності на майно
(будинок та земельні ділянки), а також
те, що укладені договори не
відповідають дійсній волі сторін на
перехід права власності, просить
визнати їх недійсними. Крім цього, з
метою належного захисту свого права,
ОСОБА_3 просить суд визнати за нею право
власності на будинок та земельні
ділянки, які є предметом даного спору.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явилась,
подала до суду заяву в якій просить
справу розглядати у її відсутності.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав, за
зустрічним позовом покликався на
розсуд суду.

В судове засідання ОСОБА_3 не з'явилась,
подала до суду заяву в якій просить
справу розглядати у її відсутності.

Представник ОСОБА_3 -ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги за зустрічним
позовом підтримав, проти первісного
позову заперечив.

Третя особа приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 в судове засідання не
з'явився, подав до суду заяву в якій
просить суд розглядати справу за його
відсутності.

Третя особа приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явилася, подала до суду заяву в якій
просить розглядати справу за її
відсутності.

Заслухавши пояснення представників
сторін, ознайомившись та дослідивши
об'єктивні докази по справі, суд вважає,
що в задоволенні первісного позову
слід відмовити за безпідставністю
позовних вимог, а зустрічний позов
підлягає до задоволенні.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, 17 травня 2001 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1
та розташований на земельній ділянці
площею 2500,00 кв.м. Зазначений договір
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6

Також, 16 липня 2001 року між цими ж
сторонами укладено договори
купівлі-продажу земельних ділянок за №
4506 та № 4509, що знаходяться в АДРЕСА_1
площею 0,1500 га - для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та площею 0,10 га
- для ведення особистого селянського
господарства. Зазначені договори
посвідчені приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Проте, судом встановлено, що всупереч
ст. 224 ЦК УРСР, майно згідно з
зазначеними договорами
купівлі-продажу від 17 травня 2001 року та
16 липня 2001 року фактично не було
передано від продавця (ОСОБА_3) до
покупця (ОСОБА_1) та не сплачено
визначену в договорі грошову суму.

Зокрема, 17 травня 2001 року позивачем за
первісним позовом ОСОБА_1(відповідачем
за зустрічним позовом), надалі -
„відповідач" надано відповідачу
ОСОБА_3 за первісним позовом (позивачем
за зустрічним позовом), надалі -
„позивач" позику в розмірі 200 000,00
(двісті тисяч) гривень терміном на 10
років, яку останній мав повернути до 17
травня 2011 року з врахуванням інфляції.

В забезпечення повернення коштів
позивач зобов'язався передати житловий
будинок з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1 та земельні ділянки за цією ж
адресою площею 0,1000 га - для ведення
особистого підсобного господарства та
0,1500 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель.

17 травня 2001 року відповідач надав
позивачу розписку про те, що він
зобов'язується розірвати укладений 17
травня 2001 року між сторонами договір
купівлі-продажу житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1
та повернути його назад у власність
ОСОБА_3 (позивачу) відразу після
повернення останньою позики в сумі 200
000,00 гривень наданої 17 травня 2001 року
строком на 10 років.

Також, розпискою від 16 липня 2001 року
відповідачем гарантовано позивачу
розірвати укладені 16 липня 2001 року між
сторонами договори купівлі-продажу
земельних ділянок, що знаходяться в
АДРЕСА_1, площею 0,1000 га - для ведення
особистого підсобного господарства та
площею 0,1500 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель повернувши їх
назад у власність позивачу відразу
після повернення позики в розмірі 200
000,00 гривень.

Статтею 58 цього Кодексу передбачено, що
недійсною є угода, укладена лише про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода). Якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в постанові від 28 квітня 1978
року № 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними», угода
може бути визнана недійсною лише з
підстав і з наслідками, передбаченими
законом. Тому в кожній справі про
визнання угоди недійсною суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угоди
недійсною і настання певних юридичних
наслідків.

За змістом закону, як мнима так і
удавана угоди не передбачають наміру
сторін правочину створити ті правові
наслідки, які задекларовані у
правочині, а отже волевиявлення
учасників правочину не відповідає їх
дійсній волі.

Проте за мнимою угодою учасники лише
імітують правочин, у їх діях відсутня
головна ознака правочину -
спрямованість на встановлення,
припинення або іншу видозміну
цивільних правовідносин, тоді як
удавана угода вчиняється з метою
приховання іншого правочину, який
сторони насправді мали на увазі.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із наданих суду доказів
відповідач не передавала жодних коштів
за укладеними договорами
купівлі-продажу житлового будинку від
17 травня 2001 року та земельних ділянок
від 16 липня 2001 року та не приймала
зазначене майно від позивача. ОСОБА_3 з
1998 року по даний час проживає у будинку,
за адресою: АДРЕСА_1, користується
прибудинковою територією, допоміжними
спорудами та земельними ділянками
площею 0,15 га та 0,1000 га, зазначене,
зокрема, підтверджується актом
Брюховицької селищної ради від 22 липня
2013 року № 886 про фактичне проживання
ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1.

Зазначені вище обставини не
заперечили в судовому засіданні
представники сторін, а тому позовні
вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод
в користуванні майном є
безпідставними та надуманими.

Отже, з виниклих між сторонами
правовідносин вбачається, що при
укладанні спірних договорів сторони
фактично приховали договір позики
грошей, забезпечений заставою:
житловим будинком та земельними
ділянками за адресою АДРЕСА_1.

Крім цього, відповідно до договору
комісії від 09 лютого 2007 року відповідач
від власного імені, але за рахунок та в
інтересах позивача виготовив державні
акти на земельні ділянки з виведенням
меж земельних ділянок в натурі та
присвоєння кадастрових номерів.

Також, згідно з договором комісії від 16
вересня 2008 року відповідачем
виготовлено технічний паспорт на
відповідний житловий будинок.

Зазначене, ще раз підтверджує,
удаваність відповідних договорів
купівлі-продажу, оскільки такі
укладені з метою приховання іншого
правочину, який сторони насправді мали
на увазі та вчинені без мети переходу
права власності від позивача до
відповідача.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику про визнання угод недійсними»
від 28 квітня 1978 року (з відповідними
змінами), викладених у п.14 постанови,
встановивши, що угода укладена з метою
приховати іншу угоду, суд відповідно до
ч.2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали
на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить
законові, суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладеної
сторонами угоди із застосуванням
наслідків, передбачених для
недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Статтею 48 даного ЦК встановлено, що
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону. По недійсній угоді
кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернути одержане
в натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

За оспорювальними договорами
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок сторони мали на меті
укладення договору позики та застави,
які не породжують правових наслідків
переходу права власності на майно
(будинок та земельні ділянки), крім
цього, укладені договори не
відповідають дійсній волі сторін на
перехід права власності, відтак, не
відповідають вимогам закону та
підлягають визнанню недійними.

Суд також звертає увагу на те, що
позивачем за зустрічним позовом
позовна давність не пропущена,
оскільки, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР
(1963р.) загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно з ст.76 ЦК УРСР (1963р.) перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78 і
79 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 повинна була повернути ОСОБА_1
суму позики до 17 травня 2011 року, в цей же
термін переукласти договори
купівлі-продажу будинку та земельних
ділянок.

07 вересня 2011 року позивач за зустрічним
позовом звернулася до відповідача з
вимогою переукладення (розірвання)
договору купівлі-продажу житлового
будинку з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1 та договорів купівлі-продажу
земельних ділянок 0,1000 га та площею 0,1500
га, що знаходяться за цією ж адресою.
Однак, зазначена вимога була залишена
ОСОБА_1 без розгляду .

Також суд приходить до переконання про
можливість визнання права власності на
житловий будинок та земельні ділянки
за ОСОБА_3 виходячи з наступного.

В силу частини 1 статті 12 Цивільного
кодексу України особа здійснює свої
цивільні права вільно, на власний
розсуд.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання та на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду
за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу закріплено статтею 16 цього
Кодексу.

Здійснення особою свого права на
судовий захист не може ставитись у
залежність від використання нею інших
засобів правового захисту, до яких
належить, зокрема, визнання права. За
таких обставин поєднання позивачем
різних способів захисту цивільного
права (визнання правочину недійсним та
визнання права власності) не
суперечить чинному цивільному
законодавству. Таке поєднання різних
способів захисту більш ефективно
захистить та відновить порушені права
заявника у випадку задоволення позову.

Відповідно до статті 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності.

Статтями 316, 321 Цивільного кодексу
України передбачено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності є
вимогою власника майна про констатацію
перед третіми особами факту
приналежності позивачу права
власності на спірне майно, не з'єднане з
конкретними вимогами про повернення
майна чи усунення інших перешкод.

Позов про визнання права власності
спрямований на усунення перешкод у
здійсненні власником свого права і
виключення домагань на приналежне
власнику майно за допомогою
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності.

Заявлення позивачем позовної вимоги
про визнання права власності є
підставним, оскільки позивач вважає
себе власником спірного майна з огляду
на недійсність Договору, в той час як
відповідач вважає себе власником з
огляду на дійсність оспорюваного
Договору (пред'явлення первинного
позову про усунення перешкод в
користуванні майном).

За таких обставин, право власності
ОСОБА_3 на будинок та земельні ділянки
підлягає захисту.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
з ОСОБА_1 слід стягнути на користь
ОСОБА_3 сплачений нею при зверненні
до суду судовий збір.

Керуючись ст.ст. 3,10, 11, 15,60, 88, 169, 209, 212, 213-
215, 218 ЦПК України, ст.41 Конституції
України, ст.ст.48,58,71,76,224 ЦК УРСР(1963 р.),
ст.ст.12, 15,16,316, 321, 391,392 ЦК України, суд ,

ВИРІШИВ:

У задоволення позовної заяви ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні майном відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, з
участю третіх осіб приватного
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання недійсним договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок, визнання права
власності на житлове приміщення та
земельні ділянки задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку з
відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що
знаходяться в АДРЕСА_1, укладений 17
травня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованого за
№ 2271.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,100 га з цільовим призначенням
для ведення особистого підсобного
господарства, що знаходиться в
АДРЕСА_1, укладений 16 липня 2001 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованого за № 4506.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,150 га з цільовим призначенням
для будівництва і обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель , що знаходиться в АДРЕСА_1
укладений 16 липня 2001 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_3, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованого за № 4509.

Визнати за ОСОБА_3 (ІДН НОМЕР_1) право
власності на житловий будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
загальною площею 785,7 кв.м. та
приналежні до житлового будинку
споруди: баня під літерою «Б» ,
альтанка під літером «В», огорожа під
№ 1, ворота під №2, хвіртка під № 3,
хвіртка під № 4 та вимощення під
літерою «І».

Визнати за ОСОБА_3 (ІДН НОМЕР_1) право
власності на земельну ділянку площею
0,100 га, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, цільове призначення для
ведення особистого селянського
господарства, кадастровий номер
:08:003:0025.

Визнати за ОСОБА_3 (ІДН НОМЕР_1) право
власності на земельну ділянку площею
0,150 га,що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, цільове призначення для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, кадастровий номер
:08:003:0024.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
сплачений судовий збір в розмірі 3441
грн.(три тисячі чотириста сорок одна
грн.).

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до
апеляційного суду Львівської області
через Шевченківський районний суд м.
Львова шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: В. В. Свірідова