Справа №2-299/11 21.01.2014 21.01.2014 21.01.2014
Провадження №22-ц/784/142/14
Провадження № 22ц- 784/142/14
інстанції Притуляк І.О.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

21 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Богатирьовій В.А.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

- представника відповідача
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 20 листопада 2013
року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6,третя особа
ОСОБА_7

про

поділ майна подружжя

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2

про

поділ майна подружжя,

в с т а н о
в и л а:

У листопаді 2007 року ОСОБА_2 звернулася
із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про поділ
спільного майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 10 грудня 1999
року по 07 червня 2007 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Під час шлюбу ними було придбано майно,
а саме: квартира АДРЕСА_1, автомобіль
марки Mitsubishi Lancer, автомобіль марки
Volkswagen Man, причіп ГКБ 1984 року випуску,
причіп ГКБ 1986 року випуску.

Посилаючись на те, що в добровільному
порядку відповідач провести поділ
майна не бажає, позивачка, неодноразово
уточнюючи позовні вимоги, остаточно
просила визнати дійсним договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на
Миколаївській Універсальній
Товарно-Сировинній біржі 10 березня 2000
року; визнати за нею право власності на
? частку вказаного нерухомого та
рухомого майна. Також просила стягнути
з відповідача на її користь вартість ?
частки рухомого майна, що є спільною
сумісною власністю в розмірі 39 194 грн. 92
коп., залишивши це майно у
розпорядженні відповідача.

У квітні 2008 року ОСОБА_4
звернувся в суд із зустрічним позовом
до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
посилаючись на те, що до майна, що є
спільною власністю подружжя, також
відноситься торгівельний павільйон
НОМЕР_5, що розташований на території КП
«Центральний ринок» в м. Миколаєві,
який знаходиться у користуванні
позивачки. Оскільки з ним на даний час
проживає неповнолітній син ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, а ОСОБА_2 має
заборгованість по сплаті аліментів,
просив відступити від рівності часток
та визнати за ним право власності на 2/3
частини спірної квартири та ? частину
торгівельного павільйону.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Миколаєва зустрічну позовну заяву
ОСОБА_4 прийнято до спільного
провадження з первісним позовом.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 20
листопада 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано дійсним договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на Миколаївській
Універсальній Товарно-Сировинній
біржі 10 березня 2000 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено у власність ОСОБА_2 причіп ГКБ
8350, 1984 року випуску шасі НОМЕР_6,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
вартістю 8 260 грн. 34 коп.

Виділено у власність ОСОБА_4 причіп ГКБ
8350, 1986 випуску, шасі НОМЕР_7, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 9
209 грн. 16 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 13 698
грн. 54 коп. компенсації вартості ?
частки автомобіля Mitsubishi Lancer; 16 761 грн. 63
коп. компенсації вартості ? частки
автомобіля Volkswagen Man.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5 017
грн. 50 коп. компенсації вартості ?
частки будівельних матеріалів
торгівельного павільйону НОМЕР_5,
розташованого на території КП
«Центральний ринок» в м. Миколаєві,
залишивши вказаний торгівельний
павільйон у користуванні ОСОБА_2

Проведено залік різниці вартості
спільного майна та остаточно стягнуто
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 25 915 грн. 58
коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 828
грн. 42 коп. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 214
грн. 60 коп. судового збору.

Із змісту апеляційної скарги ОСОБА_4
вбачається, що він не згоден із судовим
рішенням в частині відмови у визнанні
за ним права власності на 2/3 частини
спірної квартири, а також в частині
стягнення компенсації вартості ?
частки транспортних засобів та витрат,
пов'язаних із проведенням експертизи
транспортних засобів, просив судове
рішення скасувати в цій частині, а
також задовольнити його зустрічний
позов.

Перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Відповідно до статті 60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором (частина
перша статті 70 СК України).

Судом встановлено, що з 10 грудня
1999 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 07 червня 2007 року.

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час шлюбу сторони придбали
майно: квартиру АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі - продажу № 2622-Л,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на
Товарно-Сировинній біржі 10 березня 2000
року; автомобіль марки Mitsubishi Lancer (кузов
НОМЕР_8) державний реєстраційний номер
НОМЕР_3, на підставі біржової угоди від
12 вересня 2002 року; автомобіль марки
Volkswagen Man (кузов НОМЕР_9) державний
реєстраційний номер НОМЕР_4, на
підставі біржової угоди від 14
листопада 2001 року; причіп ГКБ 8350, 1984
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, на підставі угоди
купівлі - продажу від 30 травня 2000 року;
причіп ГКБ 8350, 1986 року випуску
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
на підставі угоди купівлі - продажу від
24 липня 2000 року; торгівельний павільйон
НОМЕР_5, розташований на території КП
«Центральний ринок» в м. Миколаєві.

Встановивши, що спірне майно
набуто сторонами в період шлюбу, суд
першої інстанції вірно вважав, що це
майно є спільною сумісною власністю
подружжя.

Наполягаючи на задоволенні
зустрічного позову, ОСОБА_4 просив
відступити від засад рівності часток
та визнати за ним право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1, посилаючись
на те, що неповнолітній син знаходиться
на його утриманні.

Згідно з ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до ч.3 ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за рішенням суду
частка майна дружини, чоловіка може
бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

У п. 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» (далі - постанова Пленуму)
судам роз'яснено, що при вирішення
спору про поділ майна подружжя, суд
згідно з чч. 2, 3 ст. 70 СК України в
окремих випадках може відступити від
засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення, а також інтереси
неповнолітніх дітей (за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують є
недостатнім для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування).

У матеріалах справи відсутні
дані про те, що ОСОБА_2 не сплачувала
аліменти на утримання неповнолітнього
сина або їх розмір недостатній для
забезпечення його фізичного, духовного
розвитку та лікування.

З огляду на наведене, висновок
суду першої інстанції про відсутність
підстав для збільшення частки ОСОБА_4 у
праві спільної сумісної власності
подружжя є обґрунтованим.

Посилання ОСОБА_4 на те, що син
проживає з ним та знаходиться на його
утриманні, не можна вважати підставами
для відступлення від засади рівності
часток подружжя в розумінні ч. 3 ст. 70 СК
України.

А доводи апеляційної скарги про
те, що ОСОБА_2 має заборгованість по
аліментам, спростовуються довідкою
Заводського ВДВС Миколаївського РУЮ №
34508/01.02-47/20 від 30 жовтня 2013 року, з якої
вбачається, що станом на 30 жовтня 2013
року заборгованість ОСОБА_2 по
аліментам відсутня (т.3 а.с.58).

З матеріалів справи також
вбачається, що автомобіль марки Volkswagen
Man, 1986 року випуску та марки Mitsubishi Lancer,
1990 року випуску, які за заявою
позивачки були предметом позову,
придбані сторонами під час шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

Автомобіль Volkswagen Man 1986 року
випуску13 лютого 2007 року на підставі
довідки - рахунку серії ЄГП № 486207
проданий ОСОБА_10, а транспортний засіб
марки Mitsubishi Lancer 1990 року випуску
проданий відповідачем 10 жовтня 2007 року
ОСОБА_7 на підставі біржової угоди ГР №
095259.

Сторонами не заперечується той факт, що
позивачка своєї письмової згоди на
продаж вказаних автомобілів не давала.

Згідно з ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Розпоряджання майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до
Цивільного кодексу України.

Згідно роз'яснень, що містяться
у п. 30 постанови Пленуму, у випадку коли
при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
встановлено, що один із них здійснив
його відчуження чи використав його на
свій розсуд проти волі іншого із
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі.

Рішенням Заводського суду м. Миколаєва
від 07 червня 2007 року шлюб між сторонами
було розірвано.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі
розірвання шлюбу судом шлюб
припиняється у день набрання чинності
рішенням суду про розірвання шлюбу.

Із витребуваної апеляційним судом
копії вказаного рішення, вбачається, що
воно набрало законної сили 19 червня 2007
року.

Відтак, сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1999
року до 19 червня 2007 року.

Зазначеним рішенням суду також
встановлено, що шлюбні відносини між
сторонами були припинені з січня 2007
року (т.1 а.с.11).

Вказане рішення є преюдиційним і
відповідно до ст. 61 ЦПК України,
встановлений ним факт не потребує
доказуванню при розгляді цієї справи.

Встановивши, що спірні транспортні
засоби були продані відповідачем після
припинення спільного проживання з
ОСОБА_2 та без її згоди, що виключає
можливість їх реального поділу між
сторонами відповідно до їх часток, суд
першої інстанції обгрунтовано стягнув
на користь позивачки з відповідача ?
частину вартості цих транспортних
засобів.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі
на те, що угоди купівлі-продажу спірних
автомобілів були укладені зі згоди
позивачки та в інтересах сім'ї,
оскільки сторони фактично проживали
разом до листопада 2008 року,
спростовуються рішенням Заводського
суду м. Миколаєва від 07 червня 2007 року,
яким встановлено час припинення
шлюбних відносин сторін - січень 2007
року.

Про те, що сторони більше року не
проживали спільно однією сім'єю,
зазначала сама позивачка, звертаючись
11 травня 2007 року до суду з позовною
заявою про розірвання шлюбу (т.2 а.с.243).

Складаючи позовну заяву про визначення
місця проживання дитини, позивачкою
помилково було зазначено час
перебування у шлюбі з відповідачем до
жовтня 2008 року, оскільки ця дата
співпадає з зареєстрованою датою
видачі свідоцтва про розірвання шлюбу
(т.2 а.с.134).

Посилання відповідача на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 11 березня 2010 року, в якому
зазначено час спільного проживання
сторін до 06 листопада 2008 року, не
можуть бути прийняті до уваги.

Предметом позову у справі, по якій 11
березня 2010 року Заводським районним
судом м. Миколаєва ухвалено рішення,
була вимога про визначення місця
проживання дитини, а відтак
встановлення часу спільного
проживання сторін судом в процесі
розгляду зазначеної справи не входило
до предмету доказування при ухваленні
рішення за наслідком розгляду справи
про визначення місця проживання
дитини.

Будь - яких інших переконливих доказів
того, що після 19 червня 2007 року сторони
поновили спільне проживання,
відповідач не надав.

За такого, стягуючи з
відповідача на користь позивачки
компенсацію вартості ? частини спірних
транспортних засобів, суд правильно
виходив із дійсної (ринкової) вартості
автомобілів, встановленої відповідним
висновком експертного авто
товарознавчого дослідження.

Доводи апелянта про те, що Регіонально
торгово - промислова палата
Миколаївської області, яка проводила
оцінку транспортних засобів не має
відповідної ліцензії на виконання
оціночних робіт, є помилковими.
Вказаний експертний висновок був
складений оцінювачем ОСОБА_11, який
згідно до наявного у справі
посвідчення НОМЕР_10 від 29 березня 2008
року, витребуваного судом апеляційної
інстанції, має кваліфікацію оцінювача
дорожніх транспортних засобів.
Регіонально торгово - промислова
палата Миколаївської області,
відповідно до сертифікату № 6844/08 від 17
квітня 2008 року, має можливість на
проведення оцінки машин і обладнання
та оцінки дорожніх транспортних
засобів.

Частково задовольняючи зустрічний
позов ОСОБА_4 та стягуючи на його
користь компенсацію в розмірі ? частини
вартості будівельних матеріалів,
використаних на будівництво
торгівельного павільйону НОМЕР_5, суд
правильно виходив з того, що
торгівельний павільйон не є об'єктом
нерухомого майна, а тому виділ його
частки в натурі шляхом визнання права
власності на ? частину не може бути
проведено.

А тому, доводи апеляційної скарги цій в
частині є необґрунтованими.

Заперечуючи в апеляційній скарзі проти
вартості торгівельного павільйону,
визначеної у висновку експертизи від 01
жовтня 2012 року, який міститься в
матеріалах справи, апелянт не надав
будь - яких інших доказів на
підтвердження дійсної вартості
спірного майна та не ставив питання про
призначення судової експертизи для її
встановлення.

Не можна погодитися і з
посиланням на те, що суд невірно
розподілив витрати, пов'язані з
проведенням експертизи, оскільки
ОСОБА_4, як учасник ліквідації аварії
на Чорнобильскій АЕС, звільнений лише
від сплати судового збору, але таке не є
підставою для звільнення його від
сплати витрат, пов'язаних з
проведенням експертизи. А тому при
ухваленні рішення питання про розподіл
між сторонами судових витрат вирішено
судом відповідно до ст..88 ЦПК України. .

Оскільки рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 20
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді