АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/465/2014
Головуючий в І інстанції: Клімченко М.І.
Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року лютого місяця 18 дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Кутурланової О.В.

при секретарі: Гончар К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Скадовського
районного суду Херсонської області від
28 листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3, діючого в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_5, ОСОБА_2, діючої в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_6, про
виселення із квартири без надання
іншого житла, -

В С Т А Н О В И Л А:

21 серпня 2013 року ОСОБА_3, діючий в
інтересах ОСОБА_4, звернувся до суду з
вказаним позовом, просив виселити без
надання іншого житла відповідачів із
квартири АДРЕСА_1, а також стягнути
судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що позивач є власником вказаної
квартири. У зв'язку з тим, що він
фактично проживав в Росії, він пустив
до квартири відповідачів як тимчасових
мешканців. У 2005 році позивач домовився
з відповідачами про купівлю останніми
вказаної квартири, однак документів на
квартиру в нього ще не було. У 2009 році,
отримавши документи, позивач
запропонував відповідачам купити
квартиру, однак вони не зійшлись в ціні.
Позивач попередив 16.08.2013 року
відповідачів, щоб вони до 25.08.2013 року
звільнили квартиру, однак ті
відмовилися. Проживання відповідачів у
квартирі позбавляє позивача
можливості продати її.

У своєму письмовому запереченні
проти позову відповідачка ОСОБА_2
зазначила, що у вересні 2005 року вона зі
своєю матір'ю ОСОБА_7 дізналися про
продаж вказаної квартири. Оглянувши її,
вони домовилися з позивачем про
купівлю квартири за 5000 (п'ять тисяч)
доларів США. Оскільки у позивача на той
час не було правовстановлюючого
документу на квартиру, то вони з ним
домовилися усно про таке: вони
передають йому одну тисячу доларів США,
вселяються до квартири, потім щорічно
сплачують йому одну тисячу доларів США
до повної сплати обумовленої суми в 5000
доларів США. При цьому конкретної дати
сплати всієї суми грошей вони не
обговорювали. Вказану домовленість
вони зафіксували 05.09.2005 року, уклавши
письмовий договір найму житлового
приміщення з правом викупу на строк 5
років, який підписали позивач та вона
(ОСОБА_2). 17 жовтня 2005 року її мати
передала позивачу 1000 доларів в якості
авансу за квартиру, отримавши розписку.
Протягом 2006-2009 років позивач до них за
грошима не звертався, а вони не знали
його місцезнаходження. У грудні 2009 року
він, прийшовши, не зважаючи на
зроблений ними у квартирі ремонт, а
також на положення договору про те, що
після закінчення договору наймач має
право викупити квартиру за 5000 доларів
США, відмовився від домовленостей щодо
вартості квартири, запропонував
сплатити за квартиру 30000 доларів США.
Після її заперечень щодо зробленого
ремонту він зажадав негайно звільнити
квартиру. Однак вона відмовилася. З
грудня 2009 року їй невідоме
місцезнаходження позивача. За
положеннями ч.1 ст.822 ЦК України з 06.09.2010
року вона та члени її сім'ї набули право
проживання в квартирі на умовах,
передбачених попереднім договором.

Рішенням суду від 28 листопада 2013 року
позов було задоволено. Суд вирішив:
виселити без надання іншого житла
відповідачів із квартири АДРЕСА_1;
стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 витрати на
правову допомогу в сумі 1000грн. з
кожного; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5
судовий збір у сумі 57,35грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
вказане рішення суду скасувати і
постановити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права
та неповне з'ясування обставин справ.
Зокрема вказала, що суд не звернув
увагу на те, що за положеннями ч.1 ст.822
ЦК України з 06.09.2010 року вона та члени її
сім'ї набули право проживання в
квартирі на умовах, передбачених
попереднім договором. Також зазначила,
що поза увагою суду залишилась та
обставина, що частиною другою ст.811 ЦК
України доповнена законом від 25.12.2008
року, тобто вже після укладення ними
договору найму житла з правом викупу, а
тому вказаний договір є чинним і
повинен виконуватися.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

З матеріалів справи та встановлених
судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до рішення Скадовського
районного суду Херсонської області від
16.10.2009 року за позивачем ОСОБА_4 визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
(а.с.3).

Вказане право власності за позивачем
на вказану квартиру зареєстровано
22.12.2009 року в Херсонському ДБТІ (а.с.4).

05 вересня 2005 року між орендодавцем
ОСОБА_4 та орендарем ОСОБА_2 було
укладено у простій письмовій формі
договір оренди житлового приміщення з
право викупу (а.с.21-22).

За умовами вказаного договору: його
строк - 5 років (п.5.1.); орендодавець надає
орендатору належну йому на праві
власності вказану квартиру (п.1.1.); після
закінчення договору наймач має право
викупити квартиру за 5000 доларів (а.с.1.6.);
орендар зобов'язується погашати
орендодавцю плату за вартість квартири
протягом 5 років по 1 тисячі доларів на
рік (а.с.3.1.); у випадку відмови
орендодавця добровільно укласти
договір купівлі-продажу квартири на
умовах, зазначених в п.1.6. договору,
орендатор вправі стягнути з
орендодавця штраф в розмірі 30% від суми
угоди, вказаної в п.1.6., а також стягнути
з нього завдані збитки (п.4.4.); після
спливу строку договору сторони
зобов'язались визначитись за вибором
однієї з трьох можливостей: укласти
договір відчуження квартири на умовах,
передбачених в п.1.6.; припинять свої
договірні відносини і орендар передає
квартиру орендодавцю; сторони
зобов'язалися укласти новий договір
оренди (найму) квартири на тих самих
умовах на новий строк (п.5.2.).

Сторонами не заперечується, що
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є
подружжям, неповнолітній ОСОБА_6 - їх
син.

Рішенням Скадовського районного суду
від 12.02.2010 року, що набрало законної
сили 24.02.2010 року, було стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_7 грошові кошти в
розмірі 15936грн. та судові витрати (а.с.20).

Підставою позову позивачка зазначила
те, що відповідач, уклавши 05.09.2005 року з
її дочкою ОСОБА_2 договір найму спірної
квартири з правом викупу і отримавши
від неї особисто (від ОСОБА_7) завдаток
1000 доларів США, в подальшому відмовився
від продажу квартири за 5000 доларів США.
А тому повинен сплатити завдаток та
додатково сплатити суму в розмірі
завдатку.

Листом від 16.08.2013 року позивач
попередив відповідачів, щоб вони до
25.08.2013 року звільнили квартиру (а.с.5).

Отже, у справі встановлено, що
відповідачі вселилися у вересні 2005
року до спірної квартири зі згоди
позивача, право власності якого на
вказану квартиру було зареєстровано
значно пізніше, а саме 22.12.2009 року (за
рішенням суду від 16.10.2009 року).

Оскільки на вересень 2005 року ЦК України
не передбачав такий інститут
цивільного права як оренда житла з
викупом (Кодекс доповнено ст.8101 та ч.2
ст.811 законом від 25.12.2008 року, який набув
чинності 14.01.2009 року), то укладений
05.09.2005 року між позивачем та ОСОБА_2
договір найму житлового приміщення з
правом викупу колегією суддів
приймається як договір найму житла, в
якому сторони передбачили можливість
його викупу, проте примушування до
угоди, яка ґрунтується на виконанні
такої можливості, за відсутності згоди
зустрічної сторони законом не
передбачено. При цьому, оскільки
попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору (ч.1 ст.635 ЦК України), то не
можна вважати вказане передбачення
можливості викупу спірної квартири
попереднім договором.

Колегія суддів також враховує, що за
станом на 05.09.2005 року позивач ще не був
власником спірної квартири.

Таким чином, сім'я відповідачів
вселилась в спірну квартиру як наймачі
(орендарі).

З урахуванням положення п.5.2. договору
найму та ст.822 ЦК України, враховуючи,
що, як зазначено у запереченні проти
позову, у грудні 2009 року після
заперечень ОСОБА_2 позивач зажадав
негайно звільнити квартиру, колегія
суддів вважає, що з 06.09.2010 року сторони
припинили свої договірні відносини.
Тобто, їх правовий статус з того часу
став як тимчасові мешканці.

Суд першої інстанції повно, всебічно
дослідив у відповідній частині
обставини справи та дав належну оцінку
зібраним у справі доказам, а тому
прийшов до вірного висновку про
задоволення позову, а також про
відсутність підстав для проживання
відповідачів в спірній квартирі.

Встановивши зазначене, суд у
відповідності до ст.391 ЦК України
прийшов до правильного висновку про
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують.
Посилання заявника на те, що з 06.09.2010
року вона та члени її сім'ї набули право
проживання в квартирі на умовах,
передбачених попереднім договором, до
уваги не приймаються, оскільки не
пізніше ніж за три місяці (у грудні 2009
року) позивач попередив відповідачів
про відмову від укладання договору
оренди на новий строк. Інші доводи
також не можуть бути взяті до уваги,
оскільки не впливають на правильність
прийнятого судом рішення.

Обставини справи у вказаній частині
судом з'ясовані в повному обсязі,
висновки суду відповідають
встановленим обставинам і
підтверджуються належними доказами.

Оскільки, як вже зазначено, статтею 8101
та ч.2 ст.811 ЦК України доповнена законом
від 25.12.2008 року, вже після укладення
договору найму житлового приміщення
від 05.09.2005 року, колегія суддів вважає,
що на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
рішення слід змінити, з мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції
необхідно виключити посилання на
вказані норми закону, на ст.ст.220 ч.1 і 236
ЦК України та нікчемність договору
найму (оренди) житлового приміщення з
правом викупу від 05.09.2005 року.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Згідно ст.1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах" розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

На підтвердження витрат на правову
допомогу позивачем надано договір про
надання правих послуг від 16.08.2013 року,
укладеного між ним та адвокатом ОСОБА_3,
ордер адвоката від 09.09.2013 року та копія
квитанції від 27.08.2013 року про сплату за
надання правової допомоги 2000грн. (а.с.15,
16, 17).

З урахуванням відсутності доказів на
підтвердження кількості робочого часу,
витраченого адвокатом під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, а також
установленої відповідно до протоколів
судових засідань (а.с.23-24; 28; 75) кількості
годин роботи адвоката в 1год.08хв. та
відповідного розміру мінімальної
заробітної плати в зазначені дні
(1147грн.), колегія суддів вважає, що
граничний розмір компенсації витрат у
даній справі, пов'язаних з правовою
допомогою позивачу, складає 519грн.97коп.
(40% х (68/60 х 1147).

Оскільки розмір компенсації витрат у
справі, пов'язаних з правовою допомогою
позивачу, перевищує граничний розмір
компенсації витрат у даній справі, то
рішення суду першої інстанції, з
урахуванням вказаних норм
матеріального права, в частині
стягнення витрат на правову допомогу
необхідно змінити, зменшивши суму
стягнення з 2000грн. до 519грн.97коп., тобто
з кожного з відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 - по 259грн.98коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Скадовського районного суду
Херсонської області від 28 листопада 2013
року змінити, виключивши з його
мотивувальної частини посилання на
статтю 8101, ч.2 ст.811, ч.1 ст.ст.220 та ст.236 ЦК
України, а також на нікчемність
договору найму (оренди) житлового
приміщення з правом викупу від 05.09.2005
року.

Це ж рішення в частині стягнення витрат
на правову допомогу змінити, зменшивши
суму стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в
якості компенсації витрат у справі,
пов'язаних з правовою допомогою, з
1000грн. з кожного до 259грн.98коп. з
кожного.

В решті вказане рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, на нього
може бути подана касаційна скарга
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

судді: