У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.,

судді: Демянчук С.В., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сарненського районного суду від 17
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у
квартиру та про зобов'язання надати
необхідну документацію щодо
приватизації жилого приміщення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду
від 17 грудня 2013 року зазначений позов
задоволено частково: вселено ОСОБА_2 у
житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1.

Відмовлено у задоволенні вимоги щодо
зобов'язання ОСОБА_1 надати позивачу
документацію для приватизації
квартири АДРЕСА_1.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач покликалася на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права.

Зазначала про необґрунтованість
ухвали суду від 6 грудня 2013 року, якою
відмовлено в прийнятті зустрічного
позову до ОСОБА_2 про визнання його
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, чим позбавив її
права захищатися від первісного позову
та порушив положення ст.10 ЦПК України.

Суд немотивовано залишив без уваги акт
соціального інспектування № 71 від 5
грудня 2013 року, що складений в
присутності сусідки ОСОБА_3, і за
змістом якого позивач не проживав у
спірній квартирі один рік, а його
особисті речі там були відсутні.
Вважала неналежними через їх
сумнівність показання свідків ОСОБА_4
та ОСОБА_5, які підтвердили наявність
створюваних перешкод ОСОБА_2 у доступі
до житла. Також посилалась на показання
свідка ОСОБА_3, яка пояснила, що позивач
мав безперешкодний доступ до квартири
і про існування будь-якого порушення
житлового права їй не скаржився.

З цих міркувань просила рішення
Сарненського районного суду від 17
грудня 2013 року в частині задоволення
позову про вселення ОСОБА_2 у спірне
жиле приміщення скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову про вселення і задовольнити
зустрічний позов, визнавши позивача
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1.

У поданих запереченнях на апеляційну
скаргу позивач, вважаючи оскаржуване
рішення законним і обґрунтованим,
просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності та обґрунтованості вимоги
про вселення позивача через створення
відповідачем перешкод у проживанні в
спірній квартирі. Також ураховано
поважність причин тимчасової
відсутності позивача у спірному житлі
в зв'язку із тим, що доглядає та утримує
непрацездатну матір, де й проживає.

Відмовляючи у решті позову, місцевий
суд урахував недоведеність обставин
порушення суб'єктивних цивільних прав
позивача на приватизацію жилого
приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, і ці
обставини сторонами не оспорються, що 8
серпня 1996 року ОСОБА_2 як основному
квартиронаймачу з трьома членами сім'ї
видано ордер на вселення у квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Зміст довідки від 05.12.2013 року, виданої
Комунальним підприємством
«Житлосервіс», свідчить про реєстрацію
позивача у спірній квартирі, де також
зареєстровані ОСОБА_1 і двоє дітей (а.с.
32).

Те, що відповідач створює перешкоди
ОСОБА_2 у реалізації його права на
проживання у спірній квартирі,
вбачається з повно та правильно
перевірених і вірно оцінених судом
першої інстанції сукупності доказів.

Обґрунтовано взято до уваги показання
свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які
безсторонньо ствердили про заміну
ОСОБА_1 замка у вхідних дверях квартири
та про її відмову на пропозицію
позивача відчинити двері й забезпечити
безперешкодний доступ до житла.

В контексті житлового спору заміна
відповідачем замка на вхідних дверях
вказує про вчинення позивачу перешкод
у доступі до квартири.

Разом з тим, при оцінці доказів судом
вірно не враховано акт соціального
інспектування від 05.12.2013 року №71, який
складений зі слів ОСОБА_1, а тому цей
письмовий доказ не може об'єктивно і
неупереджено підтверджувати чи
заперечувати обставини, які входять до
предмету доказування у справі.

Так само не можуть бути використані як
належні докази і показання свідків
ОСОБА_3 і ОСОБА_7, оскільки вони неповно
відображають спірні обставини та не
вказують про невинуватість
відповідача.

За таких обставин зв'язку із житлом
позивач не втратив, зберігши за собою
право користування квартирою АДРЕСА_1.
Через це судом правильно визнано
поважними причинами для відсутності
ОСОБА_2 й те, що він доглядає свою
непрацездатну матір - ОСОБА_8, яка
проживає за іншою адресою.

Ці факти підтверджені й рішенням
Сарненського районного суду від 12
вересня 2013 року, яким відмовлено ОСОБА_1
у позові до ОСОБА_2 про визнання таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням. Зазначене рішення суду
набрало законної сили (а.с. 6-6, зв.; 4-5).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведене судом правильно
застосовано до спірних відносин норми
ст. 58 ЖК України щодо наявності ордера,
який є єдиною підставою для вселення
особи в жиле приміщення.

Норми ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачають
право кожної особи в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Не можна погодитися з доводами
апеляційної скарги про порушення судом
вимог процесуального закону.

Частина 3 ст. 309 ЦПК України передбачає,
що порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки таких наслідків відмова у
прийнятті зустрічного позову не
потягла, тому зазначені доводи
відповідача на увагу не заслуговують.

Крім того, ця обставина не перешкоджає
відповідачу звернутися з відповідним
позовом до ОСОБА_2 у загальному порядку.

Покликання ОСОБА_1 на помилковість
оцінки доказів у справі спростовуються
правильністю висновків суду.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Сарненського районного суду
від 17 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: