АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1244/14
у першій інстанції: Подорець О.Б.
Суддя-доповідач: Красвітна Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.,

Михайловської С.Ю., Пономарь З.М.

Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційній скарзі
ОСОБА_6 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 05 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа -
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом посилаючись на
те, що 01 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Вказана квартира належала на праві
спільної сумісної власності йому,
позивачу, та ОСОБА_7 Відповідачка
ОСОБА_7 видала довіреність на ім'я
ОСОБА_8, відповідно до якої був
укладений договір купівлі-продажу
зазначеної квартири. В договорі
купівлі-продажу квартири вказано, що
квартира є спільною сумісною власністю
продавця ОСОБА_7 з її чоловіком ОСОБА_6,
однак позивач не надавав згоду щодо
укладення даного договору
купівлі-продажу. Фактично даний
договір вчинено сторонами без наміру
створення правових наслідків; квартира
набута ОСОБА_9 під час перебування
ОСОБА_7 у шлюбі з позивачем, а тому вона
є спільною сумісною власністю
подружжя. Позивач просив суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 01 квітня 2008
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 та
зареєстрованого в реєстрі під № 1280.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
05 грудня 2013 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач
посилається на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про
скасування оскаржуваного рішення та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
оскаржуваного рішення, виходячи з
наступного.

Встановлено судом та стверджується
зібраними у справі доказами, що під час
перебування у шлюбі з позивачем, за
договором купівлі-продажу від 01 квітня
2008 року між продавцем ОСОБА_7 та
покупцем ОСОБА_9 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 та
зареєстровано в реєстрі за №1280.

Вказане нерухоме майно - квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 53,2 кв.м., була
відчужена за ціною 425000,00 грн., що
підтверджується п.2.1. договору
купівлі-продажу, які покупець сплатив
представнику продавця до підписання
договору.

В матеріалах справи наявна заява
ОСОБА_6 від 12 березня 2008 року,
посвідчена приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 та
зареєстрована у реєстрі за №1348, згідно
з якою ОСОБА_6 дав свою згоду на
відчуження його дружиною ОСОБА_7, за
ціною та на умовах на свій розсуд,
зазначеної спірної квартири, належної
позивачу та ОСОБА_7 на праві спільної
сумісної власності, набутої за час
шлюбу, за договором купівлі-продажу від
02.06.1999 року.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, майно, набуте подружжям
під час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування та
розпорядження цим майном.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачена свобода договору,
відповідно до якої сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ст.655 ЦПК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 638 ЦК України догорів
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлена презумпція правомірності
правочину, за якою договір є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, а саме,
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності, а
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, та правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з викладеного, надавши
належної оцінки представленим у справі
доказам у їх сукупності, приймаючи до
уваги, що позивачем було надано,
оформлену у письмовій нотаріальній
формі, згоду на укладення ОСОБА_7
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, зважаючи на встановлення
місцевим судом факту досягнення між
продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_9
згоди щодо усіх істотних умов
оспорюваного договору, дотримання
сторонами договору всіх умов, які є
необхідними для чинності правочину,
нотаріальної письмової форми договору,
- місцевий суд дійшов правильного
висновку про недоведеність і
безпідставність позову про визнання
договору недійсним та правомірно
відмовив у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Крім того, згода на відчуження
квартири АДРЕСА_1 була надана позивачем
12 березня 2008 року, що свідчить про
обізнаність позивача про укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу
у 2008 році; з даним позовом позивач
звернувся до суду у лютому 2013 року, що
стверджується відбитком поштового
штемпеля на відповідному конверті на
а.с. 9; викладене свідчить про порушення
позивачем трирічного строку позовної
давності та недоведеність наявності
поважних причин його пропущення.

Отже, наведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до переоцінки доказів
і незгоди з висновками суду по їх
оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги вимоги
ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла
висновку, що оскаржуване судове
рішення ухвалено у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, тому підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
- без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
05 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, протягом двадцяти днів
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

Головуючий

Судді