АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/1043/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №639/2087/13-ц
Доповідач - Шаповал
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Котелевець А.В.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 19 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який надалі
уточнив, в якому просив виділити йому в
особисту приватну власність ? частину
квартири АДРЕСА_1; стягнути з
відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що в
зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2
перебували з 11.08.2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в шлюбі народилася
дитина - ОСОБА_4.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 14.12.2011 року шлюб між
сторонами було розірвано.

За час шлюбу сторонами набуто нерухоме
майно, а саме - квартира АДРЕСА_1, щодо
порядку поділу якої сторони не можуть
дійти згоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 19 грудня 2013 року позов
ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано право власності по ? частини
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
судовий збір у розмірі 1 792 грн. 75 коп.

З таким рішенням суду ОСОБА_2 не
погодилась та подала апеляційну
скаргу, в якій просить змінити вказане
рішення суду першої інстанції,
перерозподіливши частки сторін у
спірній квартирі наступним чином:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на
9/100 частин

квартири ;

- визнати за ОСОБА_2 право
власності на 91/100 частин квартири.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід скасувати і ухвалити
нове рішення з підстав, передбачених
ст. 309 ЦПК України.

Приймаючи рішення про визнання за
сторонами право власності по 1 2 частині
за кожним на спірну квартиру, районний
суд виходив із того, що це майно, набуте
подружжям за час шлюбу і належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Проте погодитися повністю з такими
висновками суду не можна, оскільки він
дійшов їх з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту, а також заробітна плата,
пенсія, стипендія, одержані одним із
подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено право
подружжя на поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленість між ними або шлюбним
договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Статтею 57 СК України визначено перелік
майна, що є особистою власністю
дружини, чоловіка, зокрема: майно,
набуте дружиною, чоловіком за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування ( п.
2 ч.1 ст. 57 СК України).

Таким чином, не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі тощо.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими ст.ст. 69-72 СК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи із дійсної вартості на час
розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановити обсяг
спільного майна, наявного на час
припинення спільного господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

При розгляді справи судом встановлено,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 11. 08. 2006 року по
14. 12. 2011 р.

16. 03. 2007 року була придбана квартира
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі -
продажу, вартістю 358 550 грн., яка була
зареєстрована на ОСОБА_3 ( а.с. 122)

У цей же день, 16. 03. 2007 року ОСОБА_2
продала квартиру АДРЕСА_4 за 229 775 грн.,
яка належала їй на праві особистої
власності за договором купівлі -
продажу від 08. 05. 1998 року. ( а.с. 119)

З урахуванням того, що сума від продажу
цієї квартири у розмірі 229 775 грн. була
використана для придбання спірної
квартири вартістю 358 550 грн., тому 64/ 100
частки спірної квартири є особистою
власністю ОСОБА_2 ( 229 775 грн. складає 64/
100 від всієї квартири).

Разом із тим, приймаючи рішення про
визнання спірного майна спільним
сумісним майном подружжя, суд першої
інстанції вказані обставини не
врахував, будь - яких мотивів такого
висновку на навів, доводам і
запереченням відповідачки щодо
джерела і часу придбання квартири,
належної оцінки не дав.

Згідно до ст. ст. 10, 31 ЦПК України
сторони мають рівні процесуальні права
та обов'язки, в тому числі і рівні права
щодо подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

ОСОБА_2 довела, що 64/100 частин спірної
квартири є її особистою власністю,
оскільки джерелом придбання квартири
став продаж квартири, яка належала їй
на праві особистої власності.

Відповідно до даних державного реєстру
правочинів, договір, за яким ОСОБА_2
продала власну квартиру було
зареєстровано в Державному реєстрі
правочинів 16. 03. 2007 року 0 15: 40 год., а
договір, за яким придбано спірну
квартиру зареєстровано 16. 03. 2007 року о 17
: 22 год.

Позивачем вказані обставини не
спростовані.

За таких підстав, судова колегія визнає
64/ 100 частин спірної квартири особистою
власністю ОСОБА_2

Доводи ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_5 про те, що у п. 9 договору купівлі
- продажу квартири від 16. 03. 2007 року
зазначено, що квартира придбана за
згодою дружини покупця, не
спростовують тієї обставини, що 64/ 100
частини спірної квартири належить
ОСОБА_2 на підставі особистої приватної
власності.

Інші 36/ 100 частин спірної квартири є
спільним сумісним майном подружжя, по
18/ 100 частині кожному.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ним також була
продана квартира 27. 12. 2006 року за 222 200
грн., яка належала йому на праві
особистої власності не спростовують
того, що 36 100 частин спірної квартири є
особистою приватною власністю ОСОБА_2

Так, за договором купівлі - продажу від
27. 12. 2006 року ОСОБА_3 продав АДРЕСА_5. ( а.с.
156)

Однак, спірна квартира була придбана
набагато пізніше, 16. 03. 2007 року і не
доведено, що саме гроші від продажу
квартири, яка належала ОСОБА_3 на праві
особистої власності були витрачені на
придбання спірної квартири.

Як зазначав позивач у позовній заяві, у
період шлюбу ними було придбано інше
майно, зокрема автомобіль,
зареєстрований на його ім'я і який він
також просив розподілити. У подальшому
позивач відмовився від позову у цій
частині і провадження у справі закрито.
( а.с. 84)

Норма права, передбачена ст. 60 СК
України, створює презумпцію виникнення
права спільної сумісної власності і це
означає, що 36 100 частин спірної квартири
є спільним сумісним майном подружжя.

Посилання ОСОБА_2 на ч. 1 ст. 71 СК України,
щодо збільшення її частки у праві
власності на квартиру з урахуванням
інтересів неповнолітньої дитини,
судова колегія вважає безпідставним.

Матеріали справі свідчать про те, що з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті
аліменти на утримання неповнолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 350 грн.

Із розрахунку заборгованості по
виплаті аліментів вбачається, що
заборгованість станом на 01. 01. 2014 року
складає 991 грн. 03 коп. ( а.с. 205)

ОСОБА_2 не позбавлена можливості у
випадках, передбачених ст. ст. 185, 192 СК
України звертатися до суду з позовом
про зміну розміру аліментів та
стягнення додаткових витрат на дитину.

Питання про розподіл судових витрат
суд вирішує відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК
України, згідно якої стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати
присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Позов задоволено частково на 18 100
частин спірної квартири, що складає
102060 грн. Таким чином, з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 підлягають стягненню
витрати по сплаті судового збору
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог у розмірі 1020 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1, 4 ст. 309, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 19 грудня 2013 року скасувати.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої
власності на 64/ 100 частин квартири
АДРЕСА_1

Визнати по 18/ 100 частин за кожним:
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 у
порядку розподілу спільної сумісної
власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 1020 грн. 60 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: