АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко
№ 22-ц/796/2021/2014
Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді
Шебуєвої В.А.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі
Шпируку О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
яка діє на підставі довіреності від
імені та в інтересах ОСОБА_2, на заочне
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 листопада 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві про звільнення з-під арешту
нерухомого майна,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 листопада
2013 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м. Києві (далі -
ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві) про звільнення
з-під арешту нерухомого майна.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 просить вказане рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити у повному обсязі - зняти
арешт з належного ОСОБА_2 на праві
власності нерухомого майна, а саме:
однокімнатної квартири АДРЕСА_1, який
було накладено на підставі постанови
ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 27 серпня 2012 року №
939/1 (обтяження № 192871), а також на
підставі постанови ВПВР УДВС ГУЮ у м.
Києві про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 09 жовтня 2012 року ВП № 34483172
(обтяження № 192897). Посилається на те, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушенням норм матеріального права,
а саме, ст. 572 ЦК України, ст.ст. 1, 16
Закону України «Про заставу», ст. ст. 1, 3,
37 Закону України «Про іпотеку», а також
неповним з'ясуванням обставин справи.
Звертає увагу на те, що обтяження № 192871
та обтяження № 192897, встановлені на
підставі постанов ВПВР УДВС ГУЮ у м.
Києві від 27 серпня 2012 року та від 09
жовтня 2012 року були зареєстровані
після обтяження №192828 на підставі
договору іпотеки № PML-004/135/2008 від 24
березня 2008 року та обмежують права
позивача на розпорядження квартирою
АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2013 року.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та
просить її задовольнити.

Представник ВПВР УДВС ГУЮ у м.Києві в
судове засідання не з'явився,
повідомлений про місце і час розгляду
справи, а тому судова колегія дійшла
висновку про можливість слухання
справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника
ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2013 року було
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за
ОСОБА_2 права власності на однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири від 24 березня 2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в
реєстрі за № 254, також зареєстрованого
в державному реєстрі правочинів за №
2778863 в рахунок часткового погашення
заборгованості ОСОБА_3 за Кредитним
договором МL-004/135/2008 від 24 березня 2008
року у розмірі 996 077,00 грн. (а. с. 4-6).

12 серпня 2013 року ОСОБА_2 було
зареєстровано за собою право власності
на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).

10 вересня 2013 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5
звернулися до приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 з проханням посвідчити
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1.

Проте, приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
було відмовлено позивачу у посвідченні
договору купівлі-продажу, оскільки під
час підготовки до посвідчення договору
у відповідності до статті 55 Закону
України «Про нотаріат», пункту 2.1 глави
2 розділу II Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012
року, за результатом перевірки
відсутності заборони відчуження або
арешту майна за даними Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
встановлена наявність наступних
обтяжень:

1. Обтяження № 192828, заборона на нерухоме
майно, підстава виникнення договір
іпотеки № PML-004/135/2008, серія номер: 2548,
виданий 24 березня 2008 року, видавник:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4;

2. Обтяження № 192871, арешт нерухомого
майна, підстава виникнення - постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, серія та
номер: 939/1, виданий: 27 серпня 2012 року,
видавник: ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві;

3. Обтяження № 192897, арешт нерухомого
майна, підстава виникнення - постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, серія та
номер: ВП №34483172, виданий 09 жовтня 2012
року, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві
(а. с. 8).

16 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ВПВР УДВС ГУЮ у м.
Києві, просив зняти арешт з належного
йому на праві власності нерухомого
майна однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
який було накладено на підставі
постанови ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 27
серпня 2012 року № 939/1 (обтяження № 192871), а
також на підставі постанови ВПВР УДВС
ГУЮ у м. Києві про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження від 09 жовтня 2012 року ВП №
34483172 (обтяження № 192897).

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої
та другої статті 57 Закону України «Про
виконавче провадження» арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту
(частина перша статті 60 Закону України
«Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
виключення майна з опису» за правилами,
встановленими для розгляду позовів про
виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Відповідачами в справі
суд притягує боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках - особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізоване. У тих випадках, коли опис
проводився для забезпечення
конфіскації чи стягнення майна на
користь держави, як відповідач
притягується відповідна державна
податкова інспекція.

При цьому, орган державної виконавчої
служби не може бути належним
відповідачем в справах про виключення
майна з-під арешту.

Разом з тим, ОСОБА_2 не було заявлено
вимог до боржників та осіб, в інтересах
яких було накладено арешт на майно, а
тому, у суду були відсутні підстави для
задоволення позову.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Разом з тим, до суду першої інстанції не
клопотання позивача про заміну
первісного відповідача належним
відповідачем до суду не надходило. При
цьому, з наданих позивачем документів
не вбачається за можливе з'ясувати хто
згідно з постанови ВПВР УДВС ГУЮ у м.
Києві про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 27 серпня 2012 року № 939/1 (обтяження №
192871), постанови ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 09
жовтня 2012 року ВП № 34483172 (обтяження №
192897) є боржником та стягувачем у
виконавчому провадженні.

Питання про витребування відповідних
доказів позивач перед судом не
порушував.

Відтак, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального права, а саме, ст. 572
ЦК України, ст. ст. 1, 16 Закону України
«Про заставу», ст. ст. 1, 3, 37 Закону
України «Про іпотеку», та на те, що
обтяження № 192871 та обтяження № 192897,
встановлені на підставі постанов ВПВР
УДВС ГУЮ у м. Києві від 27 серпня 2012 року
та від 09 жовтня 2012 року, обмежують права
позивача на розпорядження квартирою
АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим. Судом було
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
дана вірна оцінка зібраним доказам по
справі, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на
підставі довіреності від імені та в
інтересах ОСОБА_2, відхилити, а заочне
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді