АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1051/14
Головуючий 1-ої інстанції
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.,

суддів - Крилової Т.Г., Маміної О.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Київського районного
суду міста Харкова від 04 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року представник позивача
звернувся до суду з позовом, у якому
просив в рахунок погашення
заборгованості за договором позики від
04.04.2011 року р.№ 1137 (з подальшими змінами)
укладеним між позивачем та
відповідачами на суму 579 200 гривень
звернути стягнення на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 та виселити
відповідачів з вказаного житлового
приміщення.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на наступне. 04.04.2011 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір позики грошей,
посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_5, р.№ 1137.
04.04.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в
забезпечення виконання договору
позики укладено іпотечний договір,
предметом якого стала квартира
АДРЕСА_1. 04.04.2012 року до договору були
підписані зміни, відповідно до яких
відповідачі отримали в позику грошові
кошти у розмірі 289 600 гривень, що на
момент укладення договору складало
еквівалент 36 200 доларів США та
сторонами було встановлено порядок
повернення грошових коштів. Але
відповідачі умови договору позики не
виконують, грошові кошти не повертають,
тому позивач змушений звернутися до
суду для захисту своїх прав.

Рішенням Київського районного суду
міста Харкова від 04 грудня 2013 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення задоволено
частково.

В рахунок погашення заборгованості за
договором позики від 04.04.2011 року, р.№ 1137
(з подальшими змінами), укладеним між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_5 на загальну
суму 579 200 (п'ятсот сімдесят дев'ять
тисяч двісті) гривень, що складається з
основної заборгованості у розмірі 289 600
гривень, суми штрафу за прострочення
виконання зобов'язання у розмірі 289 600
гривень, звернуто стягнення на предмет
іпотеки за іпотечним договором від
04.04.2011 року, р. № 1140 (з подальшими
змінами), укладеним між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_5, а
саме на двокімнатну ізольовану
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,4
кв.м, шляхом визнання за ОСОБА_2 права
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Виселино без надання іншого житлового
приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4,
судовий збір у розмірі 3 441 гривень,
тобто по 1147 гривень з кожного.

Ухвалою від 08.01.2014 року виправлено
описку в резолютивній частині рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 04 грудня 2013 року, вказавши суму
заборгованості за договором позики
04.04.2011 року, р.№ 1137 (з подальшими
змінами), укладеним між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, посвідчений ПН
ХМНО ОСОБА_5 у розмірі 506 780 грн., що
складається з основної заборгованості
у розмірі 289 600 гривень, суми
прострочення виконання зобов'язання у
розмірі 217 180 гривень.

Додатковим рішенням від 08.01.2014 року
внесено в резолютивну частину рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 04.12.2013 року вартість предмету
іпотеки, а саме двокімнатної
ізольованої квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 55,4 кв.м. - 359 281 гривня.

Не погодившись з рішенням Київського
районного суду м. Харкова від 04.12.2013
року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати вказане
рішення і ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити, судові витрати покласти на
позивача повністю.Посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції фактичних обставин справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Проте на порушення вимог ст. 212, 213, 214 ЦПК
України суд належним чином доводів
сторін не перевірив, не встановив
характер правовідносин, що виникли між
сторонами, норми права, якими вони
регулюються, не дав належної правової
оцінки зібраним доказам.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що між сторонами відповідно з
вимогами чинного законодавства був
укладений договір позики, який
позичальником не виконується
відповідно з умовами договору. Сума
боргу з нарахованою неустойкою є
більшою ніж вартість квартири, яка є
предметом іпотеки.

Погодитися з таким висновком суду
неможна, оскільки він не відповідає
фактичним обставинам, що згідно зі ст.
309 ЦПК України є підставою для
скасування судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідно до укладеного договору
позики від 04.04.2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, р.№
1137, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали
грошові кошти у розмірі у розмірі 205 368
гривень, що еквівалентно 25 800 доларів
США зі строком повернення 04.04.2013 року. П.
4 основного договору передбачено, що
валютні цінності позичальники
отримали від позикодавця ще до
підписання договору.

Договором про внесення змін та
доповнень № 1 до договору позики 04.04.2012
року сума позики визначена у 289 600
гривень, що еквівалентно 36 200 доларів
США, визначений графік погашення
позики: по 800 доларів США щомісячно, а
04.04.2013 р. повернення 27400 доларів США, (а.с.
11-13).

Всі інші умови договору залишались без
змін та доповнень.

Гарантією належного виконання умов
договору 04.04.2011 року є укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іпотечний договір,
відповідно до умов якого предметом
договору є двокімнатна квартира
АДРЕСА_1, належна їй на праві власності
(а.с. 15-17).

Вартість іпотечного майна за згодою
сторін визначена у сумі 205 368 грн., що
дорівнює сумі позики за основним
договором.

04.04.2012 р. внесені зміни та доповнення до
іпотечного договору від 04.04. 2011 р. та п. 1
викладено у редакції, в якій зазначено,
що іпотекодавець отримала від
іпотекодержателя валютні цінності на
суму 289 600 грн. (що складає 36200 доларів
США та зазначені строки виконання
зобов'язання, які є аналогічними зі
строками зазначеними у доповненні до
основного договору позики).

Таким чином, суд вірно прийшов до
висновку про наявність у відповідачів
зобов'язання за договором позики на
суму 36 300 доларів США , еквівалент 289 600
грн.

Як основні договори (позики та іпотеки)
так і додаткові підписані сторонами, не
оспорені.

Відповідачі визнали фактичні
обставини щодо отримання грошових
коштів за основним договором, не
оспорювали п. 4 умов договору.

На підтвердження своєї позиції, що
вони грошові кошти за додатковою
угодою не отримували, належних та
достовірних доказів не надали.

Свої боргові зобов'язання відповідачі
виконували. Щомісячно повертали на
погашення позики відповідні грошові
суми, що підтверджується розпискою
ОСОБА_6, який діє за дорученням від
04.04.2011 р. від імені ОСОБА_2 на право
підписувати від його імені договір
позики, додаткові угоди до договорів
позики та іпотеки, отримувати та
передавати за позикою та/або іпотекою
гроші та інше (а.с. 6).

З наданих відповідачем ОСОБА_3 у
судовому засіданні оригіналів
розписок вбачається що ОСОБА_6 отримав
в рахунок погашення позики:

04.04.2012 р. - 600 доларів США;

11.05.2012 р. - 800 доларів США;

07.06.2012 р. - 950 доларів США;

14.07.2012 р. - 950 доларів США

14.08.2012 р. - 900 доларів США;

11.09.2012 р. - 950 доларів США;

14.10.2012 р. - 900 доларів США;

09.11.2012 р. - чек на 3320 грн. (415 доларів США);

29.12.2012 р. - чек на 5700 грн. ( 713 доларів США);

14.01.2013 р. - чек на 4100 грн. (513 доларів США);

11.02.2013 р. - два чека на загальну суму 4100
грн.(513 доларів США);

12.03.2013 р. - по розписці ОСОБА_6 повернуто
850 доларів США;

03.04.2013 р. - 800 доларів США.

Факт отримання грошових коштів на
погашення позики відправлених чеками
на картку на ім'я ОСОБА_6 представником
ОСОБА_2 визнається.

У суду апеляційної інстанції відсутні
підстави не брати в розрахунок
погашення позики вказані розписки,
оскільки вони надані у судовому
засіданні відповідачем.

Таким чином, на день закінчення строку
повернення позики, відповідачами було
повернуто 9854 долари США, що становить
78763 грн. (виходячи з розрахунку курсу
НБУ долара до гривні 7,993)

Не повернуто 26 346 доларів(210 583, 58 грн.).

Позивачем на адресу відповідачів 26.04.2013
року було направлено письмову вимогу
про виконання взятих на себе за
договором позики зобов'язань (а.с. 18).

Згідно вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином й у визначений строк
відповідно до вказівок закону по
договору. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання та одностороння
зміна мов договору не допускаються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Згідно до ст. 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно п. 4 договору позики
простроченням виконання зобов'язань за
договором позики рахується як
недотримання строку остаточного
повернення, так і прострочка будь-якого
з поточних повернень, більше ніж на
п'ять днів. Окрім того, встановлено, що у
разі прострочення виконання
зобов'язання повернення позики має
бути виконано шляхом звернення
стягнення на майно, що є предметом
іпотечного договору.

Виходячи з наданих доказів,
відповідачі не повернули суму позики
на день спливу строку договору - 04.04.2013
р., тому вважаються такими, що
прострочили виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 7 договору позики за
прострочення виконання зобов'язання
позичальники повинні сплатити на
користь позикодавця штраф (пеню) в
розмірі 1 % від усієї суми за кожен день
прострочення починаючи з шостого дня.
Тобто у зв'язку з невиконання
зобов'язання відповідачі повинні
сплатити 1% від суми боргу за кожен день
прострочення.

Оскільки відповідачі прострочили
повернення платежу з 04.04.2013 р., а штраф
нараховується з шостого дня після
прострочення ( п.7 договору), то штраф
слід нараховувати з 10.04.2013 р. по 12.05.2013 р.,
що дорівнює 33 дні х 263 (1% від суми боргу)=
8679 доларів США або 69371,25 грн.

Разом заборгованість складає: 26346
доларів + 8679 доларів=35025 доларів США, що
в еквіваленті 279 954, 83 грн.

Судова колегія звертає увагу на те, що
суд першої інстанції свій розрахунок
заборгованості не навів, погодився з
розрахунком позивача, який суперечить
обставинам справи, оскільки сам
представник позивача визнав як в
уточненому позові, так і в судовому
засіданні факт часткового погашення
позики, а також розрахунок неустойки
виходячи не з суми позики, а з суми
боргу.

Про розрахунок неустойки, виходячи з
суми боргу, свідчить аналіз п. 7
договору, яким передбачена
відповідальність за прострочення
виконання зобов'язання, тобто при
наявності заборгованості.

Розраховуючи термін за який стягується
неустойка, судова колегія виходить з
позовних вимог позивача, який просить
стягнути неустойку по 12.05.2013 року. (а.с.
129).

У п. 12 іпотечного договору від 04.04.2011
року (з подальшими змінами) міститься
таке застереження , яким ОСОБА_1 дала
згоду у разі невиконання іпотекодавцем
письмової вимоги іпотекодержателя про
виконання зобов'язання за договором
позики набути йому право власності на
спірну квартиру.

Відповідно до ст. 37 ч. 1 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателю на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Разом з тим, ч. 3 ст. 33 вказаного Закону
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі: 1) рішення
суду, 2) виконавчого напису нотаріуса
або 3) згідно з договором про
задоволення вимог іпотеко держателя
(тобто шляхом позасудового
врегулювання. При цьому правовою
підставою для передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
(або застереження в іпотечному
договорі).

Отже, наведеними вище нормами
законодавства (насамперед статей 36, 37
Закону України «Про іпотеку») не
виключається можливість звернення
стягнення в такий спосіб і набуття
іпотекодаржателем права власності на
предмет іпотеки за рішенням суду. У цих
нормах задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття ним
права власності на предмет іпотеки
ототожнюється передусім із способом
звернення стягнення, який, поряд з
іншими, може застосовуватися, якщо його
передбачено договором. Тому в разі
встановлення такого способу звернення
стягнення у договорі іпотекодержатель
на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має
право вимагати застосування його
судом.

Таким чином, аналізуючи вищенаведене,
судова колегія приходить до висновку,
що ст. 37 Закону України «Про іпотеку»
розповсюджується і при зверненні
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання за іпотекодержателем права
власності на іпотечне майно судовим
рішенням.

Тому посилання апелянта, що до даних
правовідносин не застосовується ст. 37
безпідставне.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про
іпотеку», суд зобов'язаний зазначити
суму заборгованості та її складові
частини. Тому визначення суми боргу не
є виходом за межі позовних вимог.

Ст. 37 вказаного Закону передбачено, що
іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності.

Матеріали справи містять два звіти
суб'єкта оціночної діяльності.

На період 15.04.2013 р., тобто до звернення
позивача до суду, згідно з яким
вартість предмета іпотеки становить
359281 грн., (44949 доларів США) яка проведена
суб'єктом оціночної діяльності з м.
Полтава. Зазначений звіт наданий
позивачем та він же був замовником
вказаної оцінки. Про що дали пояснення
сторони у судовому засіданні.

Під час розгляду справи на момент
прийняття судового рішення
відповідачами був наданий звіт про
оцінку іпотечного майна станом на
22.10.2013 року, яким визначена його
вартість 689000 грн. (86 200 доларів США а.с.
150-185).

Суд першої інстанції виходив з
вартості іпотечного майна у розмірі
359281 грн.

Свого судження щодо оцінки майна від
22.10.2013 року не дав. Не обґрунтував чому
він бере саме вказаний звіт та не бере
до уваги інший звіт про оцінку.

Судова колегія вважає, що відповідно з
наведеною нормою Закону, виходячи з
вартості іпотечного майна на час
набуття іпотекодержателем права
власності треба брати до уваги
вартість іпотечного майна визначеного
суб'єктом оціночної діяльності станом
на 22.10.2013 р.

Відповідно до п. 41 Постанови Пленуму
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
від 30 березня 2012 року № 5 При вирішенні
спору про звернення стягнення на
предмет іпотеки, суд має дати оцінку
співмірності суми заборгованості за
кредитом та вартості іпотечного майна,
якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

Виходячи з вищенаведеного, а також п. 6
ст. 3 ЦК України, яка вказує, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: справедливість,
добросовісність та розумність, ст.41
Конституції, згідно якої кожен має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю; ніхто
не може бути позбавлений права
власності; право приватної власності є
непорушним, ст. 47 Конституції України
гарантує кожному право на житло, судова
колегія вважає, що задоволення
позивачем свого права вказаним у
позові способом є неспівмірним з сумою
заборгованості, оскільки сума
заборгованості становить 35025 доларів
США, що в еквіваленті 279 954, 83 грн.,
вартість іпотечного майна - 689000 грн. (86
200 доларів США ), що в 2,5 рази перевищує
розмір невиконаного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.
Разом з нею мешкають ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Суду не надано доказів, що вони мають
будь-яке інше житло. При таких
обставинах, при не співмірності суми
заборгованості з вартістю іпотечного
майна, яке є єдиним житлом для
відповідачів, відсутні підстави для
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості за
договором позики шляхом визнання за
ОСОБА_2 права власності на квартиру та
виселення відповідачів з квартири.

Доводи представника ОСОБА_2 про
неотримання грошових коштів за
розписками ОСОБА_6 не спростовують
факту не співмірності розміру боргу і
вартості квартири право власності на
яку бажає набути позивач.

Оскільки позивач звернувся до суду з
позовом про захист свого порушеного
права у конкретний спосіб, питання
щодо стягнення заборгованості не
ставить, судова колегія позбавлена
можливості змінити спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки або
вирішити питання про стягнення
заборгованості у грошовому вимірі.

Зазначений висновок судової колегії
базується також на аналізі п. 42
вищенаведеної Постанови Пленуму.

Оскільки у задоволенні позову позивачу
відмовлено, підстав передбачених ст. 88
ЦПК України для відшкодування
понесених судових витрат немає.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 04 грудня 2013 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: