Справа № 342/1264/13-ц
Провадження № 22-ц/779/21/2014
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р.М. Р.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Меленко
О.Є., Соколовського В.М.
секретаря
Бойчука Л.М.,

з участю: відповідачки ОСОБА_2

представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про втрату права
користування житловим приміщенням за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Городенківського районного суду від 09
жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

в серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася з
даним позовом, посилаючись на те, що
31.07.2013 року вона уклала з ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу, на підставі якого
придбала квартиру АДРЕСА_1. При
укладенні договору існувала
домовленість про те, що звільнення та
виписка осіб, що мешкали у даній
квартирі буде здійснена продавцем.
Родичка продавця ОСОБА_2 залишилася
прописаною в даній квартирі, у
добровільному порядку знятися з
реєстрації не бажає, тому просила
визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати її
передати ключі від квартири і не чинити
перешкод власнику у користуванні
вказаною квартирою.

Рішенням Городенківського
районного суду від 09 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
ОСОБА_2 такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням, що
розташоване по АДРЕСА_1. Зобов'язано
ОСОБА_2 не чинити перешкод у володінні
та користуванні квартирою, яка
розташована по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та
передати їй ключі від даної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що ухваленим рішенням
порушено її право на управління та
користування майном, судом не взято до
уваги подані нею письмові докази щодо
правомірності використовування
частини нежитлового приміщення для
проживання та ведення приватної
нотаріальної діяльності. Вказує, що всі
права на спірну квартиру з 2002 року
набула за згодою матері ОСОБА_6, після
смерті якої у 2009 році почалися судові
спори між спадкоємцями, які на даний
час не врегульовані. ОСОБА_4, подаючи
позов до суду не знайома з нею, ніколи
не бачила придбану квартиру, не
врахувала що за цією адресою
зареєстрована приватна нотаріальна
контора. Договір купівлі-продажу
спірної квартири вчинено на підставі
незаконних довіреностей. Суд при
розгляді справи порушив норми
процесуального права, що викликали у
неї сумніви у неупередженості судді.
Тому просить оскаржуване рішення
скасувати.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримала,
представник ОСОБА_4 доводи апеляційної
скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши подані докази і
доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_7
передав у власність ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1. Згідно витягу з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності ОСОБА_4
є власником цієї квартири. Відповідно
до довідки міської ради № 571 від 03.09.2013
року в даній квартирі зареєстрована
тільки ОСОБА_2 01.08.2013 року позивачка
звернулась до відповідачки з
листом-вимогою про зняття з реєстрації
та передачі ключів від квартири. ОСОБА_2
не заперечила, що не проживає в цій
квартирі, проте зареєстрована в ній з
10.10.2003 року та використовує її для
здійснення нотаріальної діяльності,
тому користується нею правомірно.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 як
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у користуванні
власністю (ст. ст. 319, 391 ЦК України) та
встановивши, що відповідач, будучи
зареєстрованою у квартирі, власником
якої є позивач, не проживає в ній, а
використовує квартиру при здійсненні
нотаріальної діяльності, не бажає
знятись з реєстрації, звільнити і
передати ключі від неї, чим перешкоджає
власнику у володінні та користуванні
квартирою, дійшов до висновку про те,
що ОСОБА_2 втратила право на
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Проте з такими висновком суду
погодитись не можна, оскільки він
зроблений без визначення характеру
спірних правовідносин та з порушенням
норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Спірні правовідносини, що виникли
між сторонами за своєю правовою
природою є цивільно-правовими,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України щодо права власності
та захисту права власності та
положеннями Житлового кодексу України.

Вирішуючи спір про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом визнання особи такою, що
втратила право користування житлом,
суд першої інстанції не врахував, що у
разі будь-яких обмежень у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, однак вимоги про визнання
особи такою, що втратила право
користування житлом є категорією
житлового законодавства, а тому при
розгляді справи предметом доказування
є втрата житлового права або взагалі
його відсутність із застосуванням
норм Житлового Кодексу України.

Питання про право користування
особи жилим приміщенням вирішується
відповідно до норм житлового та
цивільного законодавства: ст. ст. 71, 72,
116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням лише з передбаченої
законом правової підстави, однак при
вирішенні спору суд першої інстанції
застосував положення ст. ст. 317, 319, 391 ЦК
України.

Крім того, поза увагою суду залишились
наступні обставини.

Відповідачка, заперечуючи проти
задоволення позову вказувала на те, що
спірну квартиру вона використовує для
приватної нотаріальної діяльності на
підставі свідоцтва про право на
заняття нотаріальною діяльністю (а. с.
20-21, 38).

Як вбачається з матеріалів справи, 30
квітня 2002 року ОСОБА_6 та її дочка
ОСОБА_2 уклали в письмовій формі угоду
про те, що ОСОБА_6 передає безстроково у
користування ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1
для можливого проживання та ведення
приватної нотаріальної діяльності і
дає згоду на реконструкцію, перебудову
цієї квартири (а. с. 46).

Рішенням виконкому Городенківської
міської ради від 30.04.2002 року № 233 за
заявою ОСОБА_2, яка діє від імені ОСОБА_6,
переведено одну житлову кімнату площею
11,81 кв. м, яка є власністю ОСОБА_6, в
нежитлову з проведенням реконструкції
для влаштування офісу з ведення
нотаріальної практики (а. с. 45).

Рішенням виконкому Городенківської
міської ради від 21.05.2002 року № 124 надано
дозвіл ОСОБА_2 на збір матеріалів
попереднього погодження місця
розташування реконструкції
нежитлового приміщення під офіс для
ведення нотаріальної практики за
рахунок земель міської ради площею 0,0006
га АДРЕСА_1 (а. с. 47).

25 вересня 2002 року між Городенківською
міською радою та ОСОБА_2, приватним
нотаріусом Городенківського районного
нотаріального округу, укладено договір
оренди земельної ділянки, що
знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,0006 га,
для добудови окремого входу у
приміщення нотаріальної контори,
терміном на 25 років, з правом викупу (а.
с. 43-44).

З огляду на викладене, висновок суду
першої інстанції про визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням, що
розташоване по АДРЕСА_1, є
необґрунтованим.

Та обставина, що за твердженням
представника позивачки, з 11.09.2013 року
припинено здійснення нотаріальної
діяльності ОСОБА_2, не впливає на
характер правовідносин сторін та
правильне вирішення спору.

Усуваючи позивачу перешкоди в
користуванні власністю та визнаючи
відповідача такою, що втратила право на
користування житлом, суд першої
інстанцій в порушення вимог ст. ст. 11, 130,
213-215 ЦПК України, не визначив характер
спірних правовідносин, не встановив
факти, які необхідно було
встановлювати для вирішення цього
спору, не врахував, що підставою позову
була вимога ОСОБА_4, як власника майна,
про усунення перешкод у користуванні
власністю - придбаною 31.07.2013 року
квартирою, частина якої була
нежитловим приміщенням під офіс для
ведення ОСОБА_2 приватної нотаріальної
діяльності, як наслідок не визначився
із нормою матеріального права, яка
підлягала застосуванню до спірних
правовідносин та дійшов до
передчасного висновку про захист прав
позивача у визначений у рішенні суду
спосіб.

Оскільки неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права призвело до
неправильного вирішення справи, то
відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України судове рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Городенківського районного
суду від 09 жовтня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про втрату права
користування житловим приміщенням
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Касаційна
скарга на рішення може бути подана до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Васильковський В.М.

Судді:
Меленко О.Є.

Соколовський
В.М.