Справа № 107/6642/13-ц.
Провадження № 2/107/25/14р.
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2014 року

м. Керч

Керченський міський суд Автономної
Республіки Крим у складі: судді
Собєщанській Н.В., при секретарі
Нікітіній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
договорами позики. Свої вимоги мотиву
тим, що 04.07.2008 року ОСОБА_2 взяла у неї в
борг 120 000 доларів США, через фінансові
труднощі які в неї на той момент
виникли. Розписки вона їй не надавала,
але визнала вій борг у суді при
розгляді цивільної справи № 2/0124/151/2012,
що розглядалась Ялтинським міським
судом, про що надала письмові пояснення
та підтвердила у суді Апеляційної
інстанції, що брала у неї в борг 120 000
доларів США на купівлю нерухомого
майна в АДРЕСА_1. Використала її гроші
для купівлі нерухомості у кредит, без
її згоди та не ставлячи її до відома.
Уклала договір іпотеки з «ОТП БАНК»,
передала будинок по АДРЕСА_1 в
забезпечення виконання договору
позики з банком. В договорі іпотеки не
зазначила, що на купівлю будинку
використала кошти третіх осіб, тобто її
кошти і про те, що вона є її кредитором.
Взяті на себе грошові зобов'язання, по
відношенню до неї виконувати
відмовляється, на телефонні дзвінки не
відповідає. За місцем реєстрації по
АДРЕСА_2 не проживає, вивезла свої речі
та стала проживати у АДРЕСА_1. також
25.06.2011 року ОСОБА_2 позичила у неї 20 000
доларів США в борг, про що надала їй
розписку та зобов'язалась повернути їх
30.08.2011 року, гроша надавала їй, так як
вважала її платоспроможною, раніше
вона вже брала й неї гроші і повертала,
хоча і з простроченням. Їх стосунки
мали діловий характер і в березні 2012
року ОСОБА_2 звернулась до неї за іншою
грошовою позикою так, як вона мала
успадкувати спадок за кордоном і в неї
бракувало коштів на оформлення спадку.
20.03.2012 року, вони разом обумовили умови
та строки виконання договору-позики, та
вона їй позичила та передала в момент
підписання договору 6 000 доларів США та 8
000 гривень. ОСОБА_2 зобов'язалась
відповідно до п. 2 договору-позики
повернути їй гроші до 01.05.2012 року. У
встановлений договором строк грошові
кошти не повернула, прострочила
виконання грошового зобов'язання.
Пунктом 7 даного договору-позики від
20.03.2012 року ОСОБА_2 зобов'язалась
сплатити їй 24% річних від простроченої
уми, в разі порушення нею строку
повернення грошової позики, який
настав 01.05.2012 року. Також ОСОБА_2 взяла
на себе зобов'язання сплатити їй штраф,
в разі порушення нею строків
повернення суми позики протягом шести
місяців, що становить 20% від суми
простроченого грошового зобов'язання,
п.8 договору, та неустойку у розмірі
подвійної ставки НБУ на день
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Однак, як у зазначеній у
розписці термін так у термін у
договорі-позики ОСОБА_2 грошей їй не
повернула, уникає зустрічей з нею, під
будь-яким приводом ухиляється від
виконання свого зобов'язання та
заявляє, що підписані нею документи
правового значення для неї не мають. На
зазначених підставах посил позов
задовольнити у повному обсязі та
стягнути з ОСОБА_2 суму боргу 120 000
доларів США та 3% річних за невиконання
грошового зобов'язання, суму позики у
розмірі 20 000 доларів США та №% річних за
невиконання договору, а також суму за
договором-позики у розмірі 6000 доларів
США та 8 000 гривень, а також за
невиконання умов договору 24 % річних за
невиконання грошового зобов'язання,
штраф 20% від суми простроченого
грошового зобов'язання та неустойку у
розмірі подвійної ставки НБУ на день
прострочення виконання грошового
зобов'язання на день винесення рішення
судом.

Позивач у судовому засіданні
позов підтримала у повному обсязі та
просила суд його задовольнити на
підставі обставин викладених у позові
та доданих до нього письмових
матеріалів. Додатково пояснила, що у
липні 2008 року ОСОБА_2 брала у неї кошти,
оскільки виникли фінансові труднощі у
розмірі 120 000 доларів США, не зазначала
що для купівлі будинку. Обіцяла усе
повернути після продажу будинку. Потім
повторно звернулась до неї за грошима
25.06.2011 року, потім на при кінці 2010 року
та у січні 2011 року ОСОБА_2 проживала у
неї вдома, їй на електронну адресу
прийшло повідомлення про спадщину.
Вони уклали договір-позики від 20.03.2011
року та вона надала ОСОБА_2 грошові
кошти у розмірі 6 000 доларів США та 8000
гривень, для поїздки для оформлення
спадщини. Після повернення ОСОБА_2
перестала відповідати на її дзвінки. На
питання представника відповідача
повідомила, що надавала ОСОБА_2
юридичні послуги , від відповідача
отримувала грошові перекази за
виконання грошових зобов'язань до часу
укладання договорів та написання
розписки. Розписку на 120 000 доларів США
не оформлювали оскільки були довірчі
відносини.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнала просила відмовити, та
пояснила додатково що з позивачем
познайомились у 2005 році, коли купувала
квартиру, гроші були, віддавала
готівкою. Позивачем шахрайським шляхом
оформила договір купівлі-продажу
квартири, довелося доплачувати гроші,
щоб зняли арешт з квартири. Потім вона
купила будинок дітям в іпотеку.
Роз'їжджає по всій України у справах,
були дружні відносини з позивачем,
приїжджала до дому у гості. Після
смерті чоловіка, почались судові тяжби
з родичами, позивач була її
представником та надавала юридичну
допомогу. Коли оформлювала договір
купівлі будинку позивач була з нею,
вона її попросила привезти гроші, гроші
були її а не позивача. ОСОБА_3 вона
повинна була віддати 150 000 доларів США,
відкіля взялась сума 120 000 доларів США
їй не відомо. Під час очної ставки
сказала, що це гроші позивача, оскільки
саме позивач сказав їй так говорити. По
розписці від 25.06.2011 року може пояснити
наступне, що у позивача молодий
чоловік, і це гроші які вона повинна
була віддати за надані юридичні
послуги. Вона їй перераховувала гроші,
але не особисто, це робили її родичі та
знайомі. Розписку писала добровільно
без примусу, але в борг грошей вона їй
не давала. За договір-позики від 20.03.2012
року пояснила наступне, що коли вона
проживала у позивача то користувалась
її електронною поштою. Остання коли її
не було вдома, усі її листи скопіювала
себе та потім роздрукувала. Їхати у
поїзду її вмовляла позивач, 20.03.2012 року
зустрілися, до цього обумовили скільки
потрібно на квиток. позивачка дає їй
підписати договір на півтора мільйона
доларів за послуги, просила підписати
його, але вона відмовилася. Грошей не
давала за договором, ні 6 000 доларів США
ні 8 000 гривень. У вересні 2012 року
позивач дзвонила їй просила
зустрітись. Потім погрожувала їй та
вимагала півтора міліонна доларів США.
Позивач юрист, тому повинна була взяти
розписку за 120 000 доларів США. на питання
позивача пояснила, що доручення
надавала позивачу у 2009 році та у 2008 році
вона була представником у суді. Вона їй
казала, що і де казати, не була
представником по кримінальній справі,
була інша особа, але позивач її
консультувала. Під час проведення
очної ставки казала про те, що позивач
надала їй гроші у розмірі 120 000 доларів
США. Фінансових труднощів у неї ні коли
не було, вона розрахувалась і з ОСОБА_7
та з ОСОБА_3.

Представник відповідача ОСОБА_4,,
діючій на підставі належним чином
оформленої довіреності, у судовому
засіданні позов визнав частково та
пояснив, що як слідує з матеріалів
справи та позовної заяви є імовірно
договір позики який підтверджується зі
слів відповідачки сказаних десь в суді.
У відповідності зі ст. 1047 ЦК повинна
бути у письмовій формі, з моменту
передачі грошей, не момент
підтвердження того що день були
передані. Сказане відповідачкою в
судовому засіданні мало місце тільки
як консультація позивача, так як
вважала що буде краще. У кримінальних
справах, брали участь родичі
довірителя, які мали грошові претензії
до неї. Було вигідно його довірителю
так говорити. У відповідності зі ст. 61
ЦПК України обставини не підлягають
доказуванню безпосередньо встановлені
рішенням суду набрав законної сили.
Правовідносини про яких говорить
позивачка не мали місце бути так як не
доведено матеріалами. Розписка від
25.06.2011 року, як зазначив його
довіритель, дана розписка була видана
не за суму боргу, а у якості оплати
послуг позивача. за консультацію, мале
місце новація боргу. Після видачі даної
розписки, його довіритель сплачував
грошові кошти у розмірі 16 100 грн., 20 000
грн., також 28 500 грн. та 7 500 грн. сплачені
співробітниками та сином довірителя.
Погашали цей борг, після оплати
періодично вимагали від позивача
підтвердження оплати але остання увесь
час відмовлялась надати розписку.
Після чого відповідач перестав
платити. Також не згодні з відсотками,
залишилось сплатити 107 000 грн., у цій
сумі згодні з позовом. За договором від
20.03.2012 року відповідно до положень ст.
1046 ЦК України ч. 2 укладений з моменту
передачі грошей, виникли
правовідносини не договірні, гроші не
були передані. У зв'язку з тим, що грошу
не були передані, він не був
збережений. Підписувала договір тільки
на другий сторінці, першу сторінку
заповнювала позивач, його довіритель
її не бачила, договір між ними був на
суми 6 000 доларів США та 8 000 грн. , але
потім зруйнувалась коли пішла розмова
про 1,5 міліонна доларів США. На питання
позивача пояснив, що на підтвердження
цього договору повинна бути розписка,
його довіритель підписувала не цей
договір. Інтереси ОСОБА_2 позивач
представляла з 2008 року по 2012 рік.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи
та надавши їм правової оцінки прийшов
до висновку про задоволення позовних
вимог.

Під час вирішення спору між сторонами
суд приймає до уваги положення ст.. 60
ЦПК України, якою встановлено, що "Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.".

Відповідно до ст. ст. 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статі 1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За правилами ст. 526 Цивільного кодексу
України , зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обігу
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судом встановлено, що 25.06.2011 року ОСОБА_1
позичила ОСОБА_2 20 000 доларів США, що
підтверджується письмовою розпискою
(а.с. 41).

Також, 20.03.2012 року білас Л.В. позичила
ОСОБА_2 6 000 доларів США та 8 000 грн., що
підтверджується
договором-позики.(а.с.42-43)

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Як зазначено в Постанові Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13
статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів та договір-позики
є документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Таким чином, письмова розписка та
договір-позики є належним доказом, що
свідчить про укладення сторонами
договору позики.

Відповідно до частини 2 статті 1049
Цивільного кодексу України якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Із тексту розписки вбачається, що
ОСОБА_2 зобов'язалась повернути взяті в
борг грошові кошти 30.08.2011 року (а.с. 41).

Як зазначив позивач по справі, дані
грошові кошти відповідачем не були
повернуті.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні заперечували проти
даним пояснень позивача, та надали
копії квитанцій про перекази грошових
коштів на ім'я позивача, але дані
квитанцію суд не вважає належним
доказом який би підтверджував
повернення коштів за розпискою,
оскільки підтвердженням отримання
грошових коштів є розписка. (а.с.147-149).

Як зазначив позивач у своєму позові він
просить суд стягнути з відповідача
ОСОБА_2 суму за договором позики
еквівалентну 20 000 доларів США, по курсу
НБУ станом на винесення рішення та 3%
річних за користування сумою.

Як слідує з договору-позики від 20.03.2012
року ОСОБА_2 зобов'язалась повернути
взяті в борг грошові кошти 01.05.2012 року.
(а.с.42)

Як зазначив позивач у судовому
засіданні ОСОБА_2 дані грошові кошти не
повернула, у зв'язку з чим просила суд
стягнути з неї відповідно до положень
п. 7 та 8 договору-позики 24 % річних від
простроченої суми, неустойку у розмірі
подвійної ставки НБУ на день
прострочення виконання зобов'язання, а
саме 15%, а також штраф у розмірі 20% від
суми простроченого грошового
зобов'язання.

На питання суду, пояснила, що на борг у
доларовому еквіваленті не просить
застосовувати індекс інфляції.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні заперечували проти
факту отримання грошей за даним
договором-позики та надали копію
іншого договору відпечатаного на
комп'ютері та з копіями підписів
відповідно до якого факт отримання
грошових коштів за даним договором
повинно бути підтверджено розпискою.
Суд вважає надані пояснення та копію
договору-позики неналежним доказом
якій би підтверджував факт відсутності
грошових зобов'язань між сторонами,
оскільки надати оригінал даного
договору суду для огляду ні відповідач
ні його представник не змогли.

Відповідно до позики у розмірі 120 000
доларів США, суд зазначає наступне.

Відповідно до протоколу очної ставки
від 23.02.2010 року, яка була проведена ст.
слідчим по особливо важним справам
Слідчого відділу УБОЗ ГУМВС України в
АР Крим капітаном міліції Ремезковою
О.А., ОСОБА_2 було визнано факт отримання
грошових коштів від ОСОБА_1, до
укладання шлюбу ОСОБА_6, у розмірі 120 000
доларів США. Перед складанням
протоколу ОСОБА_2 була попереджена про
кримінальну відповідальність
відповідно до положень ст. 384 КК
України, тому суд вважає за можливим
визнати допустимим доказом отримання
грошових коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 у
розмірі 120 000 доларів США. (а.с.151-153)

Посилання відповідача та її
представника на те, що там вона казала
так як її проконсультувала ОСОБА_1, а
насправді грошові кошти були особисто
ОСОБА_2, ОСОБА_1 їх лише привезла, суд
вважає неналежним доказом
підтвердження борговим зобов'язань.
Оскільки під час складання протоколу
ОСОБА_1 була відсутня, як пояснив
відповідач підписувала протокол без
впливу та самостійно.

Також факт отримання грошових коштів
ОСОБА_2 у ОСОБА_1 у розмірі 120 000 доларів
США знайшло своє підтвердження також у
копії касаційної скарги ОСОБА_2, на
рішення Апеляційного суду АР Крим від
12.11.2012 року та доповненнях до
заперечень на позову заяву ОСОБА_3 по
цивільній справі Ялтинського міського
суду АР Крим № 2/0124/1511/2012, а також
рішенні Апеляційного суду АР Крим від
12.11.2012 року по справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про стягнення суми
боргу.(а.с.174-179)

Посилання відповідача та його
представника на те, що позивач
шахрайським шляхом вимагає у неї
грошові кошти не знайшло свої
підтвердження у судовому засіданні,
оскільки надані копію листів свідчать
лише про факт відкриття кримінального
провадження за фактом шахрайства як
відносно ОСОБА_1 так і відносно ОСОБА_2,
копії вироків або постанов про
закриття провадження по справі суду не
надано.

Як було встановлено у судовому
засіданні, позивач при наданні даних
коштів не встановлював строк
повернення даної суми, тому суд вважає,
що датою виконання зобов'язань є дата
коли ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з
вимогою про повернення коштів, а саме з
23.03.2013 року. Саме з цієї дати необхідно
проводити розрахунок 3% річних за
невиконання грошових зобов'язань.
(а.с.9)

Іншим письмовим матеріалам справи,
наданих сторонами, судом не надавалась
правова оцінка.

Таким чином очевидні правові підстави
для задоволення позовних вимог в
повному обсязі та стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 суму боргу за договором
позики|позички| у розмірі 120 000 тис
доларів США, що еквівалентно за
офіційним курсом НБУ долару США станом
на 22.01.2013 року 799,3000 грн. - 959 160 грн., три
відсотка річних - 3 008,22 доларів США ( за
період з 24.03.13р по 22.01.2014р.), що
еквівалентно за офіційним курсом НБУ
долару США станом на 22.01.2013 року 799,3000
грн.. -24 044,70 грн., за договором позики
від 25.06.2011 року у розмірі 20 000 доларів
США, що еквівалентно за офіційним
курсом НБУ долару США станом на 22.01.2013
року 799,3000 грн. - 159 860 грн., три відсотка
річних -238,36 доларів США (за період з
31.08.2011р. по 22.01.2014р.) , що еквівалентно за
офіційним курсом НБУ долару США станом
на 22.01.2013 року 799,3000 грн. - 1 905,21 грн., за
договором позики від 20.03.2012 року у
розмірі 6 000 доларів США, що
еквівалентно за офіційним курсом НБУ
долару США станом на 22.01.2013 року 799,3000
грн. - 47 958,00 грн., у розмірі 8 000 грн., 24
відсотка річних за невиконання
договору - 19 832,13 грн. ( за 539 днів), штраф
(20 відсотків від суми боргу) - 11 191,60 грн.
та неустойку за неналежне виконання
договору у розмірі 15 відсотків у
розмірі 8 395,70 грн..

Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
витрати. Позивачем сплачено судові
витрати у вигляді судового збору в
сумі 3441,00 грн., що підтверджується
квитанцією, отже, ці витрати підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивач з урахування розміру
задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п.
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 суму боргу за
договором позики у розмірі 120 000 тис
доларів США, що еквівалентно за
офіційним курсом НБУ долару США станом
на 22.01.2013 року 799,3000 грн. - 959 160 грн., три
відсотка річних - 3 008,22 доларів США, що
еквівалентно за офіційним курсом НБУ
долару США станом на 22.01.2013 року 799,3000
грн.. -24 044,70 грн., за договором позики
від 25.06.2011 року у розмірі 20 000 доларів
США, що еквівалентно за офіційним
курсом НБУ долару США станом на 22.01.2013
року 799,3000 грн. - 159 860 грн., три відсотка
річних -238,36 доларів США, що
еквівалентно за офіційним курсом НБУ
долару США станом на 22.01.2013 року 799,3000
грн. - 1 905,21 грн., за договором позики від
20.03.2012 року у розмірі 6 000 доларів США, що
еквівалентно за офіційним курсом НБУ
долару США станом на 22.01.2013 року 799,3000
грн. - 47 958,00 грн., у розмірі 8 000 грн., 24
відсотка річних за невиконання
договору - 19 832,13 грн., штраф (20 відсотків
від суми боргу) - 11 191,60 грн. та неустойку
за неналежне виконання договору у
розмірі 15 відсотків у розмірі 8 395,70 грн.,
а також понесені судові витрати у
розмірі 3 441,00 грн., а всього 1 240 347,34 грн.
(один мільйон двісті сорок тисяч триста
сорок сім гривень 34 копійки)

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через
Керченський міський суд Автономної
Республіки Крим протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Повний текст рішення суду
виготовлений 27.01.2014 року.

Суддя підпис
Собєщанська Н.В.

Згідно з оригіналом.

Суддя