АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/68/14
Головуючий у 1-ій інстанції
Категорія 46 суддя
суддя Повєткін В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 р. Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна
В.В.

суддів: Рудь В.В.,
Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Чергенець С.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 21 серпня 2013 року по справі

за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визначення місця проживання дитини
з батьком та стягнення аліментів на
утримання дитини, третя особа: Орган
опіки та піклування виконавчого
комітету Дніпропетровської районної
ради Дніпропетровської області, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів посилаючись на те,
що вона знаходилась у фактичних
шлюбних відносинах з відповідачем.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3
Оскільки дитина проживає з нею,
фактично знаходиться на її утриманні, а
відповідач надає матеріальну допомогу
не регулярно, просила суд стягнути з
відповідача на її користь аліменти на
утримання дитини в розмірі 700,00 грн.
щомісячно (а.с.2).

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
місця проживання дитини з батьком та
стягнення аліментів на утримання
дитини посилаючись на те, що він
знаходився у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_1 до 2010 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3
Після припинення шлюбних відносин син
залишився проживати з матір'ю, яка на
його думку, в силу зайнятості не
справляється з вихованням дитини.
Позивач за зустрічним позовом просив
суд визначити місце проживання дитини
за його фактичним місцем проживання.
Стягнути з ОСОБА_1 на його користь
аліменти на утримання дитини у розмірі
1/4 частки від усіх видів доходу,
заробітку починаючи з моменту
пред'явлення позову і до досягнення
дитиною повноліття (а.с.11-14).

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 21
серпня 2013 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 - відмовлено, позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково:
визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком
ОСОБА_2 (а.с.66-67).

В апеляційній скарзі (а.с.69-70) ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі, оскільки:

- суд в супереч ч.3 ст.169 ЦПК України не
залишив позовну заяву позивача без
розгляду, а залишив її без задоволення;

- суд визначив місце проживання
дитини не за місцем проживання батька,
а за місцем проживання бабусі;

- суд не вірно дійшов висновку, що
апелянт не працевлаштована;

- акт дослідження житлово-побутових
умов від 28.01.2013 року та акт соціального
інспектування є не достовірними,
оскільки не містить ні номеру, ні дати
їх складення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
скарга є обґрунтованою і підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог та частково задовольнюячи
зустрічні позовні вимоги, суд першої
інстанції встановив, що після
розірвання сторонами шлюбних відносин
їх син проживає за адресою матері
батька, який самотужки виконує
обов'язки по утриманню та вихованню
сина, який виявив бажання в подальшому
мешкати з батьком, а матір дитини
працює неофіційно.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Згідно ч.2 ст.160 СК України місце
проживання дитини, яка досягла десяти
років, визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини.

З зустрічної позовної заяви
відповідача та письмових заперечень
вбачається, що відповідач просив
визнати місце проживання дитини за
місцем проживання його матері, до якої
він звернувся з проханням про допомогу
у вихованні сина, який з 2010 року
проживає у бабусі, оскільки сам
відповідач працює і син з ним (батьком)
знаходиться лише на вихідні, при тому
що на цей час він з позивачем проживає
за однією адресою в одному будинку,
хоча більшість часу відповідач
знаходиться за місцем проживання своєї
матері (а.с.11-14).

Задовольняючи позовні вимоги про
визначення місця проживання дитини з
батьком, суд першої інстанції не надав
значення обставинам, викладеним в
позовній заяві та письмових
заперечення відповідача і визначив
місце проживання дитини з врахуванням
її думки не за місцем проживання
батька, а за місцем проживання бабусі
дитини.

Але суд першої інстанції не врахував,
що бабуся дитини в порядку ч.3 ст.161 СК
України з вимогами до суду не
зверталась.

При цьому суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до уваги
житлові умови дитини в будинку за
місцем проживання не тільки матері
дитини, а й батька, які є співвласниками
цього будинку (а.с.42), та неправильно
встановив, що матір дитини працює
неофіційно, що спростовується довідкою
про постійне місце работи позивача на
час ухвалення судового рішення з
заробітною платою на рівні заробітної
плати відповідача (а.с.94).

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння; вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості: малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матірю.

Ухваливши судове рішення про
визначення місця проживання дитини з
батьком, суд першої інстанції не навів
в рішенні суду обставин, які слід
вважати винятковими та за яких дитина
може бути розлучена зі своєю матірю.

За таких обставин апеляційний суд не
приймає до уваги висновко органу опіки
та піклування про визначення місця
проживання дитини з батьком.

З огляду на це колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині визначення місця проживання
дитини з батьком підлягає скасуванню у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи та порушенням
норм матеріального права з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволення зустрічного позову в цій
частині.

Не можуть бути прийняті до уваги
доводів апеляційної скарги щодо
відмови у задоволенні позову позивача
про стягнення аліментів на утримання
дитини.

Відповідно до приписів ст.ст.180,181 СК
України аліменти на утримання дитини
стягуються на користь того з батьків, з
ким проживає дитина.

З матеріалів справи вбачається, що
дитина тривалий час проживає у своєї
бабусі, а не з позивачем.

Тому підстав для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції в цій
частині немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись
ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесу
ального кодексу України, апеляційний
суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 21
серпня 2013 року в частині визначення
місця проживання дитини з батьком -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання місця проживання дитини з
батьком - відмовити.

В решті рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 21 серпня 2013 року - залишити
без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: