Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/6097/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів:
Коломієць О.С., Якухно О.М.

секретаря
Ходаківської О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми завдатку, штрафу та
відшкодування моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 10 грудня
2013 року

встановила:

Рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 10 грудня
2013 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 20 000 грн., набутих за попереднім
договором від 03.08.2012 року та 200 грн.
судових витрат.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду першої інстанції
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог скасувати та ухвалити
нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на
його користь 20 000,00 грн. штрафу та 5 000,00
грн. у відшкодування моральної шкоди.
Апелянт посилається на порушення судом
норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального
права.

В судовому засіданні представник
позивача доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 підтримав, проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував,
вважав їх необґрунтованими.

Представник відповідача доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 підтримав,
доводи апеляційної скарги ОСОБА_1
вважав необґрунтованими та просив їх
відхилити.

Сторони в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.

Апеляційні скарги до задоволення
не підлягають з таких підстав.

Згідно з ч.1, ч.2 та ч.3 ст. 635 ЦК
України попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором.

Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

Сторона, яка необґрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати другій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами цивільного
законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Як видно з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, 03.08.2012 року між сторонами
укладено попередній договір, за
умовами якого вони зобов'язалися у
термін до 20.08.2012 року укласти договір
купівлі-продажу ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 та
земельну ділянку для обслуговування
цієї частини будинку за ціну 84000 грн.
Попередній договір посвідчено
приватним нотаріусом Житомирського
нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.3).

За п.2.1. вказаного договору покупець
зобов'язався передати до 03.08.2012 року
авансовий платіж у сумі 20000 грн. Факт
передачі та отримання суми авансу буде
підтверджуватися окремими відмітками
продавця на договорі про отримання
коштів.

З матеріалів справи видно, що на
попередньому договорі ОСОБА_2 зроблена
відмітка про отримання ним від ОСОБА_1
20000 грн.

У визначений попереднім договором
строк сторони договір купівлі-продажу
нерухомого майна не уклали, пропозицію
про його укладення жодна із сторін
другій стороні не направила, тому
відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України
зобов'язання, про повернення коштів,,
вважаються припиненими.

За положеннями ч.1 ст.1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки зобов'язання, встановлені
попереднім договором, припинилися, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що кошти в розмірі 20000 грн., які
були передані відповідачу за вказаним
договором, є безпідставно набутим
майном та обґрунтовано стягнув з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вказану суму.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що суд повинен був відмовити
позивачу у задоволенні позову,
оскільки грошові кошти в сумі 20000 грн.,
які сплачені за попереднім договором, є
авансом, а таких вимог позивач до суду
не заявляв, є безпідставними.

За вимогами п.п. 3- 6 ч.2 ст.119 ЦПК України
позовна заява повинна містити зміст
позовних вимог, ціну позову щодо вимог
майнового характеру, виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину.

У своєму позові ОСОБА_1 просив стягнути
з відповідача на його користь 20000 грн.
завдатку. В обґрунтування вимог
зазначав, що 03.08.2012 р. між ним та ОСОБА_2
було укладено попередній договір,
згідно з умовами якого ОСОБА_2
зобов'язався у майбутньому продати
йому ? частину житлового будинку
АДРЕСА_1 та земельну ділянку до
вказаної частини будинку у термін до
20.08.2012 року. 03.08.2012 р. в підтвердження
своїх намірів на придбання будинку він
передав ОСОБА_2 аванс у розмірі 20 000 грн.
Проте, 20.08.2012 р. відповідач повідомив
про намір продати будинок іншій особі і
відмовився виконувати попередній
договір, а тому просив задовольнити
позов.

Задоволення судом вимог про стягнення
грошових коштів, які є авансом, а не
завдатком, як зазначав позивач у
прохальній частині позову, не може бути
розцінене як вихід суду за межі
позовних вимог.

Письмова вимога ОСОБА_1 від 20.08.2012 року
про повернення коштів, сплачених за
попереднім договором, не свідчить про
його відмову від укладення договору
купівлі-продажу нерухомого майна, а
тому доводи ОСОБА_2 у цій частині також
є безпідставними.

Не погоджується колегія суддів і з
доводами апелянта ОСОБА_1 про те, що
договір купівлі-продажу не укладений з
вини відповідача.

Покази свідка ОСОБА_4 про те, що 19.08.2012
року в телефонній розмові ОСОБА_2
повідомив її, що основний договір
купівлі-продажу він укладати не буде,
на що посилається апелянт, колегія
суддів до уваги не бере, оскільки
свідок є матір'ю позивача і
заінтересована у результаті розгляду
справи. До того, в матеріалах справи
відсутні належні докази про те, що
ОСОБА_4 мала телефонну розмову з ОСОБА_2,
а сам відповідач дану обставину не
визнає.

Вимога ОСОБА_1 від 20.08.2012 року про
повернення коштів, на що також
посилається апелянт, сама по собі не
свідчить про відмову ОСОБА_2 від
виконання зобов'язань, встановлених
попереднім договором.

Суд першої інстанції повно з'ясував
обставини справи та ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 10 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: