АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
заявою ОСОБА_1, заінтересована особа:
ОСОБА_2, про встановлення факту не
проживання однією сім'єю, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 30 жовтня 2013 року, -

встановила:

10.04.2013 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з
заявою, в якій просила встановити той
факт, що вона та ОСОБА_2 з початку 2010
року і по час вирішення справи однією
сім'єю не проживали.

Заяву мотивувала тим, що вона є тіткою
ОСОБА_2, факт окремого проживання з
якою встановлено судовим рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2010
р. у справі про розірвання договору
довічного утримання.

З середини 2010 року триває судовий
процес за заявою ОСОБА_2 про визнання
її обмежено дієздатною. З метою
спрощення судового розгляду просила
встановити вказаний факт, оскільки
ОСОБА_2 не є членом її сім'ї, а тому
відповідно до ст..237 ЦПК України не
має права на звернення до суду з
заявою про обмеження її цивільної
дієздатності.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 30 жовтня 2013 року заяву
задоволено. Встановлено факт, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали однією
сім'єю із 01.01.2010 р. по 30.10.2013 р.
включно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
норм матеріального права та
неправильне застосування норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Зазначила, що ОСОБА_1 є її рідною
тіткою та хрещеною матір'ю. Остання
завжди цікавилась її життям,
постійно приймала у ньому участь.
Близькі відносини спонукали ОСОБА_1
в 2001 р. укласти з нею договір
довічного утримання. Після смерті її
чоловіка у останньої значно
погіршився психічний стан здоров'я, її
дії та поведінка вказують на те, що
вона не може повністю контролювати
та оцінювати навколишню ситуацію.
Метою звернення з вказаною заявою є
унеможливлення проведення
судово-психіатричної експертизи
відносно ОСОБА_1, призначеною ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 04.04.2013
р.

Також зазначила, що заява від імені
ОСОБА_1 підписана не нею, а іншою
особою, в ній викладені недостовірні
факти, що вона знята з реєстраційного
обліку в квартирі заявниці з 2013 року, а
також не зазначено, з якою метою
необхідно встановити даний факт.
Істинною причиною звернення з
вказаною заявою є намагання її
представників не допустити до ОСОБА_1
медичних працівників та унеможливити
проведення судово-психіатричної
експертизи, оскільки психічнохвора
заявниця вже уклала договір по
відчуженню своєї квартири батьку
свого представника.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника заявника,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
необхідність задоволення апеляційної
скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
заяви, суд першої інстанції виходив з
того, що 15.07.2010 р. Оболонським районним
судом м. Києва було задоволено позову
ОСОБА_1 про розірвання договору
довічного утримання. 24.10.2013 р. рішенням
Оболонського районного суду м. Києва
відмовлено у задоволенні заяви про
визнання ОСОБА_1 обмежено дієздатною.
З 2011 по 2013 роки ОСОБА_2 проживає та
проживала в АДРЕСА_1, але інколи
сплачувала комунальні послуги по
квартирі заявника. За відсутності
доказів спільного проживання та
ведення спільного господарства між
заявником та ОСОБА_2, а також
наявності судових процесів, які
підтверджують негативне ставлення
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, суд дійшов висновку
про можливість задоволення поданої
заяви.

Колегія суддів не може погодитись з
висновком суду першої інстанції з
таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Окреме провадження - це вид
непозовного цивільного судочинства, в
порядку якого розглядаються цивільні
справи про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав, або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України
та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд
розглядає в порядку окремого
провадження справи про встановлення
фактів, якщо згідно із законом вони
породжують юридичні наслідки.

У судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК
України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст.
256 ЦПК України та роз'яснень, викладених
у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 5 «Про
судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення», суд розглядає в порядку
окремого провадження справи про
встановлення фактів, якщо: згідно з
законом такі факти породжують юридичні
наслідки, тобто від них залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян;
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення;
заявник не має іншої можливості
одержати або відновити загублений чи
знищений документ, який посвідчує факт,
що має юридичне значення; встановлення
факту не пов'язується з наступним
вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 237 ЦПК України
заява про обмеження цивільної
дієздатності фізичної особи може бути
подана членами її сім'ї, органом
опіки та піклування, наркологічним або
психіатричним закладом.

Обґрунтовуючи мотиви, з яких заявниця
звернулась до суду з вказаною заявою,
остання зазначила, що має на меті
довести факт відсутності у ОСОБА_2
права на звернення до суду з заявою
про визнання її обмежено дієздатною.

Разом з тим, питання, чи відноситься
особа, яка звернулась з заявою про
обмеження цивільної дієздатності, до
кола осіб, які мають право на таке
звернення у відповідності до вимог
закону, відноситься до компетенції
суду, який вирішує вказану справу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суд на зазначені вище
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, вирішив в окремому
провадженні заяву про право
встановлення факту, який не породжує
для заявника юридичні наслідки.

При розгляді заяви ОСОБА_1 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, судом допущено неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, а тому колегія
суддів вважає за необхідне скасувати
ухвалене судове рішення та відмовити в
задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313,314, 316,317
ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 30 жовтня 2013 року
Голосіївського районного суду м. Києва
від 10 квітня 2013 рокускасувати.

У задоволенні заявиОСОБА_1,
заінтересована особа: ОСОБА_2, про
встановлення факту не проживання
однією сім'єю, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

[1] Справа №22-ц/796/448/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Васалатій К.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.