пр.№ 2/464/287/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2014 року
м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого Борейка С.В.

за участю секретаря Калітовській
А.Б.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд із позовною
заявою в якій просить стягнути з
відповідача 8063,00 грн. боргу та понесені
судові витрати. В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що
відповідач працювала на посаді
провізора в ПП "Соломія-Сервіс", однак
04.07.2013 року була звільнена на підставі
п.1 ст.36 КзпП України. При звільненні
відповідач погрожувала судовими
процесами з фірмою та зверненням із
скаргами в різні інстанції, тому з
метою припинення конфлікту і для
відсутності в майбутньому претензій
відповідачки до ПП "Соломія-Сервіс",
сторони обумовили суму компенсації в
розмірі 9000,00 грн. з яких 8063,00 грн.
відповідач отримала за відсутності
претензій до підприємства, що
підтверджується розпискою від 04.07.2013
року. Проте, відповідачка звернулась зі
скаргою до Територіальної державної
інспекції з питань праці у Львівській
області за якою було проведено
перевірку на ПП «Соломія-Сервіс». Так
як, відповідачка порушила
домовленість, позивач звернувся до
суду про повернення суми позики.
Просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов повністю та
дав пояснення аналогічні змісті
позовної заяви та письмовим поясненням
від 18.02.2014.

В судовому засіданні відповідач та її
представник заперечили проти позову
повністю. Додатково пояснили, що
відповідач працювала на посаді
провізора аптеки ПП "Соломія-Сервіс" в
період з 14.03.2012 року та 04.07.2013 була
звільнена на підставі п.1 ст.36 КзпП
України. При цьому, з нею було проведено
повний розрахунок, виплативши їй всю
суму у розмірі 8063,00 грн. Факт отримання
грошей вона не заперечує, проте,
стверджує, що це не була позика, а її
власні кошти, які вона заробила. При
отриманні грошей директор, щоб видати
їй трудову книжку, заставив її написати
розписку, що претензій до підприємства
немає. Відповідачка стверджувала, що
позивач не була присутня при
проведенні розрахунку і жодних коштів
їй не передавала. Факт звернення із
скаргою до Територіальної державної
інспекції з питань праці у Львівській
області було викликано невірними
записами у трудовій книжці і за її
скаргою було проведено перевірку.
Просить у позові відмовити за
безпідставністю та необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши дійсні обставини справи та
оцінивши докази в їх сукупності, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, з врахуванням положень
ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно із ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. При цьому дані докази
повинні бути належними і допустимими,
як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхилюючи інші докази, суд повинен
свої дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Згідно з ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору; істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або
інших речей, визначених родовими
ознаками.

Так, ч.2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядок, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від
дня пред'явлення позикодавцем вимоги
про це, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до розписки від 04.07.2013,
наявною у матеріалах справи «ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_4 8063,00 грн.; жодних
претензій до ПП «Соломії-Сервіс» немає
та така підписана відповідачем».

Разом із тим, у матеріалах справи
наявні відомості про одержання коштів
відповідачем у позивача у сумі 8063,00 грн.
та ця обставина сторонами не
оспорюється, про що останні, ствердили
у судовому засіданні, однак у суду
відсутні дані про покладення на
відповідача, в силу ст.1046 ЦК України
однієї із істотних умов договору
позики - зобов'язання повернення таких
коштів.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до переконання, що розписка
не містить істотних ознак, які
характерні для договору позики, із її
змісту не вбачається укладення такого
договору та вчинення сторонами угоди
дій, характерних для такого договору,
відсутня зобов'язальна умова договору
позики для відповідача щодо повернення
отриманих коштів, а відтак, суд
приходить до висновку, що у позивача
відсутні правові підстави для
покладення на відповідача обов'язку
повернення грошових коштів за
договором позики, у відповідності до
положень ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України,
оскільки доводи позовної заяви що такі
отримані у позику позивачем не
доведено та не підтверджено належними
та допустимими доказами.

Із вищенаведеного, суд приходить до
переконання про необґрунтованість та
недоведеність позивачем вимоги щодо
стягнення з відповідача боргу у
розмірі 8063,00 грн. за договором позики, а
відтак у такому позові необхідно
відмовити.

Щодо доводів, якими позивач
обґрунтовує обставини викладені у
позовній заяві, зокрема, що відповідач
працювала у ПП «Соломія-Сервіс» та була
звільнена, грошові кошти в
оспорювальній сумі отримані
відповідачем з метою відсутності у
майбутньому претензій до підприємства;
наявність скарги відповідача до
відповідного органу та подальшої
перевірки на ПП «Соломія-Скервіс», що
було зумовлено неправильністю записів
у трудовій книжці; доводи відповідача,
якими остання заперечує позовні
вимоги, а саме, що була незаконно
звільнена, кошти отримані не як позика,
неправильність записів у трудовій
книжці, звернення із скаргою до
державного органу, суд оцінює критично,
оскільки такі в силу ст.179 ЦПК України
не стосуються предмету доказування, не
можуть бути умовами договору позики та
носять характер трудових відносин, що
можуть вирішуватись у межах трудового
законодавства.

На підставі ст. ст.638, 1046, 1047, 1049 ЦК
України та керуючись ст. ст. 10, 57-60, 88, 208,
212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу у розмірі 8063,00 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Головуючий