Справа № 2/257/170/14
КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2014 року Київський районний
суд міста Донецька в складі:

головуючого судді - Ополинської І.Г.,

при секретарі - Дємєнчук К.Ю.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача ГУ ДКСУ

у Донецькій області - Тимофєєвої Т.М.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі судового засідання
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої
служби Київського районного
управління юстиції м.Донецька,
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області про стягнення
матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ВДВС Київського РУЮ м.Донецька в особі
державного виконавця Мелікяна А.А. про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, мотивуючи тим, що рішенням
Київського районного суду м. Донецька
від 04 липня 2012 р. стягнуто з нього на
користь ОСОБА_4 31614 грн. (грошову
компенсацію за ? частину автомобіля,
придбаного за час спільного
проживання). 04.02.2013 р. державним
виконавцем ВДВС Київського районного
управління юстиції м.Донецька Мелікян
А.А. винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження по виконанню
вказаного судового рішення. 27.02.2013 р.
державним виконавцем Мелікян А.А. була
винесена постанова про арешт майна
боржника та оголошення його
відчуження. 06.06.2013 р. вказаним
виконавцем винесена постанова про
розшук майна боржника - автомобіля
марки «Chevrolet Lacetti» державний номер
НОМЕР_1. 27.06.2013 р. Позивач пересуваючись
на своєму авто марки «Chevrolet Lacetti»
державний номер НОМЕР_1, по трасі
Донецьк-Горлівка був затриманий на
посту ДПС «Ясиноватська»
співробітниками ДАІ, якими було
складено протокол та перевезено машину
на штраф стоянку за адресою: м.Макіївка,
вул. Териконна, 1. 02.07.2013 р. Позивач
звернувся до Київського районного суду
м.Донецька зі скаргою на дії державного
виконавця ВДВС Київського РУЮ
м.Донецька - Мелікян А.А. Ухвалою суду
від 11.07.2013 р. дії вказаного виконавця
визнані неправомірними та скасовано
постанову про арешт майна боржника та
оголошення його відчуження від 27.02.2013 р.
за ВП № 36292857, яка набрала законної сили
18.07.2013 р. 18.07.2013 р. Позивач звернувся на
штраф-майданчик за своїм авто. За
період з 27.06.2013 р. до 18.07.2013 р. йому
довелося сплатити за перебування авто
на стоянці суму в розмірі 220 грн.
Вказану суму в розмірі 220 грн. він
просив суд стягнути, в якості
відшкодування матеріальної шкоди. Крім
того, неправомірними діями державного
виконавця Мелікян А.А. Позивачу було
завдано моральної шкоди в розмірі 5000
грн., мотивуючи тим, що йому було
спричинено дискомфорт та перепони в
реалізації життєвих потреб у зв'язку з
неправомірними арештом та утриманням
авто на штраф-стоянці. Просив суд
прийняти рішення про стягнення з ВДВС
Київського РУЮ м. Донецька державного
виконавця Мелікян А.А. на його користь
матеріальну шкоду в розмірі 220 грн. та
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В ході розгляду справи Позивач уточнив
позовні вимоги, звернувшись з
відповідною письмовою заявою,
остаточно визнавшись з позовними
вимогами, звернувши їх крім ВДВС
Київського РУЮ м.Донецька, ще до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області, просив суд, ухвалити
рішення яким стягнути з ВДВС
Київського РУЮ м.Донецька на його
користь за рахунок Державного бюджету
шляхом безспірного списання коштів ГУ
Державної казначейської служби
України у Донецькій області
матеріальну шкоду в розмірі 220 грн. та
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Київського районного суду
м.Донецька від 13 січня 2014 року залучено
до участі у справі у якості
співвідповідача - ГУ Державної
казначейської служби України у
Донецькій області.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про день та час розгляду справи
повідомлявся належним чином,
звернувшись з письмовою заявою про
розгляд справи за його відсутністю, але
за участю його представника.

При таких обставинах суд має
можливість розглянути справу під час
відсутності Позивача.

В судовому засіданні представник
Позивача - ОСОБА_1, яка діяла на
підставі перевірених судом
повноваженнях (довіреності),
підтримала уточненні позовні вимоги в
повному обсязі, надала пояснення, які
аналогічні викладеним в позовній заяві
та уточненнях до неї. Просила позов
задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання представник
відповідача ВДВС Київського РУЮ м.
Донецька - Грибенко Г.К., яка діяла на
підставі перевірених судом
повноваженнях (довіреності), не
з'явилася, про день та час розгляду
справи повідомлялася належним чином,
звернулася з письмовою заявою про
розгляд справи під час її відсутності.

При таких обставинах суд має
можливість розглянути справу під час
відсутності представника відповідача
ВДВС Київського РУЮ м. Донецька.

Раніше, в ході розгляду справи
державним виконавцем ВДВС Київського
РУЮ м. Донецька Мелікян А.А. було надано
письмові заперечення на дану позовну
заяву, відповідно до яких дійсно, на
виконанні ВДВС Київського РУЮ
м.Донецька перебуває виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа №2/0523/131 від 16 січня
2013 року виданий Київським районним
судом м.Донецька про стягнення з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_4 заборгованість
розміром 32004,80 грн. Однак, заперечував
проти задоволення позову, мотивуючи
тим, що згідно матеріалів виконавчого
провадження, боржник був належним
чином повідомлений про відкриття
виконавчих проваджень та скарга щодо
не направлення Позивачу копії постанов
про відкриття виконавчого провадження
є безпідставною та необґрунтованою.
Крім того, витрати пов'язані з
організацією розшуку боржника або
іншого майна боржника, стягуються з
боржника. Просив суд відмовити у
задоволенні вимог ОСОБА_3 в повному
обсязі./а.с.22-23/

В судовому засіданні представник ГУ
ДКСУ в Донецькій області - Тимофєєва
Т.М., яка діяла на підставі перевірених
судом повноваженнях (довіреності),
заперечувала проти задоволення позову,
мотивуючи тим, що з позовної заяви
вбачається, що шкода Позивачу завдана
безпосередньо діями державного
виконавця ВДВС Київського РУЮ у м.
Донецьку, які рішенням Київського
районного суду м. Донецька визнані
незаконними. Отже, заподіяна Позивачу
матеріальна та моральна шкода повинна
бути стягнута ВДВС Київського РУЮ у м.
Донецьку, оскільки ВДВС Київського РУЮ
у м. Донецьку є бюджетною установою та
утримується за рахунок бюджетних
коштів, то кошти на його рахунках є саме
державними. Крім того, відмітила, що
вимога Позивача стягнути шкоду з ВДВС
Київського РУЮ у м. Донецьку шляхом
безспірного списання Головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Донецькій області
суперечить чинному законодавству.
Зазначила, що при вирішенні питання про
відшкодування моральної шкоди
обов»язковому з'ясуванню підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням та вини
останнього в її заподіянні, а, Позивач
не надав доказів, якими б
підтверджувався факт заподіяння йому
моральних та фізичних страждань.
Просила відмовити у задоволенні вимог
ОСОБА_3 в повному обсязі.

Крім того, суд відмічає наступне, що
представник ГУ ДКСУ в Донецькій
області - Тимофєєва Т.М., в судовому
заявила клопотання про зміну
неналежного співвідповідача з ГУ ДКСУ
в Донецькій області на належного ДКСУ в
Київському районі м.Донецька.

Однак, відповідно до ст. 33 ЦПК України
суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом.

Виходячи з вище викладеного, оскільки,
відповідно до діючого
цивільно-процесуального
законодавства, заява клопотання про
заміну неналежного відповідача
відноситься до права Позивача, а не
відповідача, то, судом, представнику
Позивача, в судовому засіданні, було
роз'яснено ст.33 ЦПК України та право на
заяву відповідного клопотання про
заміну неналежного відповідача.

Однак, представник Позивача ОСОБА_1
відмовилася від використання такого
права, передбаченого ст. 33 ЦПК України.

Суд, вислухав пояснення представника
Позивача, представника Відповідача,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши надані докази, вважає,
що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.

Під час розгляду даної цивільної
справи судом були створені всі умови
для реалізації прав та обов»язків
учасниками судового розгляду, у тому
числі й в частині подання ними доказів
та заявлення клопотань.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, доказів.

З огляду на вищенаведене, суд
розглядає справу на підставі тих
доказів, які є у матеріалах справи і
вважає, що їх достатньо для розгляду
цієї справи по суті.

Разом з тим, відповідно до ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об»єктивному та безпосередньому
досліджених наявних у справі доказів і
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Під час розгляду даної цивільної
справи судом були створені всі умови
для реалізації прав та обов»язків
учасниками судового розгляду, у тому
числі й в частині подання ними доказів
та заявлення клопотань. Однак, сторони,
розпорядившись своїми правами на
власний розсуд, відмовились від
надання суду інших доказів у
підтвердження своїх вимог та
заперечень і вважали, що наявні всі
документи для вирішення справи по суті,
тому суд розглядає справу на підставі
тих доказів що містяться у справі.

Так, правовідносини, що виникли між
сторонами врегульовані п. 21 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 26
грудня 2003 року № 14 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження», ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», ч.2 ст. 4, ст. 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», ст. 56 Конституції України, п.1
ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», ст. 1173 ЦК
України, ст.ст.7, 25, 43 Бюджетного кодексу
України.

За змістом п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26 грудня 2003
року № 14 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
при розгляді позовів фізичних і
юридичних осіб про відшкодування шкоди
(збитків), заподіяної діями
(бездіяльністю) державного виконавця,
суди повинні виходити з положень ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження» і враховувати, що в таких
справах відповідачами можуть бути
відповідні відділи державної
виконавчої служби, в яких працюють
державні виконавці, та відповідні
територіальні органи Державного
казначейства України.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України
«Про державну виконавчу службу»
державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладено на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно п.1 ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень»
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється Державною
казначейською службою України в межах
відповідних бюджетних призначень
шляхом списання коштів з рахунків
такого державного органу, а в разі
відсутності у зазначеного державного
органу відповідних призначень - за
рахунок коштів, передбачених за
бюджетною програмою для забезпечення
виконання рішень суду».

Згідно зі ст. 11 ЗУ «Про державну
виконавчу службу» шкода, заподіяна
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання
рішення, підлягає відшкодуванню у
порядку, передбаченому законом, за
рахунок держави.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійснені ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно п.8 ст. 7 Бюджетного кодексу
України встановлює принцип цільового
використання бюджетних коштів -
бюджетні кошти використовуються
тільки на цілі, визначені бюджетними
призначеннями та бюджетними
асигнуваннями.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу
України центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері казначейського обслуговування
бюджетних коштів, здійснює безспірне
списання коштів державного бюджету та
місцевих бюджетів на підставі рішення
суду. Відшкодування відповідно до
закону шкоди, завданої фізичній чи
юридичній особі внаслідок незаконно
прийнятих рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади ( органів влади
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування), а також їх
посадових і службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень,
здійснюється державою (Автономною
Республікою Крим, органами місцевого
самоврядування) у порядку, визначеному
законом.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу
України в Україні застосовується
казначейська форма обслуговування
Державного бюджету України, яка
передбачає здійснення Державною
казначейською службою України
операцій з коштами державного бюджету,
розрахунково-касового обслуговування
розпорядників бюджетних коштів,
контролю бюджетних повноважень при
зарахуванні надходжень, прийнятті
зобов'язань та проведенні платежів,
бухгалтерського обліку та складання
звітності про виконання державного
бюджету.

Судом встановлено, що рішенням
Київського районного суду м.Донецька
від 04 липня 2012 р. стягнуто з Позивача на
користь ОСОБА_4 31614 грн. (грошову
компенсацію за ? частину автомобіля,
придбаного за час спільного
проживання).

Вищевказане рішення суду набрало
законної сили, і відповідно до ст. 61 ЦПК
України встановлені у судовому рішенні
неправомірні дії державного виконавця
по виконанню судового рішення не
підлягають доведенню.

04.02.2013 р. державним виконавцем ВДВС
Київського районного управління
юстиції м.Донецька Мелікян А.А.
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження по виконанню
вказаного судового рішення.

27.02.2013 р. державним виконавцем Мелікян
А.А. була винесена постанова про арешт
майна боржника та оголошення його
відчуження.

06.06.2013 р. вказаним виконавцем винесена
постанова про розшук майна боржника -
автомобіля марки «Chevrolet Lacetti» державний
номер НОМЕР_1. 27.06.2013 р. Позивач
пересуваючись на своєму авто марки
«Chevrolet Lacetti» державний номер НОМЕР_1, по
трасі Донецьк-Горлівка був затриманий
на посту ДПС «Ясиноватська»
співробітниками ДАІ, якими було
складено протокол та перевезено машину
на штраф стоянку за адресою: м.Макіївка,
вул. Териконна, 1.

02.07.2013 р. Позивач звернувся до
Київського районного суду м.Донецька
зі скаргою на дії державного виконавця
ВДВС Київського РУЮ м.Донецька -
Мелікян А.А. Ухвалою Київського
районного суду м.Донецька від 11.07.2013 р.
дії вказаного виконавця визнані
неправомірними та скасовано постанову
про арешт майна боржника та оголошення
його відчуження від 27.02.2013 р. за ВП №
36292857, яка набрала законної сили 18.07.2013 р.
/а.с.5-6/

Вищевказане рішення суду набрало
законної сили, і відповідно до ст. 61 ЦПК
України встановлені у судовому рішенні
неправомірні дії державного виконавця
по виконанню судового рішення не
підлягають доведенню.

Згідно ч.1 ст. 14 ЦПК України судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України - і
за її межами.

Разом з цим, суд відмічає, що в
матеріалах даної справи знаходяться
письмові заперечення державного
виконавця ВДВС Київського РУЮ у
м.Донецьку Мелікян А.А., відповідно до
яких, він мотивуючи підстави для
відмови у задоволенні даного позову,
виклав заперечення не проти
задоволення позову, а проти
задоволення скарги на його дії.

Однак, як відзначалося раніше, за
скаргою на дії виконавця прийнято
рішення по суті, відповідно до якого
дії державного виконавця ВДВС
Київського РУЮ у м.Донецьку визнані
неправомірними і таке рішення суду
набуло законної чинності, то
встановлені ним обставини не
підлягають доведенню.

З врахуванням викладеного, суд не
приймає до уваги такі заперечення
державного виконавця ВДВС Київського
РУЮ у м.Донецьку Мелікян А.А.

Так, судом встановлено, що державний
виконавець Мелікян А.А. належним чином
не виконував своїх службових
обов'язків, через що рішенням суду
визнано дії вказаного виконавця
неправомірними, та такими діями
державного виконавця завдано шкоду
Позивачу.

Приймаючи до уваги положення п. 21
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження» та відмову
представника Позивача у зміні
співвідповідача, відповідачі у даному
позові - ВДВС Київського РУЮ м.Донецька
та ГУ ДКСУ в Донецькій області, є
належними, з огляду на таке.

Так, суд відмічає, що Позивач, у повній
мірі виконав вимоги ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27.06.2012 року, та дійшов про
правильний висновок викладення
позовних вимог - про стягнення з ВДВС
Київського РУЮ м.Донецька на його
користь за рахунок Державного бюджету
України шляхом безспірного списання ГУ
ДКСУ в Донецькій області матеріальної
та моральної шкоди.

Таким чином, заперечення представника
Відповідача ГУ ДКСУ в Донецькій
області в цій частині не є
обґрунтованими та законними.

Так, встановивши правові підстави для
застосування правил відповідальності
за завдану Позивачу матеріальну та
моральну шкоду, суд погоджується з
Позивачем в частині відшкодування
матеріальної шкоди, виходячи з
наступного.

Позивач звернувся на штраф-майданчик
за своїм авто 18.07.2013 р., коли ухвала суду
про визнання дій державного виконавця
набрала законної сили. За період з
27.06.2013 р. до 18.07.2013 р. йому довелося
сплатити за перебування авто на
стоянці суму в розмірі 220 грн. /а.с.3/

Оскільки, ухвалою Київського районного
суду м. Донецька від 11 липня 2013 року
визнані дії державного виконавця ВДВС
Київського РУЮ у м.Донецьку Мелікян А.А.
неправомірними та скасовано постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 27.02.2013
р. за ВП № 36292857, то наявні підстави для
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 220 грн. завданої Позивачу, в
результаті таких неправомірних дій
державного виконавця. Оскільки, саме в
результаті того, що державним
виконавцем ВДВС Київського РУЮ у
м.Донецьку Мелікян А.А. було винесено
постанову про арешт майна Позивача, на
підставі чого 27 червня 2013 року
працівниками ДАІ було складено
протокол та перевезено машину ОСОБА_3
на штраф-стоянку, Позивачу було завдано
матеріальної шкоди в розмірі 220 грн.
Вказана матеріальна шкода виникла за
період з 27.06.2013 р. по 18.07.2013 р.
перебування автомобіля на
штраф-стоянці, що підтверджується
оригіналом квитанції ТОВ «ДАР-1» від
18.07.2013 р. /а.с.3/

Крім того, державний виконавець ВДВС
Київського РУЮ у м.Донецьку Мелікян А.А.
заперечував проти задоволення
матеріальної шкоди в розмірі 220 грн. та
стягнення такої суми на користь
Позивача, мотивуючи тим, що відповідно
до п.3 ст.40 ЗУ «Про виконавче
провадження» витрати, пов'язані з
організацією розшуку боржника або
іншого майна боржника, стягуються з
боржника у порядку, встановленому
законом.

Однак, суд не може погодитися з таким
висновком державного виконавця,
оскільки дані витрати матеріального
характеру в розмірі 220 грн., виникли не
під час організації розшуку майна
боржника, а під час виконання постанови
державного виконавця про арешт майна
боржника та оголошення його
відчуження, яка скасована рішенням
суду.

Виходячи з вище викладеного, позовні
вимоги ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 220 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Далі, вирішуючи цей позов в частині
моральної шкоди, суд знаходить його
частково обґрунтованим з огляду на
таке.

Позивач наполягав на відшкодуванні
йому моральної шкоди в загальній сумі 5
000 грн.

Разом з тим, заперечуючи проти позову,
представник Відповідача ГУ ДКС України
вважав, що позивачем не надано доказів
про спричинення йому моральної шкоди.

Проаналізувавши наведені вище докази
та встановлені обставини у їх
сукупності, суд не може прийняти до
уваги доводи представника Відповідача
ГУ ДКС України, щодо невизнання позову
в частині відшкодування позивачу
моральної шкоди, тому що вони є
безпідставними, не ґрунтуються на
законі та спростовуються матеріалами
справи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров»я, у порушенні права власності
(в тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків».

Наведені позивачем та проаналізовані
судом докази свідчать про те, що в
зв»язку неправомірними діями
державного виконавця відділу ВДВС
Київського РУЮ м. Донецька Мелікян А.А.
він безумовно зазнав моральних
страждань.

Як відмічалось раніше, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

В даному випадку відповідач ГУ ДКС
України, у порушення ст.60 ЦПК України
не надав доказів в обґрунтування своїх
заперечень проти позову і взагалі не
переконав суд у своїй правоті.

Разом з тим, встановивши підстави для
відшкодування позивачу моральної
шкоди та вирішуючи цей спір в частині
розміру відшкодування моральної шкоди
суд, враховуючи глибину та тривалість
страждань позивача, наявність змушених
змін у його житті, моральні страждання
та хвилювання, позбавлення можливості
нормально вести свій побут, ступень
вини, а також виходячи з засад
розумності та справедливості вважає за
можливе вимоги позивача задовольнити
частково в розмірі 1000 грн., з відмовою
у задоволенні решти позовних вимог,
оскільки такі вимоги Позивача про
стягнення з 5000 грн. у відшкодування
моральної шкоди не відповідають
глибині моральних та фізичних
страждань, яких він зазнав.

Інших обставин, які б мали суттєве
значення у справі судом встановлено не
було.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Так, дана позовна заява подана до суду
Позивачем 18 вересня 2013 року.

Позивач ОСОБА_3 на підставі пп.13 п.2 ст. 3
ЗУ «Про судовий збір» за подання
позовної заяви судовий збір не
справляв.

Позовні вимоги задоволені судом
загалом становлять 1220 грн.

Відповідно до п.1 ч.4 ЗУ «Про судовий
збір» судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.

Ч.1 ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України
на 2013 рік» з 01 січня 2013 року мінімальна
заробітна плата установлена у
місячному розмірі 1147 грн.

За подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору 1 відсоток ціни позову, але не
менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати - 229,40 грн.

Таким чином, оскільки даний позов є
майнового характеру, а один відсоток
від задоволеної судом суми 1220 грн.,
складатиме - 12,20 грн., яка є меншою 0,2
розміру мінімальної заробітної плати,
то в даному випадку судовий збір
повинен бути стягнутий в розмірі 229,40
грн.

Виходячи з вище викладеного судові
витрати по даній справі в розмірі 229,40
грн. належить стягнути з ВДВС
Київського РУЮ м.Донецька на користь
держави за рахунок Державного бюджету
шляхом безспірного списання коштів ГУ
ДКС України у Донецькій області.

На підставі викладеного, керуючись п. 21
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
ч.2 ст. 4, ст. 11 Закону України «Про
державну виконавчу службу», ст. 56
Конституції України, п.1 ст. 3 ЗУ «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», ст. 1173 ЦК України,
ст.ст.7, 25, 43 Бюджетного кодексу України,
ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції м.Донецька, Головного
управління Державної казначейської
служби України у Донецькій області про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Відділу державної
виконавчої служби Київського РУЮ
м.Донецька на користь ОСОБА_3 за рахунок
Державного бюджету шляхом безспірного
списання коштів Головним управлінням
Державної казначейської служби
України у Донецькій області
матеріальну шкоду в розмірі 220 (двісті
двадцять) гривень.

Стягнути з Відділу державної
виконавчої служби Київського РУЮ
м.Донецька на користь ОСОБА_3 за рахунок
Державного бюджету шляхом безспірного
списання коштів Головним управлінням
Державної казначейської служби
України у Донецькій області моральну
шкоду в розмірі 1 000 (одна тисяча)
гривень.

Стягнути з Відділу державної
виконавчої служби Київського РУЮ
м.Донецька на користь держави за
рахунок Державного бюджету шляхом
безспірного списання коштів Головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Донецькій області
судовий збір в розмірі 229 (двісті
двадцять дев'ять ) гривень 40 коп.

В задоволенні решти заявлених
позивачем позовних вимог - відмовити.

Повний текст рішення складений 14
лютого 2014 року.

Апеляційна скарга на рішення може
бути подана до Апеляційного суду
Донецької області через Київський
районний суд м. Донецька протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
І.Г.Ополинська