Справа № 473/5241/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"21" лютого 2014 р. Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області в складі: головуючого - судді
Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вознесенська
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про припинення сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання його таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням.

В подальшому змінила предмет позову
без зміни його підстави, подавши
уточнений позов про припинення
сервітуту.

В обґрунтування своїх уточнених вимог
позивачка зазначала, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 15 листопада 2005 року,
реєстр. №1424 вона набула у власність
квартиру АДРЕСА_1.

Квартира була подарована позивачці її
батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які
перебували в зареєстрованому шлюбі з 10
вересня 1983 року.

В той же час в договорі встановлений
особистий сервітут для дарителів, як
подружжя - право довічного проживання в
подарованій ними квартирі.

Проте за час проживання в квартирі
відповідач неодноразово вчиняв
фізичне та психологічне насильство
відносно дружини та доньки.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 21 квітня 2006 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Останній в 2009 році самостійно, за
власною ініціативою виселився з
вказаного житлового приміщення,
створив іншу сім'ю та з цього часу в
належній позивачці квартирі без
поважних причин не проживає.

Враховуючи відносини, що склалися між
сторонами, припинення обставини, яка
була підставою для встановлення
сервітуту (розірвання між подружжям
«ОСОБА_2» шлюбу) та невикористання
відповідачем сервітуту протягом трьох
років підряд, а тому ОСОБА_3 просила суд
припинити сервітут щодо права
користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 не
з'явилася, проте надала суду письмову
заяву про розгляд справи без її участі,
уточнені позовні вимоги підтримує в
повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_1 в
судовому засіданні уточнені позовні
вимоги підтримав у повному обсязі. При
цьому підтвердив, що підставами для
припинення сервітуту є припинення
обставини, яка була підставою для його
встановлення (розірвання між подружжям
«ОСОБА_2», для якого саме і встановлено
сервітут, шлюбу) та невикористання
відповідачем сервітуту без поважних
причин протягом трьох років підряд.
Також просив врахувати те, що між
сторонами склалися відносини, що
унеможливлюють їх спільне проживання в
належній позивачці квартирі, а також
наявність особистого зобов'язання
ОСОБА_2 добровільно припинити
користування квартирою взамін
отримання від колишньої дружини
ОСОБА_4 коштів для придбання іншого
житла.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав. Заперечив
наявність деяких зазначених стороною
позивачки обставин, а саме його
особисту відмову від сервітуту,
зокрема добровільне виселення взамін
отримання коштів на придбання іншого
житла. При цьому пояснив, що дійсно між
ним та ОСОБА_3 існують неприязні
відносини. В 2009 році позивачка під час
знаходження ОСОБА_2 на стаціонарному
лікуванні за власною ініціативою
змінила замки на вхідних дверях до
квартири АДРЕСА_1. З цього часу
відповідач не мав доступу до вказаного
житлового приміщення. Водночас
ОСОБА_2 неодноразово намагався
владнати ситуацію, вирішити питання
щодо усунення перешкод у використанні
ним особистого сервітуту, зокрема
шляхом численних звернень до
позивачки, а в подальшому - до органів
внутрішніх справ та на цей час - шляхом
звернення до суду з позовом про
вселення, а тому вказував на
відсутність підстав для задоволення
позову.

Суд, враховуючи небажання ОСОБА_3
приймати особисту участь в розгляді
справи, приймаючи до уваги, що
матеріали справи містять достатньо
відомостей про права та
взаємовідносини сторін, вважає
можливим провести її розгляд без
особистої участі позивачки.

Заслухавши пояснення представника
позивачки ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, показання свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи в
межах заявлених позовних вимог та на
підставі наданих сторонами доказів,
оглянувши матеріали кримінального
провадження №0001624 за заявою
ОСОБА_2, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на
підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 15 листопада 2005
року, реєстр. №1424 ОСОБА_3 набула у
власність квартиру АДРЕСА_1.

Квартира була подарована позивачці її
батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які
перебували в зареєстрованому шлюбі з 10
вересня 1983 року.

В той же час в п. 11 договору його сторони
узгодили встановлення особистого
сервітуту для дарителів - подружжя
«ОСОБА_2», а саме право довічного
проживання в подарованій ними
квартирі.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 21 квітня 2006 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Між позивачкою і ОСОБА_4 з однієї
сторони та відповідачем з іншої
склалися неприязні стосунки, що
призвело до постійних конфліктів.

Останній з 2009 року в належній позивачці
квартирі не проживає.

Вказані обставини не оспорювалися
особами, що беруть участь в розгляді
справи та знайшли своє підтвердження
показаннями свідка ОСОБА_6, письмовими
доказами, що містяться в матеріалах
справи (а.с. 4-7, 10, 21-31, 40-41, 46).

З уточненої позовної заяви вбачається,
що ОСОБА_3 просить суд припинити
сервітут щодо права користування
ОСОБА_2 належною їй квартирою.

Позивачкою зазначено дві окремі
підстави своїх вимог:

- припинення обставини, яка була
підставою для встановлення сервітуту
(розірвання між подружжям «ОСОБА_2», для
якого саме і встановлено сервітут,
шлюбу);

- невикористання відповідачем
сервітуту без поважних причин протягом
трьох років підряд.

Аналізуючи вказані вимоги та підстави,
суд виходить з наступного.

Між сторонами дійсно виникли відносини
щодо права користування чужим майном
(відносини сервітуту), а тому на них
поширюються правила глави 32 Цивільного
кодексу України, зокрема норми ст. 406 ЦК
України, які передбачають підстави
припинення сервітуту.

Зокрема нормами цієї статті
передбачено наступне:

Стаття 406. Припинення сервітуту.

1. Сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в
інтересах якої встановлений сервітут,
і власника майна, обтяженого
сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах
якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було
встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була
підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом
трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було
встановлено особистий сервітут.

2. Сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення.

3. Власник земельної ділянки має право
вимагати припинення сервітуту, якщо
він перешкоджає використанню цієї
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

4. Сервітут може бути припинений в інших
випадках, встановлених законом.

Зі змісту ст. 406 ЦК України вбачається,
що сервітут припиняється в силу закону
(у випадках, передбачених частиною
першою статті) або може бути припиненим
за рішенням суду (у випадках,
передбачених частинами
другою-четвертою статті).

Якщо в першому випадку суд лише
констатує настання передбачених
законом обставин, які вказують на
припинення сервітуту, тобто правильним
способом захисту права (інтересу) особи
є подання позову про визнання
сервітуту припиненим, то в другому
випадку способом захисту є подання
позову про припинення сервітуту судом.

Разом з тим зі змісту ст. 16 ЦК України
вбачається, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. При цьому особа може
обрати не будь-який на свій розсуд, а
цілком конкретний, прямо передбачений
законом спосіб захисту такого права
або інтересу.

Проте позивачка вказаних норм закону
не врахувала та, звернувшись з вимогою
в судовому порядку припинити сервітут
на підставі ч. 1 ст. 406 ЦК України, обрала
не передбачений законом спосіб захисту
своїх прав.

Що стосується заявлених позивачкою
підстав позову, то суд виходить з
наступного.

Дійсно п. 4 ч. 1 ст. 206 ЦК України
передбачено, що наслідком припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту є припинення
самого сервітуту.

Слід враховувати, що особистий
сервітут передбачає право конкретної
особи на користування чітко визначеним
договором, законом, заповітом або
рішенням суду чужим майном. Таке
користування може бути постійним або
протягом певного строку. Воно може бути
обумовлене об'єктивною обставиною,
внаслідок виникнення якої виникає й
необхідність для встановлення
сервітуту з метою задоволення потреб
конкретної особи (осіб), коли такі
потреби не можуть бути задоволені
іншим способом.

З договору дарування від 15 листопада 2005
року вбачається, що п. 11 договору
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 встановлено особисті
сервітути у вигляді права довічного
проживання кожного з них у подарованій
квартирі. Як вбачається зі змісту
правочину, обставиною, яка стала
підставою для встановлення сервітуту є
дарування подружжям ОСОБА_2 своїй дочці
належної їм на праві власності
квартири, що призвело до неможливості
реалізації останніми, а саме кожним з
них своїх житлових прав. Водночас в
договорі жодним чином не обумовлено, що
підставою встановлення сервітуту є
інші обставини, зокрема перебування
дарителів в зареєстрованому шлюбі, не
обумовлено строк сервітуту строком їх
перебування в такому шлюбі, спільного
проживання тощо.

Таким чином суд не може прийняти
вказані доводи ОСОБА_3 до уваги.

Що стосується посилання позивачки на
норми п. 5 ч. 1 ст. 206 ЦПК України, а саме на
невикористання відповідачем сервітуту
протягом трьох років підряд, то слід
зазначити наступне.

З показань свідка ОСОБА_6 та матеріалів
справи (а.с. 7) вбачається, що у вересні
2009 року ОСОБА_2 дійсно самостійно, за
власним бажанням припинив проживати в
квартирі за місцем встановлення
сервітуту. Доводи останнього про
протилежне жодними доказами не
підтверджені.

Проте з матеріалів справи (а.с. 6, 21-31, 40-41,
46) слідує, що такі дії відповідача були
значним чином обумовлені напруженими
відносинами зі своєю колишньою
дружиною та донькою, постійними
конфліктами, що виникали в сім'ї.

Доказами також підтверджено ту
обставину, що ОСОБА_2 в подальшому
неодноразово, проте безрезультатно
намагався реалізувати своє право
сервітуту.

Зокрема свідок ОСОБА_5 підтвердив те, що
в 2011 році відповідач звернувся до
органів внутрішніх справ з усною
заявою про надання йому допомоги щодо
отримання доступу до квартири, де він
має право довічного проживання.
Відреагувавши на заяву, свідок в складі
групи працівників Вознесенського МВ
УМВС України в Миколаївській області
виїхав на місце події, де через
зачинені вхідні двері безрезультатно
намагався встановити контакт з ОСОБА_3
та переконати її надати відповідачу
допуск до квартири, проте, отримавши
відмову, роз'яснив заявнику право на
захист сервітуту в судовому порядку.

З матеріалів кримінального
провадження №0001624 від 12 червня 2013
року вбачається аналогічне звернення
ОСОБА_2 до органів внутрішніх справ в 2013
році, за результатами перевірки якого
було винесено постанову про закриття
кримінального провадження з
роз'ясненням заявнику права на
вирішення спірних житлових питань в
судовому порядку.

Крім цього з матеріалів справи (а.с. 10,
48-51) вбачається, що 17 травня 2013 року
відповідач звернувся до позивачки з
претензійним листом (отриманим
останньою 25 травня 2013 року) в якому
зазначив свої претензії щодо квартири
за місцем встановлення сервітуту, а в
жовтні 2013 року звернувся до
Вознесенського міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_3 про вселення до
цього житлового приміщення (справа
№473/4778/13-ц).

Таким чином невикористання ОСОБА_2
встановленого на його користь
сервітуту протягом трьох років
обумовлене не пасивною поведінкою
позивача, що свідчить про втрату ним
інтересу до цього права, а свідомими
діями власника обтяженого сервітутом
майна, що перешкоджали та суттєво
обмежували використання сервітуту.

Враховуючи вказані обставини, відсутні
підстави для застосування наслідків,
передбачених п. 5 ч. 1 ст. 206 ЦК України.

Інші доводи позивачки (зокрема
наявність неприязних відносин між
сторонами, що унеможливлює їх спільне
проживання в одній квартирі, а також
наявності особистого зобов'язання
ОСОБА_2 про добровільне припинення
користування квартирою взамін
отримання коштів на придбання іншого
житла) взагалі не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки такі обставини не є
підставами для визнання сервітуту
припиненим згідно п.п. 4,
5 ч. 1 ст. 406 ЦК України, в той же час суд не
має повноважень для подальшого їх
аналізу та обґрунтованості, оскільки
це призведе до виходу за межі позовних
вимог.

Враховуючи встановлені обставини в
своїй сукупності, суд прийшов до
висновку, що в позові слід відмовити.

В силу ст. 88 ЦПК України також не
підлягають компенсації позивачці
понесені нею судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про припинення сервітуту -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Вуїв О.В.