Справа № 265/4386/13-ц
Провадження № 2/265/27/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л. В.,

при секретарі Єфремовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
відділу державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції, державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції -
Москальчук Т.С., територіального
органу державної казначейської служби
України -Білоцерківського управління
державної казначейської служби
України про визнання рішень, дій,
бездіяльності неправомірними,
визначення заборгованості по сплаті
аліментів, зобов»язання вчинити певні
дії та відшкодування матеріальних
збитків і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
відділу державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції (далі - ВДВС),
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції - Москальчук Т.С.
(далі-державний виконавець),
територіального органу державної
казначейської служби України
-Білоцерківського управління
державної казначейської служби
України про визнання рішень, дій,
бездіяльності неправомірними,
визначення заборгованості по сплаті
аліментів, зобов»язання вчинити певні
дії та відшкодування матеріальних
збитків і моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що на примусовому
виконанні ВДВС перебуває виконавчий
лист № 2-1874/2002, виданий 16 липня 2002 року
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя про стягнення з ОСОБА_3
на його користь аліментів на утримання
неповнолітнього сина -ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усих
видів заробітку (доходу), починаючи з 05
лютого 2002 року і до досягнення дитиною
повноліття. 23 червня 2010 року ним до ВДВС
направлено заяву з проханням
розрахувати та надати йому
довідку-розрахунок заборгованості по
сплаті аліментів боржником ОСОБА_3
Однак в порушення ст.74 Закону України
«Про виконавче провадження» та п.7.5.2
Інструкції про проведення виконавчих
дій, протягом двох років ні відповіді
на його заяву, ні відповідного
розрахунку відповідачем йому не
надіслано, хоча як видно з довідок така
заборгованість існувала постійно.
Наведене свідчить про бездіяльність
державного виконавця.

З метою отримання відповіді на свою
заяву 15 січня 2013 року він в порядку ст.82
Закону України «Про виконавче
провадження» звертався до ВДВС зі
скаргою на дії державного виконавця,
проте в порушення вимог закону
протягом трьох місяців до 16 квітня 2013
року відповідну постанову за
результами розгляду його скарги йому
направлено не було. І тільки після
повторних його скарг на адресу СБУ,
прокуратури і Головного управління
юстиції в Київській області, він
отримав лист за підписом начальника
ВДВС з постановою державного виконавця
про закінчення виконавчого
провадження від 15 лютого 2013 року,
довідку про нарахування та
заборгованість по сплаті аліментів
від 19 лютого 2013 року, повернутий
виконавчий лист і винесену минулою
датою постанову начальника ВДВС від 24
січня 2013 року про розгляд його скарги.
Згідно отриманої довідки розмір
заборгованості по сплаті аліментів
боржниці ОСОБА_3 складає 7016 грн. При
існуючій у вказаному розмірі
заборгованості по сплаті аліментів,
боржниця у квітні 2013 року направила
йому гроші в сумі 1810 грн. І одразу
після вказаного перерахування грошей
він отримав від відповідача
довідку-розрахунок № 161 від 05 квітня 2013
року, в якій вже зазначається, що
заборгованість перед ним у боржниці
по сплаті аліментів відсутня, що
повністю суперечить відповіді від 10
квітня 2013 року. Тому виклає сумнів та
достовірність такої довідки.

Відповідно до наданого відповідачем
розміру аліментів, боржниця з січня 2006
року по вересень 2012 року зобов»язана
була сплатити на його користь аліменти
в розмірі 28 049,68 грн. Проте, як свідчать
надані квитанції, фактично боржником
сплачено 6 884,76 грн. саме на його ім»я.
Таким чином станом на 06.09.2012 року,
розмір заборгованості по сплаті
аліментів боржницею складає 21 164,92 грн.
Тому вважає, що державний виконавець
умисно врахував недопустимі докази
на підтвердження сплати боржницею
аліментів, що призвело до передчасного
і незаконного винесення постанови про
закриття виконавчого провадження та
повернення виконавчого документу
стягувачу. Тому такі постанови є
незаконними і підлягають скасуванню.

Окрім того, так як ВДВС та державний
виконавець у встановлений законом
строк та спосіб завчасно не повідомили
його про існуючу заборгованість по
сплаті аліментів, йому заподіяні
матеріальні збитки, які полягають в
тому, що він направляючи численні
скарги та заяви до відповідних
органів витратив на відправку
рекомендованої кореспонденції,
зокрема 23.06.2010 року заяви до ВДВС - 6
грн.; скарги до ВДВС -7,30 грн.,
повідомлення до СБУ -7,30 грн., скарги до
Головного управління юстиції у
Київській області - 7,30 грн. Внаслідок
передчасного повернення виконавчого
листа, що призвело до несвоєчасного
стягнення заборгованості по
аліментах, він змушений був самотужки
утримувати сина, який закінчував 11
клас, здавав випускні іспити та
святкував випускний, на потреби якого
він 04 квітня 2013 року брав у борг гроші
в сумі 3000 грн., за що щомісячно сплачує
відсотки в розмірі 5 % в місяць від суми
боргу. Загальний розмір, заподіяних
йому матеріальних збитків складає
327,90 грн.

Також незаконними діями відповідача
йому заподіяна моральна шкода,
оскільки внаслідок незаконних дій
відповідачів йому довелося нервувати,
готувати і направляти численні скарги
на дії відповідачів, докладаючи
значних зусиль для відновлення
порушеного права, захисту прав дитини
на гідний рівень життя та своєчасне
отримання аліментів, постійно
перебував у тривозі за долю та
матеріальне забезпечення свого сина,
позбавлений можливості вести звичний,
спокійний спосіб життя, внаслідок чого
отримав душевні та фізичні страждання,
розмір якої він оцінює в сумі 600 грн.

Просить суд:

-обчислити розмір заборгованості
ОСОБА_3 у сплаті аліментів за
виконавчим листом № 2-1874/2002, виданим 16
липня 2002 року Орджонікідзевським
районним судом міста Маріуполя про
стягнення з ОСОБА_3 на його користь
аліментів на утримання
неповнолітнього сина -ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усих
видів заробітку (доходу), починаючи з 05
лютого 2002 року і до досягнення дитиною
повноліття;

- визнати його право на стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості по аліментам,
яка утворилася станом на 15 лютого 2013
року в розмірі 21 164,92 грн. та
зобов»язати ВДВС вчинити певні дії,
передбачені законом зі стягнення
вказаного розміру заборгованості з
боржника;

- рішення, дії, бездіяльність
державного виконавця та постанову від
15 лютого 2013 року про закінчення
виконавчого провадження визнати
незаконною;

- зобов»язати начальника ВДВС
скасувати вищевказану постанову й
прийняти виконавчий лист до виконання;

- рішення, дії та бездіяльність
начальника ВДВС щодо проведення
неповної та необ»єктивної перевірки за
скаргою ОСОБА_1 та його постанову від 24
січня 2013 року визнати незаконними і
зобов»язати скасувати оскаржувану
постанову та провести додаткову
перевірку за скаргою ОСОБА_1 від 18.01.2013
року;

-стягнути з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України, шляхом
безспірного списання з єдиного
казначейського рахунку на його користь
заподіяну йому відповідачами
матеріальну шкоду в сумі 327,90 грн. та
моральну щкоду в сумі 600 грн.;

- стягнути з ВДВС на його користь
судові витрати, пов»язані із розглядом
справи;

- зобов»язати ВДВС повідомити суд і
заявника про виконання ухвали у
місячний строк з дня її отримання.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві.

Окрім того, в ході розгляду справи
збільшив свої позовні вимоги,
посилаючись на збільшення суми
аліментів в розмірі 33 842,17 грн., яку він
просить визначити суд та визнати його
право на стягнення з боржниці ОСОБА_3
саме цієї суми.

Представник відповідача - відділу
державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції, Юрченко С.Ю. на
розгляд справи до суду не з»явився, про
час та місце її розгляду повідомлений в
установленому законом порядку, надав
суду заяву про розгляд справи в його
відсутність та письмові заперечення, в
яких заперечував проти позову,
посилаючись на те, що державним
виконавцем вживались заходи щодо
повного та своєчасного виконання
рішення суду про стягнення аліментів з
ОСОБА_3 на користь позивача. 15 лютого 2013
року державним виконавцем винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження на підставі п.6 ст.49,52
Закону України «Про виконавче
провадження», яка разом з виконавчим
листом та довідкою про нарахування
аліментів направлена на адресу
стягувача, якому роз»яснено право на
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості. 01 квітня 2013
року боржником надано квитанції про
сплату заборгованості по аліментам. 05
квітня 2013 року проведено перерахунок
заборгованості боржниці на користь
позивача, копія довідки направлена
сторонам. І станом на 01 квітня 2013 року
заборгованість по сплаті аліментів
сплачена в повному обсязі. Таким чином
ВДВС вжито усих заходів, необхідних для
своєчасного виконання рішення суду, у
спосіб та порядку, передбаченому
виконавчим документом і Законом
України «Про виконавче провадження». А
доводи позивача щодо бездіяльності
державного виконавця є
необгрунтованими. Просить відмовити в
задоволенні позову.

Державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції - Москальчук Т.С.,
на розгляд справи до суду не з»явився,
про час та місце її розгляду
повідомлений в установленому законом
порядку.

Представник відповідача -
територіального органу державної
казначейської служби України
-Білоцерківського управління
державної казначейської служби
України, Козоріз І.В. на розгляд справи
до суду не з»явився, про час та місце її
розгляду повідомлений в установленому
законом порядку, надав суду письмову
заяву про розгляд справи в його
відсутність та письмові заперечення, в
яких заперечував проти позову,
посилаючись на безпідставність
пред»явлення до нього позовних вимог
позивачем, так як ніяких правовідносин
між ним та позивачем не існує, окрім
того жодною нормою права не
передбачена його відповідальність за
дії інших фізичних і юридичних осіб,
зокрема - дії відповідачів. Просив
відмовити в задоволенні пред»явленого
до нього позову.

Заслухавши пояснення позивача та
дослідивши письмові матеріали справи
суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2002 року
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя видано виконавчий
лист № 2-1874/2002 про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 аліментів на утримання
неповнолітнього сина -ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усих
видів заробітку (доходу), починаючи з 05
лютого 2002 року і до досягнення дитиною
повноліття (а.с.41).

27 січня 2006 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
за вищевказаним виконавчим листом
(а.с.40).

12 листопада 2008 року ВДВС на адресу як
стягувача, так і боржника направлено
довідку - розрахунок заборгованості по
аліментах ОСОБА_3 та
пропозицію-попередження, в якій
запропоновано боржниці сплатити
існуючу заборгованість в сумі 4 756
грн.(а.с.42).

07 липня 2010 року ВДВС на адресу
стягувача і боржника направлено
довідку -розрахунок заборгованості по
аліментах ОСОБА_3 та
пропозицію-попередження, в якій
запропоновано боржниці сплатити
існуючу заборгованість в сумі 1 100
грн.(а.с.55).

18 березня 2011 року ВДВС на адресу
стягувача і боржника направлено
довідку -розрахунок заборгованості по
аліментах ОСОБА_3 та
пропозицію-попередження, в якій
запропоновано боржниці сплатити
існуючу заборгованість в сумі 2 651
грн.(а.с.64).

15 вересня 2011 року ВДВС на адресу
стягувача і боржника направлено
довідку -розрахунок заборгованості по
аліментах ОСОБА_3 та
пропозицію-попередження, в якій
запропоновано боржниці сплатити
існуючу заборгованість в сумі 2039
грн.(а.с.67).

17 вересня 2011 року боржник ОСОБА_3
зверталася на адресу начальника ВДВС
із письмовою заявою про те, що на даний
час вона не працює, аліменти сплачує
за рахунок грошових коштів, які їй
надає її чоловік (а.с.68).

Як свідчать довідки на запит
державного виконавця та відповідні
акти державного виконавця, боржник
ОСОБА_3 на обліку як фізична особа
-підприємець в ОДПІ не перебуває,
зареєстрованих на своє ім»я земельних
ділянок не має, (а.с.73-77). Водночас має
зареєстровану на своє ім»я квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.87).

31 жовтня 2012 року ВДВС на адресу
стягувача і боржника направлено
довідку -розрахунок заборгованості по
аліментах ОСОБА_3, яка станом на день
повноліття дитини становить 7016 грн.
(а.с.78).

На підставі заяви стягувача - позивача
ОСОБА_1 начальником ВДВС проведена
перевірка виконавчого провадження, і
як видно з постанови від 24 січня 2013
року, дії державного виконавця визнано
такими, що вчинені в межах Закону
України «Про виконавче провадження»
(а.с.83).

01 квітня 2013 року боржниця ОСОБА_3
звернулася із письмовою заявою на ім»я
начальника ВДВС, в якій просить видати
їй довідку про відсутність
заборгованості по сплаті аліментів та
представила копії квитанцій про
сплату заборгованості, зокрема: від
03.01.2012 року в сумі 1020 грн., 07.06.2012 року - 1
518 грн., 18.03.2010 року - 377,28 грн., 24.11.2011 року -
524 грн., 12.03.2013 року - 1068 грн., 28.03.2012 року -
311 грн., 13.02.2013 року - 513 грн., 06.02.2012 року -
520 грн. (а.с.90-93).

Довідка про нарахування аліментів від
05 квітня 2013 року свідчить про те, що у
боржниці ОСОБА_3 борг по сплаті
аліментів станом на день повноліття
дитини відсутній (а.с.94).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутися
за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК).

Згідно ст.383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Відповідно до роз»яснень, наданих в
листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28.01.2013 №
24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення у цивільній справі» (п.п.3,9),
гарантією прав фізичних і юридичних
осіб у виконавчому провадженні є
можливість оскарження дій або
бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або
бездіяльності державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби має відбуватися
згідно зі статтею 13 Закону України "Про
державну виконавчу службу", частиною
третьою статті 6, частиною першою
статті 12, статтею 82 Закону України "Про
виконавче провадження".

Відповідно до статті 13 Закону України
"Про державну виконавчу службу" дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені до вищестоящої
посадової особи або до суду у порядку,
встановленому законом. Незважаючи на
те, що в цій статті не зазначено
можливість оскарження рішення
державного виконавця, іншими статтями
цього Закону та іншими законодавчими
актами передбачено можливість
оскарження рішення, дії або
бездіяльності державного виконавця.
Так, згідно з частиною третьою статті 6
Закону України "Про виконавче
провадження" рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом, а
відповідно до частини першої статті 12
цього Закону сторони виконавчого
провадження мають право оскаржувати
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця з питань
виконавчого провадження у порядку,
встановленому цим Законом.

Залежно від особи заявника оскарження
рішень, дій або бездіяльності
посадових осіб державної виконавчої
служби може здійснюватися в
адміністративному та/або судовому
порядку.

Відповідно до частини першої статті 82
Закону України "Про виконавче
провадження" рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби можуть бути
оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Оскарження стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби в адміністративному
порядку не позбавляє їх можливості
звернутися до суду зі скаргою.

Відповідно до частини другої статті 82
Закону України "Про виконавче
провадження" боржник має право
оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби виключно в судовому
порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами
виконавчого провадження до суду, який
видав виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом (статті 383, 384 ЦПК,
частина четверта статті 82 Закону
України "Про виконавче провадження").

При цьому, розгляд судом скарг сторін
виконавчого провадження на рішення,
дію або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, ухваленого
відповідно до ЦПК, якими порушено їх
права чи свободи, здійснюється за
правилами розділу VI ЦПК в рамках
судового контролю за виконанням
судових рішень.

Скарга має відповідати загальним
вимогам щодо форми та змісту позовної
заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та
містити відомості, перелічені в
частині сьомій статті 82 Закону України
"Про виконавче провадження".

Скарги розглядаються згідно з вимогами
чинного законодавства та
безпосередньо за правилами розділу VII
ЦПК, якщо вони стосуються примусового
виконання документів, перелік яких
наведений у статті 3 Закону України "Про
виконавче провадження", звернення - за
правилами, встановленими Законом
України "Про виконавче провадження",
розглядаються згідно з вимогами ЦПК,
якщо цими й іншими актами
законодавства передбачено вирішення
судом порушуваних у зверненнях питань.

Аналіз даних правових норм свідчить
про те, що стягувач - в даному випадку
позивач ОСОБА_1, вважаючи, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
його права чи свободи, має право
оскаржити його дії, у порядку,
передбаченому розділом VII (судовий
контроль за виконанням судових рішень)
ЦПК України.

Отже закодавством визначено
спеціальний порядок оскарження дій
державного виконавця, а не шляхом
подання до суду позовної заяви у
позовному провадженні.

Враховуючи те, що спірні
правовідносини повинні вирішуватись
не в порядку позовного провадження, а
за скаргою на дії державного виконавця,
зважаючи на невірне застосування
позивачем норм матеріального та
процесуального права, суд приходить
до висноку про відмову у задоволенні
позову до відділу державної виконавчої
служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції,
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції - Москальчук Т.С.
про визнання рішень, дій,
бездіяльності неправомірними і
зобов»язання вчинити певні дії.

Оспорюючи розрахунок заборгованості
по сплаті аліментів перед ним,
здійснений державним виконавцем ВДВС
станом на день закінчення виконавчого
провадження та винесення відповідної
постанови про це, позивач ОСОБА_1
стверджував, що боржниця ОСОБА_3
перебувала на заробітках в Італії і
здійснювала переказ грошей в Україну,
однак їх розмір не враховувався
державним виконавцем при здійсненні
відповідних розрахунків.

Окрім того, просив суд не брати до уваги
квитанції про переказ грошей в
м.Маріуполь боржницею, в яких відсутні
відомості про те, що призначення їх - це
аліменти на утримання сина і те, що
отримувачем є він, а не інша особа під
прізвищем ОСОБА_3.

Згідно квитанцій, які містяться у
матеріалах виконавчого провадження,
боржник ОСОБА_3 здійснювала
переказ грошових сум, зокрема:

- на прізвище ОСОБА_1, 03.01.2012 року - 1000
грн., 05.01.2009 року - 360 грн., 16.02.2009 року - 360
грн., 06.03.2009 року - 350 грн., 06.04.2009 року -360
грн., 05.06.2009 року - 300 грн., 06.03.2009 року - 350
грн., 06.04.2009 року - 360 грн., 26.11.2008 року - 2 668
грн., 04.12.2008 року - 362 грн., 15.08.2008 року - 200
грн., 05.09.2008 року - 200 грн., 14.05.2007 року - 200
грн., 05.05.2006 року - 800 грн., 08.09.2006 року - 200
грн., 11.12.2007 року - 300 грн., 05.03.2007 року - 200
грн.,

- на прізвище ОСОБА_1, 07.06.2012 року - 1500
грн., 18.03.2010 року - 360 грн., 24.11.2011 року - 500
грн., 06.02.2012 року - 500 грн., 17.09.2011 року - 879
грн., 01.03.2011 року - 1 550 грн., 10.05.2011 року - 800
грн., 06.07.2011 року - 650 грн., 09.08.2010 року - 600
грн., 29.11.2010 року - 380 грн., 19.10.2010 року - 360
грн., 24.01.2011 року - 150 грн., 01.03.2010 року - 720
грн., 18.03.2010 року - 360 грн., 05.05.2010 року - 720
грн., 21.06.2010 року - 362 грн., 28.12.2009 року - 1080
грн., 05.05.2009 року - 350 грн., 11.08.2009 року - 780
грн., 08.09.2009 року - 360 грн., 25.11.2008 року - 200
грн., 11.07.2008 року - 200грн., 15.10.2008 року 200
грн., 02.01.2008 року - 200 грн., 11.02.2008 року - 300
грн., 10.03.2008 року - 300 грн., 05.04.2008 року - 200
грн., 07.05.2008 року - 200 грн., 03.06.2008 року - 250
грн., 04.04.2007 року - 200 грн., 12.11.2007 року - 200
грн., 26.12.2005 року - 250 грн., 16.06.2007 року - 200
грн., 19.07.2007 року - 200 грн., 17.01.2007 року - 200
грн., 16.02.2007 року - 200 грн., чек без дати -
500 грн.,13.10.2006 року - 200 грн., 25.11.2006 року - 200
грн., 05.09.2007 року - 200 грн., 16.12.2006 року -200
грн., 03.06.2008 року - 250 грн., 05.02.2008 року - 300
грн., 01.03.2010 року - 720 грн., чек без дати -
500 грн., 25.11.2008 року - 200 грн., 28.08.2007 року -
200 грн., 25.07.2005 року - 372 грн., 08.09.2006 року -
200 грн., 11.03.2005 року - 175 грн.

Як свідчить інформація щодо розміру
грошових переказів в системі «Вестерн
Юніон» , дійсно за період з 01 січня 2005
року по 29 жовтня 2013 року, громадянкою
ОСОБА_3 були відправлені з Італії на
територію України 114 14 грн. 85 коп., 665
євро, та 3 000 дол.США, що за розрахунком
позивача по курсу НБУ склало 50 709,85
грн. При цьому ОСОБА_3 здійснювала
переказ грошей різним отримувачам.

Відповідно до статті 180 Сімейного
кодексу України батьки зобов'язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття. Частиною 3 статті 181
Сімейного кодексу України одним із
способів виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначено стягнення
аліментів за рішенням суду.

Правила визначення розміру
заборгованості по аліментах
встановлені Законом України «Про
виконавче провадження» та Сімейним
кодексом України.

Зокрема, відповідно до частини 3 статті
74 Закону України «Про виконавче
провадження» розмір заборгованості по
аліментах визначається державним
виконавцем за місцем виконання рішення
виходячи з фактичного заробітку
(доходів), одержаного боржником за час,
протягом якого стягнення не
провадилося, або одержуваного ним на
момент визначення заборгованості у
твердій грошовій сумі або у
відсотковому відношенні. Якщо боржник
в цей період не працював,
заборгованість визначається виходячи
з середньої заробітної плати для даної
місцевості.

Відповідно до ч.ч. 2-4 статті 195 Сімейного
кодексу України, якщо платник
аліментів не працював на час
виникнення заборгованості, але працює
на час визначення її розміру,
заборгованість визначається із
заробітку (доходу), який він одержує.
Якщо платник аліментів не працював на
час виникнення заборгованості і не
працює на час визначення її розміру,
вона обчислюється виходячи із
середньої заробітної плати працівника
відповідної кваліфікації або
некваліфікованого працівника для
даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору - судом.

Як встановлено при розгляді справи
боржник ОСОБА_3 за матеріалами
виконавчого провадження ніде не
працювала, тому заборгованість
державним виконавцем обчислювалася
відповідно до ч.ч.2-3 СК України.

Не припиняє права дитини на утримання
така обставина, як переїзд одного із
батьків - платника аліментів на
постійне місце проживання чи роботи за
кордон.

Дійсно, згідно інформація наданої
«Райффайзен Банк «Аваль», боржник
ОСОБА_3 здійснювала відповідні
перекази на територію України з Італії,
однак відповідно до ст.60 ЦПК України,
позивачем суду не надано доказів того,
що вона працювала на території Італії,
отримувала дохід, і ці грошові
перекази є саме її доходом (заробітком).
Адже сам факт їх переказу на територію
України різним отримувачам не
свідчить про це.

Не заслуговують на увагу і доводи
позивача про те, що державний
виконавець безпідставно прийняв
квитанції про переказ грошей в
м.Маріуполь боржницею, в яких відсутні
відомості про те, що призначення їх це
аліменти на утримання сина і те, що
отримувачем їх є він, оскільки він не
отримував їх, а можливо їх отримувала
інша особа під прізвищем ОСОБА_3,
оскільки ці доводи не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні
належними та допустимими доказами
відповідно до ст.ст.58 -61 ЦПК України

При таких обставинах суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову в частині обчислення розміру
заборгованості ОСОБА_3 у сплаті
аліментів за виконавчим листом 2-1874/2002,
виданим 16 липня 2002 року
Орджонікідзевським районним судом
міста Маріуполя про стягнення з ОСОБА_3
на його користь аліментів на утримання
неповнолітнього сина -ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усих
видів заробітку (доходу) та визнати
його право на стягнення з ОСОБА_3
заборгованості по аліментам, яка
утворилася станом на 15 лютого 2013 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до
територіального органу державної
казначейської служби України
-Білоцерківського управління
державної казначейської служби
України про відшкодування
матеріальних збитків і моральної
шкоди, то суд вважає, що передумовою
звернення до суду з даними вимогами є
доведення факту неправомірності
(незаконності) дій державного
виконавця, що призвели до завдання
шкоди, який повинен бути встановлений у
передбаченому законом порядку
(ухвалою, рішенням, постановою, вироком
суду), тому заявлені вимоги є
безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.180,195 Сімейного кодексу України,
ст.ст.6,12,13,82 Закону України "Про
державну виконавчу службу", ст.ст.58-61,
383-384 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1
до відділу державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції, державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції -
Москальчук Т.С., територіального органу
державної казначейської служби
України -Білоцерківського управління
державної казначейської служби
України про визнання рішень, дій,
бездіяльності неправомірними,
визначення заборгованості по сплаті
аліментів, зобов»язання вчинити певні
дії та відшкодування матеріальних
збитків і моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
шляхом подачі апеляційної скарги до
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні
при її розгляді - протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення суду.

Суддя Орджонікідзевського районного
суду

міста Маріуполя Донецької області

Л.В.Копилова