Провадження № 2/522/1784/14
Справа № 522/2311/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 року, Приморський районний суд м.
Одеси, у складі :

головуючого судді - Турецького О.С.,

при секретарі - Гасуляк С.Г.,

за участю позивача за первісним
позовом (відповідача за зустрічним
позовом) - ОСОБА_1, представника
позивача за первісним позовом
(представника відповідача за
зустрічним позовом) - ОСОБА_2,
представника відповідача за первісним
позовом (представника позивача за
зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Приморського
районного суду м. Одеси цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя та зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, в якому просить поділити
спільне майно подружжя, набуте ними під
час шлюбу та визначити у рішенні термін
переїзду та зняття з реєстрації осіб,
зареєстрованих у спірних квартирах.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 25
липня 1997 року він уклав із
відповідачкою ОСОБА_4 шлюб, який був
зареєстрований у відділі реєстрації
актів громадянського стану виконкому
Одеської міської ради (актовий запис №
578).

Позивач зазначає, що під час шлюбу він
та відповідачка ОСОБА_4 придбали
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною житловою площею 50,2 кв.м,
ринкова вартість якої визначена ним у
200 000 грн.; однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2, ринкова вартість якої на час
звернення до суду визначена ним у 74 880
грн.; автомобіль «Fiat Uno», 1984 року
випуску, синього кольору, ринкова
вартість якого на час звернення до суду
визначена ним у 4000 грн.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що не може
дійти згоди із відповідачкою щодо
добровільного поділу майна, а також
посилається на розгляд судового спору,
який тривав три роки, стосовно
трикімнатної квартири, вимоги про
визнання права власності на яку
заявляла його матір ОСОБА_5, але їй
відмовили у задоволені позову.

ОСОБА_1 та його представник просили
поділити спірне майно, при якому
визнати за ОСОБА_1 право власності на
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та
автомобіль «Fiat Uno», а за ОСОБА_4 - на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування такого варіанту поділу
він зазначив, що відповідачка та їх
різностатеві діти мешкають в
однокімнатній квартирі, яка має
часткові зручності, в ній немає
спеціальних засобів опалювання та
наявна тільки холодна вода, а тому
умови проживання дітей в ній значно
гірше, чим можуть бути у трикімнатній
квартирі.

Посилаючись на ст. ст. 69, 70, 71 СК України,
позивач ОСОБА_1 та його представник
підтримали свій позов, просили його
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала
та звернулася до ОСОБА_1 із зустрічним
позовом, який ухвалою суду від 12.08.2013
року було прийнято до спільного
розгляду з первісним позов, в якому
запропонувала свій варіант поділу
спільного сумісного майна подружжя.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 та
обґрунтовуючи свій зустрічний позов,
відповідачка ОСОБА_4 та її представник
зазначили, що дійсно під час шлюбу вона
та ОСОБА_1 придбали майно, яке позивач
зазначив у своєму позові.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_4 пояснив, що відповідачка згодна
тільки із визначенням вартості
автомобіля у 4000 грн., оскільки
автомобіль знаходився в експлуатації
біля 30 років.

Крім того, у судовому засіданні, що
відбулося 25.11.2013 року, представник
ОСОБА_4 пояснив, що 06.09.2013 року сталася
пожежа, внаслідок якої цей автомобіль
зазнав пошкоджень. З цього приводу
уповноваженими особами був складений
Акт про пожежу та встановлена її
ймовірна причина, а саме: коротке
замикання електричної мережі у задній
частині автомобіля.

ОСОБА_4 вжила заходів для відновлення
пошкоджень за свої кошти, а тому при
визначенні судом варіантів поділу
спірного майна подружжя згодна
залишити цей автомобіль у своїй
власності, сплативши на користь ОСОБА_1
2000,00 (дві тисячі) гривень, тобто
половину його вартості, та припинити на
нього право спільної сумісної
власності.

Між тим, ОСОБА_4 та її представник
вважали, що неможливо поділити інше
майно (квартири) в натурі між сторонами
по справі, оскільки вони не дійшли
згоди щодо їх загальної ринкової
вартості. Так, ринкова вартість двох
квартир визначена особисто позивачем
ОСОБА_1 без згоди відповідачки ОСОБА_4 і
не відповідає дійсній його вартості,
оскільки може бути визначена тільки
фахівцем відповідно до законодавства,
враховуючи їх технічний стан, місце
розташування, наявність ремонту, але
така оцінка позивачем не
здійснювалася. Без такої оцінки вона не
погоджується із запропонованим
позивачем варіантом поділу майна та
вважає за можливе визнати право
власності по 1/2 частині на кожний об'єкт
нерухомого майна, придбаний у шлюбі.

Також відповідачка за первісним
позовом та її представник просили
врахувати обставини, за яких можливо
поділити спільне майно за
запропонованим ОСОБА_4 варіантом. При
цьому вони зазначали, що з часу
розірвання шлюбу ОСОБА_4 та їх спільні з
позивачем діти - неповнолітні діти
ОСОБА_9, 1998 року народження, та ОСОБА_10,
2004 року народження, мешкають з нею та
зареєстровані в однокімнатній
квартирі АДРЕСА_2, до якої звикли та
комфортно себе в ній почувають. За
набуті після розірвання шлюбу кошти
вона утримувала однокімнатну квартиру
в належному стані, зробила в ній ремонт
та влаштувала комфортні умови для
мешкання дітей. Також, до часу
звернення позивача до суду автомобіль
знаходився у неї, у зв'язку із чим вона
займалася його ремонтом та утриманням
та використовувала для своїх потреб та
потреб дітей, оскільки позивач ОСОБА_1
не цікавився ним, у зв'язку із його
поганим технічним станом.

Також, представник ОСОБА_4 зазначила, що
остання не вимагає збільшення частки у
спірному майні подружжя, оскільки
квартира АДРЕСА_1 з 28.07.2008 року
знаходилася у володінні ОСОБА_1 та його
матері ОСОБА_5, в яку ОСОБА_4 та діти
доступу не мали.

Чотири роки квартира не утримувалася в
належному стані. Виділення цієї
квартири їй у власність погіршить
матеріальне становище ОСОБА_4, а також
неповнолітніх дітей, оскільки
утримання трикімнатної квартири
потребує збільшення витрат на сплату
комунальних послуг та витрат на
поточний ремонт. Вона не має змоги
нести додаткові фінансові витрати,
оскільки працює вчителькою та має
невелику зарплатню, а аліменти у сумі 740
грн., які відповідачка отримує від
позивача на двох дітей, витрачаються
тільки на їх утримання.

Відповідачка за первісним позовом
зазначає, що між нею та ОСОБА_1 після
розірвання шлюбу склався певний
порядок користування спірним майном,
який потрібно врахувати при вирішенні
питання при розділі належного
сторонам майна.

Позовні вимоги про визначення у
рішенні терміну переїзду та зняття з
реєстрації осіб, зареєстрованих в
спірних квартирах, не обґрунтовані
будь-якими фактами з наданням доказів
на їх підтвердження та посиланням на
норми законодавства, якими позивач за
первісним позовом користувався,
вимагаючи захисту свого права.

Посилаючись на зазначені обставини та
ст. ст. 60, 68, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 370,
372 ЦК України, позивачка за зустрічним
позовом ОСОБА_4 просила суд відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні його позову та
просила задовольнити її зустрічний
позов, з урахуванням уточнень від 25.11.2013
року, визнавши за позивачем та нею
право власності по 1/2 частину в
однокімнатній квартирі АДРЕСА_2,
загальною площею 31,9 кв.м, житловою 18,6
кв.м; трикімнатній квартирі АДРЕСА_1,
загальною площею 50,2 кв.м, житловою
площею - 31,9 кв.м; а автомобіль «Fiat Uno», 1984
року випуску залишити у її власності,
так як половина його вартості внесена
нею на рахунок Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Одеській
області.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
зустрічний позов не визнали та просили
суд відмовити у його задоволенні,
посилаючись на факти, викладені у
первинному позові.

Також, у судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 надав письмові заперечення
проти зустрічного позову, які
мотивував тим, що оцінка майна
проведена ним відповідно до п.12а
постанови пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22.12.1995 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності», в
якому зазначено, що вартість спірного
майна визначається за погодженням
сторін, а за його відсутністю - за
дійсною вартістю майна на час розгляду
спору.

Поділ майна в натурі можливо здійснити
і запропонований ним варіант
відповідає вимогам ч. 1 ст.71 СК України,
ч. 1 ст. 370 ЦК України, ч. 2 ст. 183 ЦК
України.

Виділ трикімнатної квартири у
власність відповідачки ОСОБА_4 буде
відповідати інтересам неповнолітніх
дітей та ч. 3 ст.70 СК України.

ОСОБА_1 вважає, що не можливо було
робити ремонт в однокімнатній
квартирі, оскільки він не давав на це
згоди, а тому вартість ремонту не може
впливати на поділ майна. Автомобілем
користувалася тільки ОСОБА_4, який був
залишений їй у задовільному стані.
Трикімнатна квартира АДРЕСА_1 у такому
ж стані, що і на момент розлучення.

При будь-якому оцінюванні квартири
вартість трикімнатної квартири більше,
ніж однокімнатної.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників в межах позовних вимог,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані сторонами докази в їх
сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1
та зустрічний позов ОСОБА_4 підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

При цьому суд вважає встановленими
такі факти та відповідні їм
правовідносини.

25 липня 1997 року позивач ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, сторони по справі,
зареєстрували шлюб з у відділі
реєстрації актів громадянського стану
виконкому Одеської міської ради
(актовий запис № 578), який був
розірваний рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 25 липня 2008
року.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4
прийняла дошлюбне прізвище - «ОСОБА_4».

Стаття 60 СК України передбачає, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набути за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Стаття 68 СК України встановлює, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

За рішенням суду частка співвласника
може бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

Відповідно до роз'яснень, що викладені
у пункті 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4
у своїх позовах та у судовому засіданні
не заперечували, що під час шлюбу вони
придбали таке майно, яке підлягає
поділу між ними:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу (реєстровий № 5866),
посвідченим приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 06 грудня 2004 року;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, що
підтверджується договором
купівлі-продажу № 98-483 Ц,
зареєстрованим філіалом Центрального
району Одеської універсальної біржі
«Вітязь» 15 грудня 1998 року;

- автомобіль «Fiat Uno», 1984 року випуску,
синього кольору, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_4, виданим
МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській
області 08.04.2004 року, який оцінений
сторонами у 4000 грн.

Так, сторони дійшли згоди щодо вартості
автомобіля, але не дійшли між собою
згоди щодо вартості спірних квартир.

Дійсна (ринкова) вартість квартир з
урахуванням індивідуальних ознак
кожного об'єкту нерухомості на час
розгляду справи також встановлена не
була, у зв'язку із чим суд не має змоги
встановити загальну вартість квартир,
які підлягають поділу, що може мати
значення для визначення варіантів їх
поділу.

Крім того, без встановлення та
дослідження індивідуальних ознак
кожного об'єкту нерухомості неможливо
встановити наявність фактів, якими
сторони обґрунтовують свої позови про
поділ майна та заперечення проти них
(технічний стан квартир, наявність чи
відсутність в них ремонту, здійснення
інших поліпшень сторонами, тощо).

Суд не приймає на увагу твердження
позивача ОСОБА_1, що виділення у
власність відповідачки ОСОБА_4 більшої
за площею трикімнатної квартири буде
відповідати інтересам їх
неповнолітніх дітей, оскільки тільки
різниця у кількості кімнат та площі
квартир без дослідження фактів, що
стосуються характеристики
індивідуальних ознак кожного спірного
об'єкту нерухомості, не є достатнім та
допустимим доказом такого твердження
позивача за первісним позовом.

Крім того, суд бере до уваги той факт,
який не заперечувався сторонами по
справі та підтверджується судовим
рішенням, що стосовно трикімнатної
квартири існував тривалий судовий
спір, внаслідок чого відповідачка
ОСОБА_4 та неповнолітні діти були
позбавлені можливості нею
користуватися.

На час розгляду справи в суді,
відповідачка за первісним позовом
ОСОБА_4 та двоє неповнолітніх дітей
мешкають та зареєстровані у
однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, що
підтверджується довідкою про стан
сім'ї та прописки (реєстрації) від 07.06.2012
року. Тобто, діти мають право
користування цією квартирою, в якій
батьки визначили їх місце мешкання.

Підстави для місця проживання
малолітньої та неповнолітньої дитини
вирішується відповідно до ст. 29 ЦК
України, яка передбачає, що фізична
особа, яка досягла чотирнадцяти років,
вільно обирає собі місце проживання, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

Підстави для зняття з реєстрації
фізичних осіб також встановлені ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні».

Позивач ОСОБА_1 не зазначив фактів та не
надав доказів на підтвердження та
обґрунтування можливості зміни місця
мешкання сторін по справі та дітей
відповідно до законодавства, а тому
його вимоги про визначення у рішенні
терміну переїзду та зняття з
реєстрації осіб, зареєстрованих в
спірних квартирах необґрунтовані,
недоведені та не підлягають
задоволенню.

Відтак, у суду відсутні підстави для
застосування запропонованого
позивачем за первісним позовом
варіанту поділу спільного майна в
натурі.

При визначені варіанту поділу
спільного майна суд враховує
роз'яснення пункту 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», згідно
якого суди, вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, мають застосовувати
положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України)
та попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Таким чином, при визначені варіанту
поділу спільного майна суду необхідно
визначити які речі у спільному майні
сторін є подільними, а які відносяться
до неподільних.

Стаття 183 ЦК України встановлює, що
подільною є річ, яку можна поділити без
втрати ї цільового призначення, а
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

Суд дійшов висновку, що у розумінні ст.
183 ЦК України автомобіль «Fiat Uno», 1984 року
випуску, синього кольору, є неподільною
річчю, оскільки у разі її фізичного
поділу втратить свою цінність,
призначення та перестане існувати як
первісна річ.

Представник ОСОБА_4 не заперечував
проти сплати половини вартості
автомобіля на користь позивача ОСОБА_1,
вартість якого сторонами погоджена.

На виконання ухвали Приморського
районного суду м. Одеси від 06.02.2014 року
відповідач за первісним позовом ОСОБА_4
внесла не депозитний рахунок 2000 (дві
тисячі) гривень, що підтверджується
квитанцією № 2210012 від 13.02.2014 року.

Таким чином, суд вважає, що автомобіль
можливо залишити у власності ОСОБА_4, з
якої стягнути на користь ОСОБА_1 2000 (дві
тисячі) гривень, що становить половину
його вартості, та припинити право
спільної сумісної власності подружжя
на нього.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України передбачає,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Так, визначення варіантів поділу
квартир між сторонами залежить від
встановлення факту подільності та (або)
неподільності належних сторонам
об'єктів нерухомого майна (квартир),
який має значення для вирішення справи.
Для з'ясування такого факту потрібні
спеціальні знання у галузі
будівництва, а тому суд може призначити
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Між тим, перед початком судового
розгляду справи по суті, так і під час
розгляду справи, суд роз'яснив сторонам
право на надання додаткових доказів та
вжив заходів для з'ясування наявності у
сторін клопотання про призначення
експертизи, яка б вирішила питання
вартості квартир.

Сторони, а також їх представники,
розпоряджаючись наданими їм правами на
свій розсуд, не реалізували своє право
на призначення судової
будівельно-технічної експертизи, яка є
належним доказом, що може містити
інформацію щодо вартості квартир,
визначеної з урахуванням їх
технічного стану, місця розташування
тощо, тобто предмета доказування у
розумінні ст.58 ЦПК України.

Статті 10, 60 ЦПК України передбачають, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних
доказів, що об'єкти нерухомого майна -
однокімнатна та трикімнатна квартири,
які належать йому та відповідачці на
праві спільної сумісної власності, є
неподільним майном, яке відповідно до
ст. 71 СК України при визначені варіанту
поділу майна може бути виділено у
власність одному із подружжя.

За таких обставин, суд вважає, що спірні
квартири можуть бути поділені між
сторонами по справі шляхом визнання
права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по
1/2 частині за кожним в однокімнатній
квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 31,9
кв.м, житловою - 18,6 кв.м; визнання права
власності по 1/2 частині за кожним у
трикімнатній квартирі АДРЕСА_1,
загальною площею 50,2 кв.м, житловою
площею 31,9 кв.м; та залишення цих квартир
в спільній частковій власності сторін.

Керуючись ст. ст. 3-4, 6-8, 10-12, 15, 59-60, 79, 88,
109-110, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та зустрічний
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, право власності на
автомобіль «Fiat Uno», 1984 року випуску,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер
НОМЕР_3, половину вартості автомобіля
«Fiat Uno», 1984 року випуску, синього
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, у
розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Припинити право спільної сумісної
власності на автомобіль «Fiat Uno», 1984 року
випуску, синього кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_2.

Видати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, з
депозитного рахунку Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Одеській
області № 0123 в ГУДКСУ в Одеській
області грошові кошти у сумі 2000 (дві
тисячі) гривень.

Поділити майно, набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_1
за час шлюбу таким чином:

Визнати за ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, право власності:

- на 1/2 частину однокімнатної квартири
АДРЕСА_2, загальною площею 31,9 кв.м,
житловою площею 18,6 кв.м;

- на 1/2 частину трикімнатної квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 50,2 кв.м,
житловою площею 31,9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, право
власності:

- на 1/2 частину однокімнатної квартири
АДРЕСА_2, загальною площею 31,9 кв.м,
житловою площею 18,6 кв.м;

- на 1/2 частину трикімнатної квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 50,2 кв.м,
житловою площею 31,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, в дохід держави судовий
збір у розмірі 1394,00 (одна тисяча триста
дев'яносто чотири) гривні.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд м. Одеси
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:

О.С.Турецький

17 лютого 2014 року