Справа № 500/7375/13-ц
Провадження № 2/500/512/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса
О.О.,

при секретарі - Ботнар А.О.,

за участю сторін: представника
позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2 та
представника відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування удаваним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом,
яким просила визнати удаваним договір
дарування права на земельну частку пай,
укладений 22.02.2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 та визнати зазначений договір
дарування, договором купівлі - продажу
права на земельну частку пай. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що 22.02.2000 року
між відповідачем та ОСОБА_4 був
укладений договір дарування права на
земельну частку пай, згідно якого
ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в
дар право на земельну частку (пай) із
земель, які перебувають у колективній
власності КСП «Прогресс» розміром 3,0 га
та зазначений договір дарування
позивач вважає удаваним оскільки
фактично між сторонами було укладено
договір купівлі - продажу, який вони
приховали, оскільки ОСОБА_2 було
передано продавцю ОСОБА_4 кошти в сумі
12738 грн. 00 коп. та на підтвердження
передачі зазначених коштів було
складено відповідна розписка, згідно
якої кошти в розмірі 12738 грн. 00 коп. було
передані за продаж земельного
сертифікату права на земельний пай,
який в подальшому був предметом
договору дарування. Також, позивач
вважає, що передача цієї земельної
ділянки було оформлено договором
дарування з тієї причини, що відповідач
ОСОБА_2 мав намір стати одноособовим
власником земельної частки (паю) без
урахування вимог сімейного
законодавства і таким чином, сторони по
зазначеному договору уклали між собою
договір дарування маючи намір
приховати відносини купівлі - продажу.
Позивач зазначає, що строк позовної
давності нею порушено не було, оскільки
про те, що відповідачі уклали між собою
договір дарування на земельну частку
(пай) не дивлячись на передачу грошових
коштів, вона дізналась лише під час
розгляду справи про розподіл майна
подружжя, а саме під час ознайомлення з
наданими 10.10.2013 року відповідачем
ОСОБА_2 запереченнями.

В судовому засіданні представник
позивача позові вимоги підтримав в
повному обсязі та просив позов
задовольнити та пояснив, що на момент
укладення оспорюваного договору
позивач ОСОБА_6 знаходилась за межами
України на заробітках, цей факт не
заперечувався відповідачем ОСОБА_2 в
запереченнях, а тому про існування
зазначеного договору вона не знала та
не могла знати. Також, твердження
відповідача ОСОБА_2 про те, що договір
дарування та державні акти на земельну
ділянку знаходились за місцем
проживання ОСОБА_6 є не обґрунтованими,
оскільки позивач не мала можливості з
ними ознайомитись і вважала, що був
укладений саме договір
купівлі-продажу.

В судовому засіданні відповідач та
представник відповідача позовні
вимоги не визнали та заперечували
проти задоволення позову, посилаючись
на те, що з 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6
припинили шлюбні стосунки та ведення
спільного господарства, а 22.02.2000 року
ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 право на
земельну долю (пай) із земель, які
перебувають в колективній власності
КСП «Прогрес» розміром 3,0 га без
визначення меж зазначеної ділянки в
натурі. ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 право
на зазначену долю (пай) у зв'язку із тим,
що не спроможна була самостійно її
обробляти та збиралась виїжджати з
с.Каменка. Крім цього, як пояснив
відповідач в судовому засіданні він
грошові кошти ОСОБА_4 в розмірі 12738 грн.
за отримання вищезазначеного права на
земельну долю (пай) не передавав, а
також письмово договору купівлі -
продажу вказаної долі (паю) між собою
вони не укладали. Розписка надана
ОСОБА_4 є додатковою гарантією по
забезпеченню основного зобов'язання -
договору дарування, тобто у випадку
пред'явлення вимог про розірвання
договору дарування обдарований мав би
право поставити питання про отримання
коштів в розмір 12738 грн. Також, як
зазначив відповідач під час укладення
зазначеного договору дарування
волевиявлення ОСОБА_4 та ОСОБА_2
співпадали та їх дії були направлені на
укладення саме договору дарування.
Позивач ОСОБА_6 про існування вказаного
договору дарування знала, оскільки всі
договори та державні акти на земельні
ділянки знаходились за місцем
проживання ОСОБА_6, а також, 21.08.2003 року
між ними була досягнута згода щодо
розподілу сумісного майна набутого під
час шлюбу, та про розподіл
вищезазначеної земельної ділянки
зазначено не було, оскільки це була
його особиста власність, а позивач
ОСОБА_6 відповідних доказів того, що між
сторонами договору 03.03.2000 року було
укладено саме договір купівлі -
продажу, надано не було.

Крім цього, відповідач та його
представник вказали, що оскільки
позивач ОСОБА_6 знаходилась за
кордоном, то свою земельну ділянку
площею 3 га вона передавала для обробки
фермерському господарству «ОСОБА_2», а
з 20.01.2009 р. позивач ОСОБА_6 стала членом
фермерського господарства «ОСОБА_2»,
яким оброблялась земельна ділянка
загальною площею 15 га, але в подальшому
була виключена з членів вказаного
фермерського господарства. Відповідач
також вважає, що позивачу було відомо
про існування вказаного договору
дарування і в зв'язку з цим, просив
застосувати наслідки вимог ст. 256 ЦК
України, оскільки позивачем порушено
строки для звернення до суду з
відповідною позовною заявою.

Представник відповідача ОСОБА_4
позовні вимоги не визнав та
заперечував щодо задоволення позову,
посилаючись на те, що 22.02.2000 року ОСОБА_4
подарувала ОСОБА_2 право на земельну
долю (пай) із земель, які перебувають в
колективній власності КСП «Прогрес»
розміром 3,0 га без визначення меж
зазначеної ділянки в натурі. Укладено
було саме договір дарування та наміру
приховати договір купівлі-продажу не
було.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що
відповідача ОСОБА_2 знав, як члена
асоціації фермерів, а позивача ОСОБА_6
він не знав. Також, як пояснив свідок
він був присутнім під час складання
розписки ОСОБА_4 та при її складанні
грошей ніхто не передавав оскільки
вказана розписка була складена для
того, щоб ОСОБА_4 не розірвала договір
дарування. Вищезазначену розписку
ОСОБА_4 написала вже після укладення у
нотаріуса договору дарування.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що
працював в с. Кам`янка та зі ОСОБА_2 в
нього були приятельські відносини.
ОСОБА_2 телефонував з його домашнього
телефону дружині в Італію та
розповідав останній проте, що йому
подарували земельну ділянку. Зазначену
земельну ділянку ОСОБА_2 подарували
більше 10 років тому назад і про це
позивач ОСОБА_6 знала.

Вислухавши сторони, їх представників,
свідків, перевіривши матеріали справи,
суд вважає, що у задоволенні позову
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В судовому засіданні встановлено, що
22.02.2000 року державним нотаріусом
Ізмаїльської державної нотаріальної
контори Єфіменко М.Д. було укладено
договір дарування права на земельну
частку (пай) згідно якого ОСОБА_4
подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар
право на земельну частку (пай), із
земель, які перебувають у колективній
власності колективного
сільськогосподарського підприємства
«Прогресс», с.Каменка, Ізмаїльського
району, розміром - 3,0 га в умовних
кадастрових гектарах без визначення
меж цієї частки в натурі.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст.58 Конституції України) ЦК України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності,
тобто з 1 січня 2004 року, а до
правовідносин, що виникли до
зазначеної дати застосовується чинний
на той час закон, зокрема, відповідні
правила ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР (1963
року) якщо угода укладена з метою
приховати іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України
позивач заявляючи вимогу про визнання
удаваної угоди, має довести: факт
укладення угоди, що за його думкою є
удаваною, спрямованість волі сторін в
удаваній угоді на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені укладеною угодою, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати іншу угоду, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваною угодою.

За таких обставин, для визнання угоди
удаваною позивачу необхідно надати
докази, а суду встановити, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
їх дії направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 та представник відповідача
ОСОБА_4 заперечували той факт, що була
укладена удавана угода, а саме
вищевказаний договір дарування нібито
укладався з метою приховування
договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР (1963
року) за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Відповідачем ОСОБА_2 було прийнято в
дар вищевказану земельну ділянку
загальною площею 3 га, яка оброблялась
фермерськім господарством «ОСОБА_2» та
відповідачем було отримано на своє ім'я
держаний акт на право приватної
власності на землю серії ІІ-ОД № 027457
від 20.07.2000 р.

Таким чином, вищевказаний договір
дарування вважається укладеним і судом
приймається до уваги, що воля сторін
була направлена на укладення договору
дарування, а заперечення передання
сторонами договору коштів згідно
наданої розписки в сукупності з іншими
доказами не дає правових підстав
встановити, що у відповідачів була
спрямована воля на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені укладеною угодою.

Також, судом приймається до уваги, що
між сторонами на час укладення
договірних відносин не була досягнута
домовленість щодо істотних умов
договору купівлі-продажу, оскільки
відповідач ОСОБА_2 зазначав, що сума 12738
грн. на час укладення оспорюваного
договору була значною і він не міг її
сплатити за відсутністю таких коштів.

В свою чергу, пояснення відповідача
ОСОБА_2 про те, що він не передавав
грошових коштів ОСОБА_4 в розмірі 12738
грн. за отримання зазначеного права на
земельну долю (пай), а розписка надана
ОСОБА_4 є додатковою гарантією по
забезпеченню основного зобов'язання -
договору дарування - узгоджуються з
поясненнями представника відповідача
ОСОБА_4, яким заперечувався факт
укладення договору дарування з метою
приховування договору купівлі-продажу
та свідка ОСОБА_9, яким вказувалось, що
розписка була написана вже після
оформлення державним нотаріусом
договору дарування.

Окрім цього, що стосується клопотання
відповідача ОСОБА_2 про застосування
строку позовної давності, то суд вважає
за необхідне відмовити у його
задоволенні виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 256-257, 261 ч.1 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідач у свої письмових
заперечення зазначив, що з 1998 року він з
позивачем ОСОБА_6 припинили шлюбні
стосунки та ведення спільного
господарства та на час укладення
договору дарування 22.02.2000 року позивач
ОСОБА_6 знаходилась закордоном. Таким
чином, приймаючи до уваги, що сторони з
вищевказаного часу припинили фактичні
шлюбні відносини то і достатніх
доказів, що ОСОБА_6 знала або могла
знати про порушення свого права надано
в ході судового розгляду не було.

Виходячи з вказаних обставин, суд
приходить до висновку, що позивач
ОСОБА_6 об'єктивно не було відомо, щодо
правової природи укладеного договору,
а саме укладено було договір дарування
чи договір купівлі-продажу, тим більш,
що позивач наполягає на вказаних
обставинах у позовній заяві, а
представник позивача наполягав у
судовому засіданні.

На підставі викладеного, необхідно
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання
удаваною угодою договору дарування
права на земельну частку (пай)
укладеного 22.02.2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, у визнанні того, що 22.02.2000 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі-продажу та у визнанні
договору дарування від 22.02.2000 року
договором купівлі-продажу права на
земельну частку (пай).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
удаваним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя О. О. Бурнусус