Справа № 381/6864/13-ц Головуючий у І
інстанції Ковалевська Л.М.Провадження
№ 22-ц/780/1216/14 Доповідач у 2
інстанції СержанюкКатегорія 56
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі головуючого - судді Сержанюка
А.С., членів колегії - суддів Білоконь
О.В., Коцюрби О.П., із участю секретарів
Ромашини І.В., Антіпова Я.А., розглянувши
у відкритому судовому засіданні у
місті Києві матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
ухвалу Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 10 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2
до Триліської сільської ради
Фастівського району Київської області,
треті особи: Київська обласна філія
державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України, ОСОБА_3, нотаріальна
палата Ханти-Мансійського автономного
округу - Югри про встановлення факту
посвідчення заповіту,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 10 грудня 2013 року позовну заяву
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення факту
посвідчення заповіту повернуто
позивачам для подачі до належного суду
за місцем їх проживання.

На обґрунтування постановленої
ухвали зазначено, що відповідно до ч. 1
ст. 257 ЦПК України, заява фізичної особи
про встановлення факту, що має юридичне
значення, подається до суду за місцем
її проживання.

Оскільки позивач ОСОБА_1 проживає за
адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 проживає в
АДРЕСА_1, то необхідно позовну заяву з
додатком повернути позивачам для
подачі до належного суду за місцем
проживання.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
посилаючись на її незаконність та
необґрунтованість, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права при її постановленні.

Просить ухвалу Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 10 грудня 2013 року скасувати, а справу
направити до суду першої інстанції для
розгляду по суті.

Суд, з'ясувавши обставини та
перевіривши їх доказами у межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
вислухавши учасників процесу в судових
дебатах, вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити
частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, що
підтверджується матеріалами справи, 06
грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду із позовом, де
просили встановити факт, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який народився в м. Лубни
Полтавської області, та який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 року в м. Сургут
Ханти-Мансійського АО - Югра Тюменської
області у віці 50 років, з 12 по 30 серпня
2010 року перебував на території України
у Фастівському районі Київської
області ( а.с. 1-4 ).

Крім того, просили встановити факт
того, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, при житті,
а саме: 27 серпня 2010 року, в с. Триліси
Фастівського району Київської області
вчинив заповітне розпорядження (
заповіт ), який був посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Триліської сільської ради Яківець
Валентиною Олександрівною та в її
присутності підписаний спадкодавцем,
згідно якого «… все належне йому майно,
де б воно не було та з чого б воно не
складалося і взагалі все те, що буде
належати йому на день смерті та на що за
законом він матиме право - заповів
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження…».

Свої вимоги мотивували тим, що 27 серпня
2010 року їхній батько ОСОБА_4 склав
заповіт, яким все своє майно заповів
позивачам по справі.

Вказаний заповіт був посвідчений
секретарем Трипільської сільської
ради Фастівського району Київської
області та зареєстрований в реєстрі за
№115.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер, а ОСОБА_1
та ОСОБА_2 в установлений законом строк
звернулися до нотаріуса за місцем
останнього проживання спадкодавця.

Однак, нотаріус відмовив у видачі
свідоцтва про право на спадщину та
повідомив, що існує заповіт, який
померлий склав на ім'я ОСОБА_3, а
складений 27 серпня 2010 року батьком
позивачів заповіт нотаріус взяв під
сумнів.

При цьому, Триліська сільська рада
Фастівського району Київської області
заперечує факт посвідчення
вищевказаного заповіту, складеного на
користь позивачів, у зв'язку з чим,
останні змушені були звернутися до
суду за захистом своїх прав ( там же ).

Постановляючи зазначену ухвалу від 10
грудня 2013 року, суд першої інстанції
передчасно прийшов до висновку про
необхідність повернення заяви
позивачам з огляду на наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду, як
зазначено в поданому процесуальному
документі, з позовною заявою.

Учасники процесу поіменовані ними як
«позивач», «відповідач» та «треті
особи».

Матеріальною нормою заявлених вимог
зазначена, окрім іншого, ст. 73 Закону
України «Про міжнародне приватне
право», якою врегульовано право
іноземців звертатися до судів України
для захисту своїх прав, свобод чи
інтересів.

На зазначені обставини суд першої
інстанції у повній мірі не звернув
уваги і передчасно повернув позовну
заяву позивачам, тоді як ст. 207 ЦПК
України, зазначена як правова підстава
постановлення ухвали, регламентує
питання залишення заяви без розгляду.

Не виконані ним і вимоги положень ст. 256
ЦПК України, згідно якої суддя
відмовляє у відкритті провадження у
справі, якщо з заяви про встановлення
факту , що має юридичне значення,
вбачається спір про право.

Окрім цього, при наявності розходжень
між формою та змістом позовної заяви,
суд першої інстанції не застосував
повноваження, викладені в ст. 121 ЦПК
України, з метою виконання позивачами
положень ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

При постановленні оскаржуваної ухвали
проігноровані також і положення ст. 76
Закону України «Про міжнародне
приватне право», згідно якої суди
можуть приймати до свого провадження і
розглядати будь-які справи з іноземним
елементом у випадку, якщо дія або подія,
що стала підставою для подання позову,
мала місце на території України.

Проте, суд першої інстанції,
постановляючи оскаржувану ухвалу
викладеного не врахував і без законних
на те підстав дійшов висновку про
необхідність повернення позовної
заяви позивачам для подачі до
належного суду за місцем їх проживання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про незаконність та необґрунтованість
оскаржуваної ухвали, а також порушення
норм процесуального права при її
постановленні, на переконання
апеляційного суду, знайшли своє
підтвердження під час розгляду справи
у суді другої інстанції.

За таких обставин, постановлена ухвала
підлягає скасуванню із передачею
питання на новий розгляд до суду першої
інстанції у відповідності до положень
п. 3 ст. 312 ЦПК України.

Не може бути задоволена апеляційна
вимога про направлення справи до суду
першої інстанції для розгляду по суті,
оскільки такі повноваження, відповідно
до ст. 312 ЦПК України, не віднесені до
компетенції апеляційного суду і по
справі не будо відкрито провадження.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково. Ухвалу Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 10 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Триліської сільської
ради Фастівського району Київської
області, треті особи: Київська обласна
філія державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України, ОСОБА_3, нотаріальна
палата Ханти-Мансійського автономного
округу - Югри про встановлення факту
посвідчення заповіту скасувати і
передати питання на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
А.С. Сержанюк

Судді:
О.В. Білоконь

О.П. Коцюрба