Справа № 161/9083/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Івасюта Л.В. Провадження №
22-ц/773/126/14 Категорія: 27 Доповідач:
Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді
Завидовської-Марчук О. Г.,

суддів - Свистун О.В., Овсієнка А.А.,

при секретарі Мельничук Т.Ю.

з участю відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
договору позики недійсним за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 02 грудня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А
:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 02 грудня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору позики
недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
позивач ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
недоведеність обставин справи, які суд
вважав встановленими, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
повністю.

Так як ухвалою Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 02 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання договору іпотеки
недійсним від 25.05.2009 року залишено без
розгляду за заявою позивача, то в цій
частині рішення суду першої інстанції
апеляційним судом не переглядається.

Позивач в судове засідання не з'явився,
подав заяву, в якій просив його позов
залишити без розгляду.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1
апеляційну скаргу заперечила, просила
її відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу
визнала, просила задовольнити заяву
позивача про залишення позову без
розгляду.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що заява
позивача про залишення позову без
розгляду до задоволення не підлягає, а
апеляційну скаргу слід відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не надав належних та
допустимих доказів в підтвердження
того що він не одержав від відповідача
кошти за договором позики, та, що
волевиявлення сторін при укладенні
цього договору не було направлене на
настання правових наслідків, чим не
довів безгрошовість та фіктивність
цього договору. Крім того, не знайшли
свого підтвердження також обставини,
які свідчили б про зловмисну
домовленість представника однієї
сторони з другою стороною при
укладенні договору.

Такі висновки суду є правильними і
ґрунтуються на встановлених судом
обставинах справи, що підтверджені
належними доказами, а також
відповідають нормам матеріального
права.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей такого ж роду та такої
ж якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно із ч.1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь - яких наслідків. У
разі, якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Судом встановлено, що 25 травня 2009 року
між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем
ОСОБА_3 було укладено нотаріально
посвідчений договір позики, відповідно
до якого позикодавець передав, а
позичальник прийняв у власність кошти
в сумі 300000 грн., які зобов'язувався
повернути в строк до 15 червня 2009 року (
а.с.6).

В п.2 вказаного договору зазначено, що
факт одержання грошей підтверджується
розпискою, власноруч написаною
позичальником.

На забезпечення виконання зобов'язань
за цим договором позики ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 25.05.2009 року уклали іпотечний
договір, відповідно до умов якого
іпотекодавець, а саме ОСОБА_3 передав в
іпотеку іпотекодержателю, а саме
ОСОБА_1 нерухоме майно - офісне
приміщення 1-го поверху з № 1 по № 8.,
загальною площею 251,9 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Невиконання позичальником своїх
зобов'язань змусило ОСОБА_1 звернутись
в суд з позовом про стягнення боргу з
ОСОБА_3, в ході розгляду якого між
сторонами було укладено мирову угоду,
за якою на погашення боргу ОСОБА_3
передав ОСОБА_1 офісне приміщення
загальною площею 251, 9, що знаходиться по
АДРЕСА_1. Ця мирова угода була визнана
ухвалою Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 вересня 2009
року (а.с.14), яка згодом була скасована в
апеляційному порядку ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 06 вересня 2009 року (а.с.16). При новому
розгляді цього спору рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 жовтня 2012 року (а.с.38),
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 27 серпня 2013 року (а.с.36-37), позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики задоволено, стягнуто
з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 301 102 грн. 45
коп. боргу з урахуванням індексу
інфляції та 3 %річних, 1700 грн. судового
збору та 250 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

При задоволенні позову суд виходив із
встановленого факту отримання грошей в
сумі 300 000 грн. ОСОБА_3 від ОСОБА_1,
відповідно до укладеного між ними
договору позики.

Оскільки в силу положень ч.3 ст. 61 ЦПК
України вказані обставини не
потребують доказування, то доводи
апеляційної скарги про неотримання
грошей за договором позики є
безпідставними і не заслуговують на
увагу, а покликання ОСОБА_3 на те, що суд
першої інстанції не взяв до уваги
покази свідків, які дійсно стверджують
фіктивність договору, не ґрунтуються
на вимогах ч. 2 ст. 1051 ЦК України, за
змістом якої при оспорюванні договору
позики, який має бути укладений в
письмовій формі, за його безгрошовістю
рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Це положення не застосовується до
випадків, коли договір був укладений
під впливом обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Також, твердження позивача про те, що
договір позики укладено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною, а
саме зловмисної домовленості ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України
жодними належними та допустимими
доказами не підтверджено.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду та не
містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити, а рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 02 грудня 2013 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: