УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №: 22-ц/191/101/14Головуючий суду
першої інстанції:Мурзенко М.В.
Доповідач суду апеляційної
інстанції:Кустова І. В. "15" січня
2014 р. колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в
м.Феодосія у складі:

Головуючого суддіКустової І.В.,
СуддівПритуленко О.В., Ломанової Л.О.,
При секретаріПомазан В.В. розглянувши
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання
договору позики неукладеним, визнання
розписки недійсною, компенсацію
моральної шкоди, за зустрічним позовом
ОСОБА_9 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за договором
купівлі-продажу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
рішення Феодосійського міського суду
АР Крим від 20 листопада 2013 року,

В С Т А
Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9
про визнання договору позики
неукладеним, визнання розписки
недійсною, компенсацію моральної
шкоди.

Позов обґрунтований тим, що у червні 2011
року сторонами укладений договір
купівлі-продажу більярдних столів
вартістю 12000 грн., з яких 4000 грн. було
сплачено ОСОБА_6 продавцю ОСОБА_9 При
отриманні зазначених столів 21 червня
2011 року, на прохання продавця з метою
гарантування остаточного розрахунку
за договором купвлі-продажу ОСОБА_8
надав розписку про те, що він позичив у
ОСОБА_9 1000 доларів США, при цьому ніяких
грошей не передавалося, ОСОБА_8 не мав
наміру позичати грошові кошти.
Вважають, що відповідач ввів їх у оману,
оскільки не знищив вказану розписку
після остаточного розрахунку за
придбаний товар та вимагає повернення
суми за борговою розпискою, а також
вказують на помилку з боку ОСОБА_8 щодо
обставин та мотивів укладення договору
позики. Посилаючись на норми статей 1051,
229, 230 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України), просять позов
задовольнити. У зв'язку з необхідністю
захисту своїх прав у судовому порядку
та вимушеного звернення позивачів до
правоохоронних органів їм спричинено
моральну шкоду, у компенсацію якої
просять стягнути 1550 грн.

08 липня 2013 року ОСОБА_9 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8
про стягнення заборгованості за
договором купівлі-продажу більярдних
столів в сумі 7971 грн. 20 коп., 3% річних за
просрочку виконання зобов'язання в
розмірі 443 грн. 55 коп. Вимоги мотивовані
тим, що 21 червня 2011 року під час
відвантаження столів відповідач за
отриманий товар не розрахувався, на
залишок заборгованості за договором
купівлі - продажу написав розписку, але
у визначений строк гроші не повернув.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2013 року до
участі у справі в якості відповідача за
зустрічним позовом залучено ОСОБА_6

Рішенням Феодосійського міського
суду АР Крим від 20 листопада 2013 року у
задоволенні первісного та зустрічного
позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі,
позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального
права, просять скасувати рішення суду в
частині відмови в задоволенні
первісного позову та задовольнити їх
вимоги.

Правильно встановивши те, що гроші під
час складання спірної розписки не
передавалися, суд необґрунтовано
відмовив у визнанні договору позики
неукладеним, оскільки такий договір
відповідно до статті 1051 ЦК України
може бути оспорено у суді за
безгрошовістю.

Апелянти вказують, що згодні з
висновком суду про відсутність між
сторонами, які вказані у борговій
розписці, правовідносин щодо позики
грошових коштів у зв'язку з
безвалютністю цієї угоди, але
наполягають на недійсності вказаної
розписки саме за безгрошовістю. Також
апелянти вказують, що ОСОБА_9 ввів їх в
оману, оскільки розписку не знищив, як
обіцяв при її складенні, а навпаки
звернувся до суду з вимогами про
стягнення боргу.

Висновок суду про невідповідність
вибраного позивачами способу захисту
порушеного права, на думку апелянтів, є
необґрунтованим, оскільки стаття 16 ЦК
України не містить вичерпного переліку
способів захисту цивільних прав.

Також апелянти не згодні з висновком
суду про необґрунтованість позову в
частині компенсації моральної шкоди,
оскільки звернення ОСОБА_9 до суду з
вимогами про стягнення боргу, його
неправдиві пояснення під час перевірки
правоохоронних органів спричинили
позивачам моральні страждання та
погіршили стан їх здоров'я.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши позивачів та їх
представника, дослідивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних та
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК
України позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у іншій кількості, ніж
встановлено договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття , зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Мотиви та обставини, якими позивачі
обґрунтовували свої позовні вимоги в
частині визнання договору позики
неукладеним та розписки недійсною
зводяться до заперечень факту
укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_9
договору позики з мотивів
безгрошовості та омани з боку
останнього.

Зміст розписки від 21 червня 2011 року
свідчить про те, що ОСОБА_8 отримав у
ОСОБА_9 гроші у сумі 1000 доларів США зі
строком повернення не пізніше 11
вересня 2011 року (а.с.8), проте, судом
першої інстанції беззаперечно
встановлено і це не заперечується
сторонами, що фактично гроші не
передавалися.

Саме ці обставини врахував суд першої
інстанції вирішуючи позов в частині
визнання договору позики неукладеним.

Апелянти з таким висновком суду
погодилися.

Посилання апелянтів на неврахування
судом їх права оспорити цей правочин за
безгрошовістю на підставі положень
статті 1051 ЦК України шляхом визнання
договору позики неукладеним колегія
суддів до уваги прийняти не може,
оскільки цей довід апеляційної скарги
не спростовує висновку суду першої
інстанції про невідповідність цієї
вимоги можливим способам захисту
цивільних прав та інтересів (пункт 2
частини 2 статті 16 ЦК України).

Відмовляючи у визнанні боргової
розписки недійсною суд першої
інстанції виходив з того, що за своєю
суттю ця розписка є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей. Суд дійшов висновку про те, що
розписка, яку позивачі за первісним
позовом просять визнати недійсною, не є
правочином в розумінні статті 202 ЦК
України та вимога про визнання
розписки недійсною не відповідає
можливим способам захисту порушеного
права в розумінні статті 13 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод від 04 листопада
1950 року.

Враховуючи, що боргова розписка надана
на підтвердження факту укладення
договору позики, який судом визнаний
неукладеним, оскільки гроші фактично
не передавалися, і ці обставини
сторонами не оспорюються, а також те, що
розписка є лише письмовим доказом
вчинення правочину, колегія суддів
погоджується з висновком суду про
відсутність підстав для визнання цієї
розписки недійсною відповідно до
положень статті 1051 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статтею 15, пунктом 2 частини 2
статті 16 ЦК України кожна особа має
право на звернення до суду з вимогою
про захист лише порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який враховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право. Визначення
способів захисту прав є по суті вибором
способу владного втручання суду у
матеріально - правові відносини сторін
з метою усунення порушення права, що
входить до змісту правовідносин
сторін, або ліквідації наслідків
такого порушення.

Власник порушеного права може
скористатися не будь-яким, а цілком
конкретним способом захисту свого
права відповідно до положень статті 16
ЦК України.

Такого способу захисту, як
встановлення в судовому порядку
недійсності боргової розписки
(письмового доказу існування певних
правовідносин) законодавством України
не передбачено.

Отже, незгода апелянтів із
застосуванням судом першої інстанції
положень статті 16 ЦК України на увагу
не заслуговує.

Обставини, на які посилаються апелянти
в обґрунтування недійсності боргової
розписки у зв'язку з оманою з боку
ОСОБА_9 позивачами не доведено, тому
доводи апелянтів про неврахування
судом поведінки останнього у зв'язку з
існуванням цього документу не
заслуговують на увагу.

Також обґрунтовано судом першої
інстанції відмовлено у стягненні на
користь позивачів суми компенсації
моральної шкоди за недоведеністю цих
вимог.

Доводи апеляційної скарги не містять
посилання на обставини, які не
враховані судом при вирішенні цих
вимог.

Докази звернення позивачів до
правоохоронних органів у межах
кримінального провадження та
обставини звернення ОСОБА_9 до суду з
вимогами про стягнення боргу, на які
посилаються апелянти в обґрунтування
спричинення їм моральних страждань,
дослідженні судом першої інстанції та
їм надано належної оцінки відповідно
до положень частини 3 статті 212 ЦПК
України.

Отже, колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
Феодосійського міського суду АР Крим
від 20 листопада 2013 року в межах доводів
апеляційної скарги, дійшла висновку
про те, що це рішення ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права та підстави для
його скасування відсутні.

За таких обставин, апеляційна скарга
позивачів підлягає відхиленню, а
рішення Феодосійського міського суду
АР Крим від 20 листопада 2013 року -
залишенню без змін.

На підставі наведеного і керуючись,
статтею 303, пунктом 1 частини 1 статті 307,
частиною 1 статті 308, статтями 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Феодосійського міського суду
АР Крим від 20 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена до суду касаційної інстанції
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Судді

І.В. Кустова Л.О. Ломанова О.В.
Притуленко