Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/175/14
Головуючий у 1 інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

22 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Орджонікілзевського
районного суду м.Запоріжжя від 04
листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Орджонікідзевському
району, треті особи: МКП «Основаніє»,
Запорізька міська рада, ТОВ «ЗМБТІ»,
про визнання незаконними
розпорядження про приватизацію
частини квартири, свідоцтва про право
власності на житло, договору
купівлі-продажу частини квартири

В С Т А Н О В
И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Орджонікідзевському району, треті
особи: МКП «Основаніє», Запорізька
міська рада, ТОВ «ЗМБТІ», про визнання
незаконними розпорядження про
приватизацію частини квартири,
свідоцтва про право власності на житло,
договору купівлі-продажу частини
квартири.

В позові уточненому в ході судового
розгляду, зазначали, що ОСОБА_2, ОСОБА_8,
ОСОБА_4 зареєстровані та проживають за
адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою
раніше також були зареєстровані ОСОБА_6
та ОСОБА_7

10 грудня 2008 року головою
Орджонікідзевської районної
адміністрації видано розпорядження №
1520р про зміну договорів найму житла
Комунального підприємства «ВРЕЖО № 1»,
в якому вказано укласти окремий
договір найму житлового приміщення
(одна кімната житловою площею 14,6 кв.м)
АДРЕСА_1 з ОСОБА_6. При видачі свідоцтва
про право власності на житло № 171 від
13.02.2009 року до складу власності ОСОБА_6
та ОСОБА_7 було включено лоджію площею
7,8 кв.м.

З посиланням на обставини викладені у
позовній заяві та приписи ст.ст. 15, 203, 215
ЦК України, Закон України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» просили суд визнати частково
недійсним свідоцтво про право
власності на житло № 171 від 13 лютого 2009
року, видане на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7;
визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 19 вересня 2011 року,
зареєстрований приватним нотаріусом
ОСОБА_9 (зареєстровано у реєстрі за №
2404); визнати частково недійсним
свідоцтво про право власності №26505606
від 20 вересня 2011р. на ім'я ОСОБА_5

Уточнивши свої позовні вимоги, просили
суд визнати незаконним рішення органу
місцевого самоврядування -
Орджонікідзевської районної
адміністрації Запорізької міської
ради, а саме: розпорядження
Орджонікідзевської районної
адміністрації Запорізької міської
ради № 171р від 13.02.09р. про приватизацію
частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_6 і ОСОБА_7; визнати
незаконним свідоцтво про право
власності на житло № 171 від 13.02.09р.,
видане Орджонікідзевською районною
адміністрацією Запорізької міської
ради на ім'я ОСОБА_6 і ОСОБА_7; скасувати
в державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно державну реєстрацію
права власності: 39/200 частин квартири на
ім'я ОСОБА_6 і 39/200 частин квартири на
ім'я ОСОБА_7, здійснену ОП Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації 20.02.2009р. в книзі № 248
запис 36852, реєстраційний номер об'єкта
№ 26505606; визнати недійсним договір
купівлі-продажу 39/100 частин квартири за
адресою: АДРЕСА_1, укладений 19.09.2011р. між
ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_9;
скасувати в державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно державну
реєстрацію права власності 39/100 частин
квартири за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_5, здійснену ОП «ЗМБТІ » 20.09.2011
року в книзі №248 запис 36852,
реєстраційний номер об'єкта № 26505606.

Рішенням Орджонікілзевського
районного суду м.Запоріжжя від 04
листопада 2013 року позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
незаконність, порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачкою ОСОБА_5 надані
заперечення на спростування доводів
апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_2, її представника
адвоката ОСОБА_10, представника
відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_11,
відповідача ОСОБА_6, представника
третьої особи МКП «Основаніє» ОСОБА_12,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних

підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини і відповідні
правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 за ордером №7124 від
30.10.1973р. виконавчим комітетом
Запорізької міської ради депутатів
трудящих видана ОСОБА_13 на родину з
п'яти осіб, у тому числі на дітей:
ОСОБА_14 (нині ОСОБА_2), ОСОБА_6 (а.с.16).

З часом склад осіб, що проживають у
квартирі та порядок користування
змінилися.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2008р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 25.09.2008р. вирішено спір за позовом
ОСОБА_6, якій діяв також як законний
представник неповнолітнього сина
ОСОБА_7, до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
зміну договору найма житлового
приміщення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Вказаним рішенням задоволено
первісний позов та змінено умови
договору найму АДРЕСА_1 з виділенням
ОСОБА_6, ОСОБА_7 ізольованої кімнати
площею 14,6м кв. під окремий особовий
рахунок. У визнанні ОСОБА_6, ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
вказаною квартирою відмовлено (а.с. 18-22).

Розпорядженням голови
Орджонікідзевської районної
адміністрації м. Запоріжжя від 10.12.2008р.
№1520р укладено окремий договір найму
житлового приміщення однієї кімнати
площею 14,6м кв. у АДРЕСА_1 на склад сім'ї
ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.26).

Внаслідок приватизації ОСОБА_6, ОСОБА_7
отримали вказану кімнату у приватну
власність, разом із прилеглим до цієї
кімнати балконом, що разом склало 39/100
частин квартири. Коридор, вбиральня,
ванна, кладова, кухня залишилися у
спільному користуванні (а.с.27-29).

19.09.2011р. за нотаріально посвідченим та
належним чином оформленим договором
ОСОБА_6, ОСОБА_7 продали ОСОБА_5 39/100
частин у АДРЕСА_1, що складаються з
кімнати площею 14,6м кв. разом із
прилеглим до цієї кімнати балконом, з
зазначенням, що коридор, вбиральня,
ванна, кладова, кухня знаходяться у
спільному користуванні (а.с.23).

З матеріалів справи вбачається, що суд
з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
правильно виходив з приписів ст. ст. 1,2
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" (далі - Закон України) суть
приватизації державного житлового
фонду полягає у відчуженні на користь
громадян України, тобто у їх власність,
як квартир (будинків), кімнат у
квартирах та одноквартирних будинках,
де мешкають два і більше наймачів, так і
належних до них господарських споруд і
допоміжних приміщень (підвалів, сараїв
тощо) цього фонду, яка здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд (ст. 8 цього Закону).

Указаним вище Законом передбачено
порядок набуття права власності на
житло громадянами України, які
користуються державним житловим
фондом на законних підставах.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 8 Закону
України в редакції, чинній на час
приватизації зазначеного житлового
приміщення, приватизація державного
житлового фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України в
наведеній редакції, передача квартир
(будинків) у власність громадян
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок), яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

Судом першої інстанції встановлено, що
15.07.2008р. Орджонікідзевським о районним
судом м. Запоріжжя, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 25.09.2008р., ухвалене рішення
за позовом ОСОБА_6, якій діяв також як
законний представник неповнолітнього
сина ОСОБА_7, до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4
про зміну договору найма житлового
приміщення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Вказаним рішенням задоволено
первісний позов та змінено умови
договору найму АДРЕСА_1. Виділено
ОСОБА_6, ОСОБА_7 ізольовану кімнату
площею 14,6м кв. з відкриттям окремий
особового рахунку. У загальному
користуванні за рішенням суду залишено
кухню, ванну кімнату, туалет, коридор. У
зустрічному позові відмовлено.

За результатами приватизації кімнати
ОСОБА_6, ОСОБА_7 отримано свідоцтво про
право власності на житло №171 від
13.02.2009р. за яким 39/100 частин у АДРЕСА_1
належить їм на праві спільної
часткової власності в рівних частках
по 39/200, у їх власність перейшла кімната
14,6м кв. та балкон до цієї кімнати. У
цьому ж свідоцтві відображено, що
коридор, вбиральня, ванна, кладова,
кухня залишилися у спільному
користуванні.

Відмовляючи у позовних вимогах, суд
першої інстанції виходив з того, що
свідоцтво про право власності не
суперечить рішенню
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 15.07.2008р., яким між
сторонами був змінений договір найму
спірного житлового приміщення і балкон
до кімнати площею 14,6 м кв. не був
залишений у спільному користуванні
сторін.

Суд взяв до уваги технічну
документацію відносно спірної
квартири, яка є належним та допустимим
доказом з питань планування квартири
та яка відображає наявність виходу на
балкон тільки з кімнати площею 14,6м кв.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України
обставини, встановлені судовим рішення
у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Встановивши наявність рішення суду про
зміну умов договору житлового найму
вказаної квартири, за яким балкон не
передавався у спільне користування та
вихід на нього документально
зафіксований лише через кімнату площею
14,6м кв., суд першої інстанції
дотримався вимог ст. 61 ЦПК України, що
узгоджується з рішенням суду, яке
набрало законної сили.

Суд належним чином встановив, що права
позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4 не
порушені внаслідок приватизації,
оскільки її предметом не були
приміщення, право користування якими
належало позивачам.

Доводи апеляційної скарги, що на
балкон, прилеглий до кімнати площею 14,6м
кв. у 1970-х роках покійним батьком
ОСОБА_6, ОСОБА_2 був зроблений окремий
вихід не спростовують висновки рішення
суду.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 5 Закону України «Про
містобудування» повинно
забезпечуватися будівництво об'єктів з
дотриманням затверджених у
встановленому порядку проектів.

З технічного паспорту спірної квартири
видно, що за проектом вихід на балкон є
тільки із кімнати площею 14,6м кв.

Такі обставини не можуть
спростовуватися показаннями свідків,
як того бажає апелянт.

Доводи апеляційної скарги, в яких через
факт приналежності балкону до кімнати
площею 14,6м кв. позивачі вважають
приватизацію цієї кімнати незаконною
не мають жодного доказового
підтвердження та прийнятного
правового обґрунтування.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту, у тому числі,
визнання приватизації вказаного
об'єкту незаконним, включаючи
розпорядження про приватизацію
частини квартири, свідоцтва про право
власності на житло, визнання недійсним
договору купівлі-продажу частини
квартири позивачі у відповідності до
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України на
засадах змагальності не довели
переконливими, належними та
припустимими доказами правову та
фактичну підставу заявлених ними
вимог.

У цілому доводи апеляційної скарги
повторюють позовну заяву, вимоги якої
та їх підстави були ретельно
розглянуті під час провадження справи
судом першої інстанції та дістали
належної правової оцінки, а також
правильність рішення суду перевірена
під час апеляційного розгляду справи,
що відображене вище у цій ухвалі і не
потребує додаткового повторення.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікілзевського районного
суду м.Запоріжжя від 04 листопада 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: