Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/13316/13-ц

22 січня 2014 року Павлоградський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Перекопського М. М.,

при секретарі судового засідання
Шелеповій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщені суду
цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного
товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

про відшкодування моральної
шкоди у зв'язку з трудовим каліцтвом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просив стягнути з
відповідача страхову виплату за
моральну шкоду завдану йому отриманим
на виробництві пошкодженням здоров'я у
сумі 10000 грн. В обґрунтування своїх
вимог позивач посилається на те, що він
працював на підприємстві відповідача і
за цей час, при виконанні своїх
трудових обов'язків, з ним трапився
нещасний випадок. Згідно висновку МСЕК
позивачу 25.06.1997 р. вперше встановлено 45
% втрати працездатності, при повторному
огляді 11.06.2008 р. МСЕК позивачу
встановлено 55% втрати працездатності у
зв'язку з отриманим каліцтвом, а 03.06.2010
р. йому встановлено 65% втрати
працездатності у зв'язку з каліцтвом та
іншими захворюваннями. Позивач
зазначає, що у зв'язку з втратою
професійної працездатності йому
спричинена моральна шкода, оскільки
фізичний біль, душевні страждання,
переживання, викликані наслідками
трудового каліцтва стали невід'ємною
частиною його існування, він втратив
професійну працездатність.

Позивач надав заяву, в якій уточнив
заявлені вимоги, та зазначив, що
просить суд застосувати правові норми
ст.12 Закону України "Про охорону праці"
та положення Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472, разом з підставами, викладеними у
позовній заяві. Також позивач просив
про розгляд справи без його участі.

Відповідач позовні вимоги не визнав
повністю та просив в їх задоволенні
відмовити у повному обсязі. У своїх
запереченнях відповідач в
обґрунтування своїх доводів зазначає,
що вимоги позивача є такими, що не
підлягають задоволенню з підстав
пропуску строку позовної давності.
Також відповідач вважає, що позивачем
не доведено факту спричинення йому
моральної шкоди, а тому сума виплати за
моральну шкоду не може бути стягнена
судом.

Суд, з'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
письмові докази, прийшов до висновку,
що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював
на підземних роботах в умовах дії
небезпечних виробничих факторів на
підприємствах, правонаступником яких є
відповідач ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля",
та був звільнений у зв'язку з
невідповідністю виконуваній роботі за
станом здоров'я, що підтверджується
копією трудової книжки.

При виконанні трудових обов'язків,
позивач отримав виробничу травму, що
підтверджується актом про нещасний
випадок, пов'язаний з виробництвом №45
від 24.10.1987 р. /а.с. 16-17/.

Згідно виписки з акта огляду МСЕК про
результати визначення ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках, потреби у додаткових видах
допомоги, виданої 25 червня 1997 року,
позивачу первинно встановлено втрату
професійної працездатності у розмірі
45 % у зв'язку з актом №45 від 24.10.1987 р.

На час виникнення спірних
правовідносин, відносини щодо
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, за рахунок
роботодавця на підставі рішення суду,
були врегульовані Законом України «Про
охорону праці» (в редакції чинній на
час виникнення спірних правовідносин),
п. 11 Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
охорону праці» (в редакції чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
або шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Під моральною втратою
потерпілого розуміються страждання,
заподіяні працівникові внаслідок
фізичного або психічного впливу, що
спричинило погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.
Відшкодування моральної шкоди можливе
без втрати потерпілим працездатності.
Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Згідно з п.11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472 (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
моральна шкода відшкодовується за
заявою потерпілого про характер
моральної втрати чи висновком медичних
органів у вигляді одноразової грошової
виплати або в іншій матеріальній формі,
розмір якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду. Розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати 150
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян незалежно від інших
будь-яких виплат.

Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» у випадках, коли
межі відшкодування моральної шкоди
визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи. (150 х17 грн.=2250 грн.).

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством,
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст. 233 КЗпП України).
Однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, зокрема вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст. 83 ЦК України
УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Крім того, згідно з п.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16 січня 2003 року N
435-IV Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності;
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК
України).

У зв'язку з тим, що на спірні
правовідносини розповсюджується дія
ЦК України в редакції 1963 року,
відповідно до ст. 83 якого позовна
давність не розповсюджується на вимоги
позивача, оскільки вони випливають із
порушення особистих немайнових прав,
суд дійшов висновку про наявність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди позивачу саме
підприємством.

Крім того, 11.06.2008 р. позивачу
встановлено 55% втрати професійної
працездатності повторно на підставі
акту №45 від 24.10.1987 р., а також визнано
інвалідом третьої групи, що
підтверджується довідкою серії ДНА-02
№023565. Тобто розмір втрати професійної
працездатності поизвача за травмою 1987
року збільшився на 10%.

08.07.2007 р. при виконанні трудових
обов'язків з відповідачем стався
нещасний випадок, в результаті якого
відповідач отримав травму, що
підтверджується актом розслідування
нещасного випадку від 11.07.2007 р.

Згідно довідки МСЕК про результати
визначення ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках, потреби у
додаткових видах допомоги, виданої 16
вересня 2009 року, позивачу
первинно-повторно встановлено втрату
професійної працездатності у розмірі
65 % , у тому числі 55% повторно (на
підставі акту №45 від 24.10.1987 р.) та 10%
первинно за патологією очей.

Виходячи з абзацу 9 пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України у справі
№1-32/2008 року від 8.10.2008 року, право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди, в
зв'язку з внесеними змінами від 23.02.2007
року до Закону України №1105-ХІУ,
реалізується відповідно до норм статті
1167 Цивільного кодексу України та
статті 237-1 Кодексу законів про працю
України, за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця).

У відповідності із п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої в наслідок порушення її прав,
яка полягає у фізичному болю та
страждання, яких фізична особа зазнала
у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною 2 цієї статті,
якою передбачено, що моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала.

Частиною 1 статті 1168 ЦК України
передбачено, що моральна шкода завдана
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, може бути відшкодована
одноразово або шляхом здійснення
щомісячних платежів.

Згідно п. 1 ст. 9 ЦК України, положення
Цивільного кодексу застосовуються до
врегулювання відносин, які виникли у
сфері трудових відносин, якщо вони не
врегульовані іншими актами
законодавства.

Згідно ст. 153 Кодексу законів про працю
України, на всіх підприємствах,
установах, організаціях створюються
безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Як зазначено у п.13 постанови Пленуму
Верховного суду України від 31 березня
1995 року "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП України, за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Суд вважає, що внаслідок втрати
професійної працездатності у позивача
наявна моральна шкода, оскільки він
втратив працездатність, стан його
здоров'я незадовільний, не може
працювати. Багато часу проводить на
лікуванні. Вказані обставини, які
наявні у позивача, обумовлюють
необхідність пристосовуватися та
організовувати своє повсякденне життя
по-новому й свідчать про заподіяння
позивачу моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розмір завданої
позивачу моральної шкоди, суд виходить
з того, що позивач отримав виробничу
травму, що призвело до значних тяжких
змін його життєвих зв'язків, враховуючи
ступінь втрати ним професійної
працездатності, глибини фізичних та
душевних страждань, погіршення
здібностей потерпілого та позбавлення
його можливості їх реалізації, інших
обставин справи, з урахуванням вимог
розумності і справедливості, суд
вважає за можливе стягнути з
відповідача на користь позивача в
рахунок відшкодування моральної шкоди
суму 4550 грн. (2550грн.+1000грн.+1000грн.).

Крім зазначеного, відповідно до ст. 88
ЦПК України, ст.ст. 4, 5 Закону України
"Про судовий збір" підлягає до
стягнення з відповідача на користь
держави судовий збір у сумі 229 грн. 40
коп.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст.
268, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП
України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 179, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "ДТЕК
Павлоградвугілля" про відшкодування
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на
користь ОСОБА_1 в рахунок
відшкодування моральної шкоди 4550
(чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на
користь держави судовий збір у розмірі
229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана апеляційному суду
Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: М. М. Перекопський

Згідно з оригіналом. Суддя
М.М. Перекопський