Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 2/425/667/13
Провадження № 22ц/782/5269/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - Фарятьєва С.О.

суддів - Іванової І.П.,
Лісіциної А.І.

при секретарі - Ковальчук
С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 на рішення Рубіжанського
міського суду Луганської області від 12
листопада 2013 року за позовом ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про постановлення
квартири на продаж,-

В С Т А
Н О В И Л А :

В жовтні 2012 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4,
який в подальшому уточнили та в якому
просили поставити квартиру,
розташовану у АДРЕСА_1 на продаж,
посилаючись на те, що вони та
відповідачка є співвласниками
вказаної квартири і кожному з них
належить по 1/3 її частини, але спільно
володіти та користуватися цим майном
вони не можуть.

Справа розглядалась судами
неодноразово у т.ч. і у суді касаційної
інстанції.

Останнім рішенням Рубіжанського
міського суду Луганської області від 12
листопада 2013 року у задоволенні позову
позивачам було відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції, в зв'язку з
порушенням судом норм процесуального
права.

Заперечень на апеляційну скаргу до
матеріалів справи не надійшло.

Вислухавши доповідача, пояснення
апелянтів, які з`явились до
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія не
знаходить підстав для її задоволення.

В силу ст.124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних та
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Крім того, згідно ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що
судом першої інстанції під час
розгляду цієї справи були створені
саме такі умови. Всі докази надані
сторонами були досліджені і оцінені в
їх сукупності відповідно до вимог ст.212
ЦПК України.

Скасовуючи попередні рішення судів
першої та апеляційної інстанції,
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своїй ухвалі від 12 червня 2013
року посилалась на те, що суди у
порушення вимог ст.ст.214-215, 315 ЦПК
України характер спірних відносин не
встановили, не з'ясували наявність
об'єктивної можливості одного
співвласника виплатити грошову
компенсацію іншим двом співвласникам,
а відсутність у неї коштів може
призвести до примусового виконання
рішення суду шляхом продажу квартири,
як і не врахували того, що відповідач не
давала згоди викупити у позивачів їх
частки у праві власності, а примушувати
її до цього є також порушенням її прав,
оскільки законодавством не
передбачено можливості набуття права
власності у примусовому порядку при
відсутності підстав, передбачених ст.364
ЦК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.338 ЦПК
України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення, є обов`язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
суд першої інстанції при новому її
розгляді вказівки суду касаційної
інстанції виконав.

В силу ч.1 ст.356 ЦК України, власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що сторонам по
справі в порядку спадкування за
законом після смерті їх матері ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, належить кожній
по 1/3 частини двокімнатної квартири,
розташованої у АДРЕСА_1.

Положеннями ч.1 ст.361 ЦК України
передбачено, що співвласник має право
самостійно розпорядитися своєю
часткою у праві спільної часткової
власності. А згідно з вимогами ч.ч.1 та 2
ст.362 ЦК України у разі продажу частки у
праві спільної часткової власності
співвласник має переважне право перед
іншими особами на її купівлю за ціною,
оголошеною для продажу, та інших рівних
умовах, крім випадку продажу з
публічних торгів. Продавець частки у
праві спільної часткової власності
зобов`язаний письмово повідомити інших
співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на
яких він її продає. Якщо інші
співвласники відмовилися від
здійснення переважного права купівлі
чи не здійснюють цього права щодо
нерухомого майна протягом одного
місяця від дня отримання ними
повідомлення, продавець має право
продати свою частку іншій особі.

Встановлено, що 31 липня 2012 року
позивачі звертались з пропозицією до
відповідачки про купівлю їх часток у
спірній квартирі за певною ціною та не
певних умовах, але остання від цієї
пропозиції відмовилась. Проте позивачі
наступних дій, як це передбачено
вищевказаним законом, щодо продажу
належних їм у цій квартирі часток іншим
особам не вчинили і доказів стосовно
того, що їм чинились кимось перешкоди
для відчуження належних їм часток у
праві спільної часткової власності, не
надали.

З вимогами про вселення у спірне
житлове приміщення і встановлення
порядку користування ним, а також про
припинення права на частку у спільному
майні за вимогою інших співвласників,
як це передбачено ст.365 ЦК України,
позивачі не звертались, наполягаючи
лише на постановленні квартири на
продаж.

Тому суд першої інстанції
обгрунтовано дійшов висновку про те, що
права позивачів на розпорядження
своїми частками у спірній квартирі
відповідачкою порушено не було і
можливості самостійно розпоряджатися
цими частками у ній вони не позбавлені.

Твердженню позивачів стосовно
неможливості поділити спірну квартиру
на трьох співвласників та виділити
кожному з них в натурі частину цього
житла, відповідно до його частки у
спільній власності, як на підставу для
примусового постановлення її на
продаж, судом було дано оцінку.

На теперішній час відповідачка
проживає у належній їй на праві
власності частині спірної квартири і
сплачує комунальні послуги за неї, в
той час як позивачі в ній не мешкають і
мають намір лише продати її.

Діюче цивільне законодавство
України не містить положень про
примусовий продаж майна співвласником,
який не бажає цього робити або
неспроможний викупити майно, оскільки
у разі цього будуть порушені його
законні права. Крім того, позивачами
обрано не передбачений законом спосіб
захисту своїх прав, а суд не вправі
самостійно обирати спосіб захисту прав
особи на власний розсуд.

Отже за таких обставин колегія
суддів зазначає, що розглядаючи
позовні вимоги, суд першої інстанції
повно та всебічно з'ясував обставини
справи, перевірив доводи та
заперечення сторін, правильно
встановив правовідносини, які склались
між ними, надав їм належну оцінку і
дійшов до обґрунтованого висновку про
відмову позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Висновки суду 1-ої інстанції є
правильними, оскільки ґрунтуються на
обставинах, які встановлені в судовому
засіданні, наданих сторонами доказах, у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального законодавства.

Посилання апелянтів на те, що при
повторному розгляді справи вони
залишились без правової допомоги, а суд
не роз`яснив їм порядок надання
уточнених позовних вимог, чим порушив
їх права, судова колегія до уваги не
приймає, оскільки як вбачається з
матеріалів справи у судовому засіданні
від 22.10 2013 року їм їх права судом
роз`яснено було, проте з клопотаннями
про відкладення розгляду справи, з
метою надання їм можливості звернутися
за правовою допомогою, вони не
звертались, до того ж раніше у розгляді
справи приймав за довіреністю їх
представник.

В силу ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам
ст.ст.213, 214 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують фактичних обставин
справи, встановлених судом, і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи та не містять
передбачених законом підстав для
скасування або зміни оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись
ст.ст.,303,п.1ч.1ст.307,п.1ч.1ст.314,ст.ст.315,317,319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Рубіжанського міського суду
Луганської області від 12 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно,
але може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів
після її проголошення.

Головуючий:

Судді: