АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

у складі: головуючого судді Кирилюк
Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Логос
Транс»про визнання незаконними дій
щодо відсторонення від роботи,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, вихідної допомоги,
відшкодування моральної шкоди,
зобов'язання допустити до роботи
згідно умов трудового договору, за
апеляційними скаргами представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Логос
Транс» на рішення Оболонського
районного суду м.Києва від 21 жовтня
2013 року,-

встановила:

В червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
визнати незаконними дії керівництва
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Логос Транс» (
надалі - ТОВ «Логос Транс») щодо
відсторонення його від роботи,
стягнути невиплачену заробітну плату у
середньомісячному розмірі в сумі 5654,50
грн., вихідну допомогу в розмірі 3392,70
грн., відшкодувати моральну шкоду в
розмірі 39 970,65 грн. та зобов'язати
допустити його до роботи у ТОВ «Логос
Транс» на посаді старшого касира. Також
просив вирішити питання про розподіл
судових витрат та витрат на правову
допомогу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з
29.05.2012 р. працював на посаді старшого
касира в магазині «Читай Город», який
знаходиться в ТРЦ «Дрім Таун» по
проспекту Оболонському, 1-Б в м. Києві. р.
його було затримано працівниками
Оболонського РУ ГУ МВС України в м.
Києві за підозрою у привласненні
належних відповідачу грошових коштів
та порушено кримінальну справу за
ознаками складу злочину, передбаченого
ч.1 ст. 191 КК України. Зазначив, що
відповідач без належних на те правових
підстав відсторонив його від роботи,
зупинив виплату заробітної плати, не
дав змоги забрати особисті речі з
робочого місця. З цього приводу він
неодноразово звертався до відповідача
та правоохоронних органів з письмовими
заявами, проте вони були залишені без
належного реагування. Через
протиправні дії відповідача він зазнав
моральної шкоди, яка полягає в його
тяжкому психологічному стані та
моральних стражданнях.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 21 жовтня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано незаконним відсторонення
позивача від роботи на посаді старшого
касира у ТОВ «Логос Транс» №276-к від 03
серпня 2012 року. Зобов'язано ТОВ «Логос
Транс» допустити ОСОБА_1 до роботи на
посаді старшого касира у ТОВ «Логос
Транс» згідно умов укладеного
трудового договору. Стягнуто з ТОВ
«Логос Транс» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 8 157,50 грн. Допущено
негайне виконання рішення в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць в
розмірі 715 грн.. В задоволенні позову в
іншій частині відмовлено. Стягнуто з
ТОВ «Логос Транс» на користь ОСОБА_1
1200 грн. витрат на правову допомогу та
344,10 грн. судового збору в дохід
держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013
року в частині відмови у задоволенні
позову про відшкодування моральної
шкоди та ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення вказаної
позовної вимоги.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої
інстанції дійшов необґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення моральної шкоди.

ТОВ «Логос Транс» в поданій
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким повністю
відмовити в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої
інстанції, в порушення вимог
процесуального закону, самостійно
вийшов за межі позовних вимог та
стягнув середній заробіток за час
вимушеного прогулу в більшому розмірі,
ніж було заявлено позивачем.

Також вказує, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку, що
постанова про порушення кримінальної
справи не є достатньою підставою для
відсторонення позивача від роботи.
Посилається на те, що питання про
невинуватість позивача остаточно не
вирішене, оскільки дана кримінальній
справа перебуває на розгляді в суді,
тому допуск позивача на роботу може
призвести до подальшого розкрадання
майна відповідача.

Окрім того, вважає помилковим висновок
суду про наявність підстав для
задоволення вимог про відшкодування
витрат на правову допомогу, з огляду на
відсутність в матеріалах справи
розрахунку погодинної ставки та
кількості витрачених годин
представника позивача на надання ним
правової допомоги в даній справі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просив
задовольнити його апеляційну скаргу, в
задоволенні апеляційної скарги
відповідача відмовити.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія судців дійшла
висновку про їх відхилення з таких
підстав.

Визнаючи відсторонення від роботи
незаконним, суд першої інстанції
виходив з того, що постанова про
порушення кримінальної справи
відносно працівника не є достатньою
правовою підставою для негайного
відсторонення вказаної особи від
роботи відповідно до норм
кримінально-процесуального закону.

Свою відмову в задоволенні вимог щодо
відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції мотивував тим, що
позивачем не надано належних доказів в
порядку ст.237-1 КЗпП України на
обґрунтування моральної шкоди. Також,
суд взяв до уваги і ту обставину, що
наразі невинуватість позивача у
вчиненні злочину, який завдав
матеріального збитку відповідачу, не
встановлена та саме позивач своїми
діями дав підстави вважати відповідачу
про необхідність відсторонення його
від роботи.

Колегія суддів погоджується з таким
вирішенням спору, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується наявними у справі
доказами, що 07.04.2011 р. позивача було
прийнято на посаду охоронця у ТОВ
«Логос Транс» (наказ № 167-К) та з 29.05.2012 р.
переведено на посаду старшого касира
(наказ № 165-К).

03.08.2012 р. слідчим СВ Оболонського РУ
ГУ МВС України в м. Києві було винесено
постанову про порушення кримінальної
справи відносно позивача за ознаками
складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191
КК України.

Наказом ТОВ «Логос Транс» № 276-к від
03.08.2012 р. позивача було відсторонено від
роботи у зв'язку з порушенням
кримінальної справи.

Статтею 46 КЗпП України не передбачено
випадків можливості відсторонення
працівника від роботи у зв'язку з
порушенням щодо нього кримінальної
справи, проте вказана норма містить
посилання на інші випадки, передбачені
законодавством.

Так, згідно ч.1 та ч.2 ст. 147 КПК України,
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, в разі притягнення
посадової особи до кримінальної
відповідальності за посадовий злочин,
а так само, якщо ця особа притягається
до відповідальності за інший злочин і
може негативно впливати на хід
досудового чи судового слідства,
слідчий зобов'язаний відсторонити її
від посади, про що виносить мотивовану
постанову. Відсторонення від посади
провадиться з санкції прокурора чи
його заступника. Копія постанови
надсилається для виконання за місцем
роботи (служби) обвинуваченого.

З огляду на те, що підставою
відсторонення позивача від роботи
слугувала лише постанова про порушення
кримінальної справи, про що зазначено
відповідачем в наказі № 276-к від 03.08.2012
р. та за відсутності мотивованої
постанови слідчого про таке
відсторонення, колегія суддів
приходить до висновку, що
відсторонення позивача від роботи
відбулось із порушенням вимог
трудового законодавства.

Колегія суддів також не погоджується з
доводами відповідача щодо порушення
судом першої інстанції вимог
процесуального закону при задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Враховуючи імперативність вказаної
норми, судова колегія вважає
правильним висновок суду про наявність
підстав для стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
межах одного року з моменту
відсторонення позивача від роботи.

Окрім того, відповідно до положень ч.1
та ч.2 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує
справи відповідно до Конституції
України, законів України та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
встановлені Конституцією та законами
України.

Як вбачається з матеріалів позову, при
розрахунку суми середнього заробітку
за час вимушеного прогулу позивачем
було невірно розраховано розмір
середнього заробітку та час вимушеного
прогулу.

Суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення врахував вимоги
ст. 235 КЗпП України, Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 та
задовольнив вимогу про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у розмірі, розрахованому у
відповідності до вимог чинного
законодавства України.

Враховуючи наявність в матеріалах
справи оплаченої квитанції за надання
правової допомоги та тривалість часу,
затраченого представником позивача на
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, участі в судових засіданнях та
вчинення інших процесуальних дій поза
судовим засіданням, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про задоволення вимоги щодо
відшкодування витрат на правову
допомогу в заявленому позивачем
розмірі, з огляду на відповідність
вказаного розміру вимогам Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

В силу ч.1 ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться в разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Дослідивши матеріали позову, судова
колегія прийшла до висновку, що
позивачем не надано достатніх доказів
на підтвердження спричинення йому
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і додаткових зусиль
для організації свого життя, в зв'язку
із незаконним відстороненням його від
роботи.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції ухвалено відповідно до вимог
закону, тому апеляційні скарги слід
відхилити, рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Логос Транс»
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 21 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/1393/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Маринченко  М.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.