Справа № 375/1762/13-ц Головуючий у І
інстанції Нечепоренко Л.М.Провадження
№ 22-ц/780/378/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

16 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Олійника В.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рокитнянського районного суду
Київської області від 04 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Закритого акціонерного товариства
Комерційний банк "Приват Банк" в особі
Рокитнянського відділення Закритого
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приват Банк" про визнання
прострочення кредитора, визнання
недійсним розрахунку заборгованості
за кредитним договором в частині
нарахування процентів,

встановила:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, в яком
посилався на те, що з 06.05.2006 року по
даний час він користується кредитною
карткою відповідача № НОМЕР_1, а з 14.09.2006
року він почав користуватися
кредитними коштами, використовуючи їх
на побутові потреби. У жовтні 2007 року
він отримав листа від відповідача, в
якому зазначено про прострочення
виконання зобов»язання по кредитному
договору від 26.04.2006 року і станом на
16.10.2007 року сума прострочки складала
1160,30 грн., в тому числі кредит 651,72 грн.,
проценти 508,62 грн. На момент отримання
вказаного листа він не мав грошових
коштів для погашення заборгованості
перед банком, а погасив борг 25.03.2008 року
в сумі 1500 грн. і з цього часу не
здійснював жодних операцій по рахунку.

Із довідки від 18.09.2013 року вбачається,
що станом на 29.07.2007 року його
заборгованість перед банком складала
2513,30 грн. Наступна банківська операція
відбулася 31.10.2007 року, за результатами
якої його заборгованість перед банком
збільшилася до 2577,65 грн. Тобто, станом
на 16.10.2007 року його фактична
заборгованість перед банком була
більшою, аніж та, що зазначена у листі №
15 від 16.10.2007 року. На той час він такою
інформацією не володів, оскільки
отримавши лист № 15 від 16.10.2007 року, який
містив інформацію про розмір його
заборгованості, що не відповідав його
дійсній заборгованості перед банком,
та сплативши зазначену у листі суму,
він в подальшому навіть не міг
припустити, що має зобов'язання перед
банком.

За таких обставин сплачувати на
рахунок банку грошові кошти у нього не
було ніяких підстав. Разом з тим, весь
цей час відповідач здійснював
нарахування процентів за користування
ним кредитними коштами.

Тому вважає, що несплата ним
заборгованості по кредиту сталася
виключно з вини банку, який листом № 15
від 16.10.2007 року повідомив його про
розмір його заборгованості, який не
відповідав дійсності, про що на той час
він не знав і не міг знати.

Перевірити правильність нарахування
заборгованості він не мав можливості,
оскільки вимога банку про сплату
заборгованості виставлялася банком
загальною сумою без розмежування суми
основного боргу та процентів.

Крім того, він не був зобов'язаний
сплачувати банку суму, більшу за ту, яку
він вимагав сплатити.

У зв'язку з тим, що відповідач не
нарахував, як це вбачається з листа № 15
від 16.10.2007 року, повну суму його
заборгованості, то він не міг у повній
мірі виконати своє зобов'язання, у
зв'язку з чим у даному випадку мало
місце прострочення кредитора, який
відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України
вважається таким, що прострочив,
оскільки не вчинив дій, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку. А відповідно до вимог ч. 4 ст.
613 ЦК України боржник за грошовим
зобов'язанням не сплачує проценти за
час прострочення кредитора.

У травні 2012 року він отримав письмове
попередження відповідача із
зазначенням суми заборгованості в
розмірі 5609,60 грн., яка нарахована без
врахування факту прострочення
кредитора, у зв'язку з чим порушує його
права.

Тому просив визнати прострочення
кредитора по зобов"язаннях за
кредитним договором від 26.04.2006 року в
частині нарахування процентів за
період з 16.10.2007 року по 18.09.2013 року та
визнати недійсним розрахунок суми
заборгованості за даним кредитним
договором в частині нарахування
процентів за вказаний період з підстав,
передбачених ст. 613 ЦК України.

Рішенням Рокитнянського районного
суду Київської області від 04 листопада
2013 року відмовлено в задоволенні
позову.

У апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення його позову, посилаючись
на неповне з"ясування судом обставин,
що мають значення для справи, та
неправильне застосування норм
матеріального права, тобто
незастосування судом ч.1 та ч. 4 ст. 613 ЦК
України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачем не надано
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ст. 613 ЦК України кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку. Якщо
кредитор не вчинив дії, до вчинення
яких боржник не міг виконати свій
обов'язок, виконання зобов'язання може
бути відстрочене на час прострочення
кредитора. Боржник за грошовим
зобов'язанням не сплачує проценти за
час прострочення кредитора.

Встановлено, що 24.04.2006 року між
сторонами укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого банк
зобов'язався надати позивачу кредит, а
позивач - здійснювати повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно до графіку погашення
кредиту. Вказаний договір складається
з анкети (заяви), умов та Правил надання
банківських послуг та тарифів банку, з
якими позивач був ознайомлений.
Позивач протягом 2006-2007 років
користувався кредитною карткою,
знімаючи з неї кошти для власних потреб
та оплачуючи придбані товари, при цьому
частково погашаючи заборгованість,
чого не заперечують сторони і що
підтверджується випискою з особистого
рахунку позивача. (а. с. 7-10, 37-47).

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно судового наказу Рокитнянського
районного суду Київської області від 20
травня 2008 року із ОСОБА_1 стягнуто на
користь ЗАТ "Комерційний банк "Приват
Банк" заборгованість по кредитному
договору у розмірі 1647,02 грн. У
запереченні на судовий наказ від 06.06.2008
року позивач не погодився із
розрахунками банку і вважав, що станом
на 16.10.2007 року сума прострочення склала
1160,34 грн.

Ухвалою Рокитнянського районного суду
Київської області від 20 травня 2008 року
скасовано зазначений судовий наказ з
тих підстав, що позивач не визнавав
заборгованість по кредитному договору
зазначену в судовому наказі у розмірі
1647,02 грн. (а. с. 14-17)

Крім того, судом встановлено, що як
вбачається із особового рахунку
позивача кожного місяця на прострочену
заборгованість нараховуються проценти
за користування кредитним лімітом і
тому внесені позивачем 25.03.2008 року 1500
грн. не погасили борг, а тільки зменшили
його розмір і в подальшому нарахування
за користування кредитом
продовжувалися. Станом на 31.05.2013 року
прострочена заборгованість складала
6399,22 грн. і списання з картки позивача
боргу в розмірі 3267,60 грн. зменшило
заборгованість, а станом на 30.09.2013 року
прострочена заборгованість складає
3466,79 грн. (а. с. 48-52).

За таких обставин, оскільки у червні 2008
року позивачу було відомо про суму
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 1647,02 грн., яку він не визнав,
подаючи заяву про скасування судового
наказу, то його доводи про те, що
відповідач у жовтні 2007 року не
нарахував повну суму його
заборгованості, у зв'язку з чим він не
міг у повній мірі виконати своє
зобов'язання, тому в даному випадку
мало місце прострочення кредитора
відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК
України, не заслуговують на увагу.

З урахуванням наведеного, оскільки в
судовому засіданні не знайшло свого
підтвердження прострочення кредитора,
передбаченого ст. 613 ЦК України, то суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і не може бути скасовано з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду
Київської області від 04
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді