АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/309/14
Справа № 640/3148/13-ц
інстанції: Сенаторов В.М.
Категорія: договірні
Доповідач: Коростійова В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області в складі:

головуючого - Коростійової
В.І.,

суддів: - Ізмайлової Г.Н.,
Гуцал Л.В.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Київського районного суду
міста Харкова від 17 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
Восьмої Харківської державної
нотаріальної контори про визнання
договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позову посилався
на те, що йому на праві приватної
власності належало 2/24 частини
домоволодіння з надвірними будівлями
за адресою: АДРЕСА_1

У 1993 році померла його дружина.

З цього часу він тривалий час жив
один.

На час укладення оспорюваного
договору він був хворою людиною
похилого віку і потребував стороннього
догляду та піклування.

У 2005 році громадянка ОСОБА_5
запропонувала йому передати їй у
власність належну йому частину
домоволодіння взамін на довічний
догляд за ним.

3 червня 2005 року між ними було
укладено договір, за яким він передав
ОСОБА_5 належні йому 2/24 частини
домоволодіння.

В момент укладання договору він
вважав, що підписує договір довічного
утримання.

Вподальшому його впевненість
щодо укладення договору довічного
утримання підтвердилась тим,що за
життя ОСОБА_5 дійсно доглядала його,
прала одежу, готувала їжу, допомагала
по господарству.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла.

Після її смерті він вважав, що її
донька ОСОБА_4 буде доглядати його,
прийнявши на себе обов'язки матері -
набувача за договором довічного
утримання.

Проте ОСОБА_4 відмовилась
здійснювати догляд за ним, посилаючись
на те, що належна йому частина
домоволодіння перейшла до її матері за
договором дарування.

Лише тоді він дізнався, що уклав
зі ОСОБА_5 не договір довічного
утримання, а договір дарування.

Він не мав волевиявлення на
укладення договору дарування - єдиного
свого житла.

Укладаючи договір, він помилявся
щодо обставин, які мають істотне
значення, а саме: щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін.

Після укладення оспорюваного
договору він продовжує мешкати у
вказаній частині домоволодіння, яка
складається із однієї житлової кімнати
площею 6,1 кв.м. Житлове приміщення
знаходиться у занедбаному стані і
потребує ремонту.

У березні 2012 року йому ампутували
ногу. Йому 86 років, він залишився без
житла і особи, яка б здійснювала
довічний догляд за ним.

Посилаючись на вказані обставини
та ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, просив:
визнати договір дарування, укладений
між ним і ОСОБА_5 3 червня 2005 року,
посвідчений Восьмою Харківською
державною нотаріальною конторою,
недійсним; застосувати наслідки
недійсності правочину; визнати за ним
право власності на 2/24 частини
домоволодіння з надвірними будівлями
АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_4, в особі
свого представника, проти позову
заперечувала, посилаючись на його
безпідставність.

Восьма Харківська державна
нотаріальна контора, притягнута до
участі у справі в якості третьої особи,
свого представника до суду не
направила.

Рішенням Київського районного
суду міста Харкова від 17 жовтня 2013 року
у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким його
позов задовольнити. При цьому
посилається на: неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у
справі, рішення суду не оскаржили.

Відповідачка ОСОБА_4 подала письмові
заперечення на апеляційну скаргу,
вважала її безпідставною, а рішення
суду - законним і обгрунтованим.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню з підстав,
передбачених п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач не надав доказів того, що,
укладаючи договір дарування, він діяв
під впливом помилки.

Погодитися з таким висновком не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 був власником 2/24 частин
домоволодіння АДРЕСА_1. Іншого житла не
мав і не має.

Згідно договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
Восьмої Харківської державної
нотаріальної контори 3 червня 2005 року,
ОСОБА_3 подарував 2/24 частини
домоволодіння з відповідною частиною
побудов АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_6
(а.с.6-8).

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або
немайнового характеру, не є договором
дарування.

За змістом ч.1 ст.215, ч.3 ст.203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені

частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин, вчинений під впливом помилки,
є оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялась сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.

Отже, під помилкою, яка має істотне
значення, цивільне законодавство
розуміє помилку у характері(природі)
правочину, прав та обов'язків сторін.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На час укладення оспорюваного договору
був одинокою людиною похилого віку,
потребував утримання і догляду.

Обгрунтовуючи підставність позову,
позивач посилався на неправильне
сприйняття ним істотних умов
правочину, прав і обов'язків сторін, що
вплинуло на його волевиявлення,
внаслідок помилки під час його
підписання.

Укладаючи оспорюваний договір
дарування, ОСОБА_3 вважав, що залишиться
довічно проживати у належній йому
частині домоволодіння, а ОСОБА_5 буде
забезпечувати його утриманням та
доглядом.

Зазначене підтверджується тим, що
після укладення договору до своєї
смерті ОСОБА_5 здійснювала за ОСОБА_3
догляд, допомагала по господарству.

Вказані обставини підтвердили у суді
апеляційної інстанції свідки ОСОБА_7,
ОСОБА_8 - сусіди ОСОБА_3 Вони пояснили, що
зі слів ОСОБА_3 їм відомо, що він передав
належну йому частину домоволодіння
ОСОБА_5, щоб вона здійснювала за ним
догляд. ОСОБА_5 дійсно здійснювала за
ОСОБА_3 догляд, допомагала по
господарству.

До цього часу ОСОБА_3 мешкає у 2/24
частинах домоволодіння АДРЕСА_1 і
сплачує комунальні послуги.

Вказана частина домоволодіння є єдиним
місцем проживання ОСОБА_3

Встановлено також і підтверджено
наявними у справі доказами, що
відповідачка ОСОБА_4 є спадкоємицею
після смерті матері ОСОБА_5

Від неї у 2011 році ОСОБА_3 дізнався, що
уклав не договір довічного утримання, а
договір дарування.

Відповідно до ст.257 ЦК України
загальний строк позовної давності
встановлений у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про

особу, яка його порушила.

Про порушення свого права ОСОБА_3
дізнався після смерті ОСОБА_5, яка
настала ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З огляду на це, строк позовної давності
не можна визнати пропущеним.

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 був
позбавлений утримання і догляду.

Спадкоємиця ОСОБА_5 - відповідачка
ОСОБА_4, посилаючись на те, що було
укладено договір дарування,
відмовилась надавати догляд ОСОБА_3

У березні 2012 року 86 річному ОСОБА_3 було
ампутовано ногу.

Він потребує стороннього догляду.

У момент укладення договору дарування
ОСОБА_3 помилявся щодо природи
правочину, прав і обов'язків сторін,
волевиявлення його не було вільним.

З огляду на це та відповідно до ч.1 ст.229,
ч.1 ст.215, ч.3 ст.203 ЦК України судова
колегія вважає за необхідне визнати
договір дарування недійсним.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.2 ч.1
ст.307, п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314,
ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 17 жовтня 2013 року
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування,
укладений 3 червня 2005 року, посвідчений
державним нотаріусом Восьмої
Харківської нотаріальної контори,
зареєстрований у реєстрі за № 4-665,
згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5
2/24 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Застосувати правові наслідки
недійсності правочину.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної
власності на 2/24 частини домоволодіння
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати по сплаті судового збору у сумі
229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: