У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів:
Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Савченко
В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Козинцівської сільської ради
Бородянського району Київської
області, суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_5, треті особи:
державне підприємство «Центр
державного земельного кадастру»
Бородянський районний виробничий
відділ Київської обласної філії,
відділ Держземагентства у
Бородянському районі Київської
області, про визнання недійсними
державного акта та рішень, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 5 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог просив
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯИ № 234028, виданий ОСОБА_4 15 грудня
2009 року на земельну ділянку площею 0,1011
га для ведення особистого селянського
господарства АДРЕСА_1; визнати
недійсним рішення Козинцівської
сільської ради Бородянського району
Київської області від 18 травня 2007 року
у частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
ОСОБА_4 для ведення особистого
селянського господарства площею 0,15 га
по вул. Франка у с. Козинці
Бородянського району Київської
області, передачі безоплатно у
приватну власність ОСОБА_4 зазначену
земельну ділянку і надання дозволу на
виготовлення державного акта на неї;
визнати недійсним рішення
Козинцівської сільської ради
Бородянського району Київської
області від 17 жовтня 2008 року у частині
передачі безоплатно у приватну
власність ОСОБА_4 земельну ділянку
площею 0,1011 га і в частині надання
дозволу на виготовлення державного
акта на право приватної власності
ОСОБА_4 на неї (а.с. 82-85).

Свої вимог мотивував тим, що відповідно
до рішення Козинцівської сільської
ради Бородянського району Київської
області від 30 березня 1995 року йому було
передано безкоштовно у приватну
власність земельну ділянку площею 0,19
га для обслуговування будинку,
господарських будівель та споруд
АДРЕСА_2.

1 жовтня 2004 року він отримав державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,1859 га за вказаною
адресою, проте з весни 2010 року
відповідач ОСОБА_4 переорала частину
його земельної ділянки та почала
користуватись нею.

Після замовлення у березні 2012 року
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж його земельної
ділянки на місцевості та перевірки
технічної документації, йому стало
відомо, що по факту розмір його
земельної ділянки становить 0,1572 га,
встановлення меж земельної ділянки на
місцевості не відповідає державному
акту; в управлінні Держкомзему
відсутня інформація стосовно
обмінного файлу, дублююча інформація
про присвоєння його земельній ділянці
чергового кадастрового номера, а
відомості про цю земельну ділянку не
внесені до автоматизованої системи
державного земельного кадастру.

Таким чином, відсутність інформації
про належну йому земельну ділянку в
автоматизованій системі бази даних
державного земельного кадастру у
сукупності із прийнятими рішеннями
Козинцівської сільської ради від 18
травня 2007 року та 17 жовтня 2008 року щодо
оформлення ОСОБА_4 права власності на
земельну ділянку призвело до
незаконного вилучення частини
приватизованої земельної ділянки та
передачі її ОСОБА_4

Рішенням Бородянського районного суду
Київської області від 17 квітня 2013 року
позов задоволено. Визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ № 234028,
зареєстрований 15 грудня 2009 року у
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі на ім'я ОСОБА_4,
на земельну ділянку площею 0,1011 га по
вул. Франка у с. Козинці Бородянського
району Київської області. Визнано
недійсним рішення 22 сесії 5 скликання
Козинцівської сільської ради від 17
жовтня 2008 року у частині передачі
безоплатно у власність ОСОБА_4
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,1011 га у с. Козинці по вул. Франка
та надання дозволу на виготовлення
державного акта на право приватної
власності на землю. Визнано недійсним
рішення 11 сесії 5 скликання
Козинцівської сільської ради від 18
травня 2007 року у частині затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку ОСОБА_4, передачі
земельної ділянки безоплатно у
приватну власність та надання дозволу
на виготовлення державного акта на
право приватної власності на землю.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 5 серпня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Указаним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії КВ № 041598 від 1
жовтня 2004 року ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки площею 0,1859 га
АДРЕСА_2. Як убачається із державного
акта, він виданий на підставі рішення 3
сесії 22 скликання Козинцівської
сільської ради від 30 березня 1995 року
(а.с.8).

Власником суміжної земельної ділянки
площею 0,1011 га по вул. Франка у с. Козинці
Бородянського району Київської
області є ОСОБА_4, що підтверджується
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ № 234028 від 15
грудня 2009 року.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд виходив із
того, що обраний позивачем спосіб
захисту не відповідає вимогам ст. 16 ЦК
України та ст. 152 ЗК України. Згідно із
листом № 1 управління Держкомзему у
Бородянському районі Київської
області від 3 лютого 2012 року, відповідно
до якого межа земельної ділянки ОСОБА_3
не перетинається із межею земельної
ділянки ОСОБА_4

Із висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна з огляду
на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками.

Згідно із ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені
права власників земельних ділянок
підлягають відновленню в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

За змістом ст. 17 ЗК України (у редакції,
чинній на час виділення ОСОБА_3
земельної ділянки) передача земельних
ділянок у колективну та приватну
власність провадиться Радами
народних депутатів, на території
яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни,
заінтересовані у передачі їм у
власність земельних ділянок із земель
запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада
народних депутатів розглядає заяву і у
разі згоди передати земельну ділянку у
власність громадянину замовляє
землевпорядній організації розробку
проекту її відведення. Проект
відведення земельної ділянки
погоджується з сільською (селищною)
Радою народних депутатів, з районними
(міськими) землевпорядним,
природоохоронним і санітарним
органами, органом архітектури і
подається до районної (міської) Ради
народних депутатів для прийняття
рішення про передачу громадянину
земельної ділянки у власність.

Зазначені земельні
ділянки передаються у власність на
підставі заяви громадянина і
матеріалів, що підтверджують її
розмір (земельно-кадастрова
документація, дані бюро технічної
інвентаризації, правлінь товариств і
кооперативів тощо).

Ради народних
депутатів розглядають у місячний
строк зазначені заяви і матеріали та
приймають відповідні рішення.

Місцева Рада народних
депутатів розглядає у місячний строк
зазначені клопотання та матеріали і
приймає рішення з цього питання.

Згідно із п. 7 розділу Х
«Перехідні положення» ЗК України
громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки у розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
ділянки.

Способи захисту прав громадян на
земельні ділянки визначено в ч. 3 ст. 152
ЗК України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3
просив визнати недійсним виданий
ОСОБА_4 державний акт на право
власності на землю, а також рішення
сільської ради про затвердження їй
технічної документації із землеустрою
та передачі земельної ділянки
безоплатно у приватну власність.

Зазначивши про те, що позивач обрав
неналежний спосіб захисту порушеного
права, а суд першої інстанції вийшов за
межі позовних вимог, апеляційний суд у
порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України свого
висновку у цій частині не мотивував.

Крім того, відмовляючи в позові,
апеляційний суд не оцінив докази у
справі у їх сукупності та обмежився
посиланням на лист № 1 управління
Держкомзему у Бородянському районі
Київської області від 3 лютого 2012 року,
відповідно до якого межа земельної
ділянки ОСОБА_3 не перетинається із
межею земельної ділянки ОСОБА_4 (а.с. 33).

Як убачається із матеріалів справи, 26
липня 1997 року комісією Козинцівської
сільської ради за участі
землевласників ОСОБА_3 та ОСОБА_8
(батька відповідача ОСОБА_4) складено
акт про встановлення меж їх
присадибних ділянок, із якого
вбачається накладення земельних
ділянок (а.с. 191), а 25 липня 1997 року ОСОБА_8
отримано попередження Козинцівської
сільської ради про притягнення його до
відповідальності у зв'язку із
встановленим фактом самовільного
захоплення земельної ділянки по вул.
Франка у с. Козинці Козинцівської
сільської ради Бородянського району
Київської області (а.с. 193).

Крім того, судом першої інстанції
відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
встановлено, що ОСОБА_3 не підписував
акт про встановлення на місцевості та
погодження зовнішньої межі земельної
ділянки під час виготовлення
державного акта на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 303, 316 ЦПК України не перевірив
належним чином доводи апеляційної
скарги ОСОБА_4 та ухвалив нове рішення
без оцінки усіх доказів у справі; не
з'ясував, чи накладаються земельні
ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Водночас, не можна погодитись і з
висновком суду першої інстанції про
задоволення позову.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції на підставі досліджених
державних актів на право власності на
земельні ділянки сторін та технічної
документації, згідно з якою
виготовлено державний акт ОСОБА_4,
дійшов висновку про те, що останній
передано у власність частину належної
позивачу земельної ділянки.

Вимоги до рішення суду першої
інстанції визначено у ст. 215 ЦПК
України.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня
2004 року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», суд сприяє
сторонам у виконанні їх обов'язку
подати свої докази. Для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань, суд
відповідно до статей 143, 144 ЦПК України
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції належним чином не
встановив обставин справи та не дав
оцінки доказам у їх сукупності.

За наявності суперечливих доказів щодо
накладання земельних ділянок ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, суд першої інстанції у
порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
роз'яснив позивачу право заявити
клопотання про призначення експертизи
у справі, отже не сприяв сторонам у
виконанні їх обов'язку подати докази.

Оскільки допущені судами порушення
норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвалені у
справі судові рішення необхідно
скасувати відповідно до ст. 338 ЦПК
України та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Бородянського районного суду
Київської області від 17 квітня 2013 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 5 серпня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко