Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Гребенюка В. В. ,

при секретарях - Миколайцю Я. П.,
Белбмас Л.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про
відшкодування шкоди завданої
ушкодженням здоров'ю та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1),
ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2)
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_3, про відшкодування шкоди
завданої ушкодженням здоров'ю та
відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 08.04.2013 року провадження по
цивільній справі № 758/555/13-ц за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 (надалі
за текстом - ОСОБА_3), про відшкодування
шкоди завданої ушкодженням здоров'ю та
моральної шкоди було роз'єднано на два
самостійні провадження.

Ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 11.04.2013 цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про
відшкодування шкоди завданої
ушкодженням здоров'ю та відшкодування
моральної шкоди, було прийнято до свого
провадження.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 зазначили, що у січні 1995 року
ОСОБА_1 познайомилася з громадянином
Німеччини - ОСОБА_4, який із початку
їхнього знайомства проявляв до неї
знаки уваги. Через деякий час, ОСОБА_1 з
ОСОБА_4 почали зустрічатися, ходили
разом на вечірки, куди його запрошували
як 2-го секретаря Посольства Німеччини
в Україні. Невдовзі, ОСОБА_4 зробив
ОСОБА_1 пропозицію одружитися, після
чого вони почали жити разом з ним
АДРЕСА_1 та вести спільне господарство,
на що ОСОБА_1 погодилася. Їхні стосунки
здавалися серйозними, про що весь час
говорив ОСОБА_4, ОСОБА_1 відчувала себе
дуже щасливою жінкою, оскільки була
впевнена, що зустріла чоловіка, якого
палко кохала і який так само їхнє
майбутнє. ОСОБА_4 запевнив ОСОБА_1, що
іншої родини у нього немає, що вона та
єдина, з якою він хоче прожити все своє
життя, останній тісно зблизився з її
мамою, яка є єдиною її сім'єю і навіть її
переконав у серйозності своїх планів
щодо неї. У травні 1995 року було придбано
чотирьохкімнатну квартиру в
історичній частині міста Києва,
загальною площею 90,5 кв.м., дана квартира
знаходилася за адресою АДРЕСА_2 та
належала громадянину Канади - ОСОБА_7.
При купівлі квартири, ОСОБА_4 повідомив
ОСОБА_1, що не має достатньої суми для
цього житла, тому попросив її позичити
йому 15 000 доларів США, завіривши при
цьому, що квартиру він оформить на своє
ім'я. ОСОБА_1 погодилася на таку позику,
оскільки дуже хотіла, аби їхня спільна
дитина мала своє власне житло. Для
цього вона сама позичила кошти у
розмірі 15 000 доларів США у свого
знайомого - громадянина ОСОБА_8.
Позичені гроші ОСОБА_1 віддала ОСОБА_4,
який 24 травня 1995 року оформив договір
купівлі - продажу квартири за адресою
АДРЕСА_2 та завірив у нотаріуса першої
Київської державної нотаріальної
контори. Про те, ще він оформив договір
купівлі-продажу на своє ім'я, ОСОБА_1
навіть не підозрювала. Відповідно де
договору купівлі - продажу ціна
квартири становила 100 000 000 (сто
мільйонів) карбованців, які продавець
отримав повністю у момент оформлення
договору. Згідно з офіційним курсом
долара США до карбованця станом на той
час вартість квартири становила 959,7
доларів США, тобто ОСОБА_4 купив
зазначену квартиру за кошти ОСОБА_1 та
обманув її щодо вартості квартири та
оформив квартиру на своє ім'я у
Київському БТІ. До осені 1995 року, ОСОБА_1
з ОСОБА_4 спільно проживали в придбаній
квартирі АДРЕСА_2, на ім'я ОСОБА_1 з ЖЕК №
1 було укладено договір про участь у
витратах на утримання будинку та
прибудинкової території за № 1 від
12.09.1997 року. З того часу, ОСОБА_1
сплачувала за комунальні послуги
згідно з особовим рахунком, виписаним
на її ім'я. У жовтні 1995 року у ОСОБА_4
закінчився строк дипломатичних
повноважень у Посольстві Німеччини в
Україні у зв'язку з чим його відразу
було переведено на роботу до Пекіну.
Коли ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1 про такі
зміни, ОСОБА_1 подумала, що після його
від'їзду їхні стосунки розпадуться, але
в цьому вона помилилася, на відстані
вони стали ще ріднішими, а їхнє кохання
набуло нових сил і ОСОБА_4 продовжував
говорити про їхнє одруження, яке мало
відбутися чи то у Німеччині, чи то в
Китаї, він навіть наполіг аби ОСОБА_1
зібрала всі необхідні документи для
одруження за кордоном, надав офіційне
запрошення на одруження, завірене в
посольстві Німеччини у Пекіні. Весь цей
час поки ОСОБА_4 був у Пекіні, ОСОБА_1
займалася облаштуванням його справ у
Києві: робила ремонти у двох квартирах,
після чого здавала третім особам в
оренду, а кошти з цих договорів
надходили на особистий банківський
рахунок ОСОБА_4. ОСОБА_4 залишив на
ОСОБА_1 всі свої справи, які ще
залишалися в нього в Україні. Зокрема,
на ім'я ОСОБА_1 було видано багато
довіреностей, аби у неї була можливість
виконати його доручення. 20 березня 1996
року ОСОБА_4 видав на ім'я ОСОБА_1
генеральну довіреність на квартиру
АДРЕСА_1. У період перебування ОСОБА_4 у
Пекіні, ОСОБА_1 отримувала від нього
постійні офіційні запрошення у якості
своєї нареченої. Проте китайські візи
були короткотермінові, тому ОСОБА_1 не
мала змоги постійно проживати зі своїм
нареченим у Китаї, хоча в час
перебування там ОСОБА_1 облаштовувала
житло та вела господарство. Під час
одного з візитів ОСОБА_1 до ОСОБА_4 у
січні 1997 року ОСОБА_1 завагітніла, цю
новину ОСОБА_4 сприйняв з великим
запалом, оскільки часто говорив про
бажання мати дітей. Довгий час від
ОСОБА_4 не було ніякої звістки з Пекіну,
тому ОСОБА_1 вирішила поїхати до Китаю.
Коли ОСОБА_1 була вже біля квартири, де
тоді проживав ОСОБА_4 у Пекіні,
зрозуміла, що він змінив замок. ОСОБА_1
була здивована та вирішила дочекатися
ОСОБА_4. Після його приходу ОСОБА_1
зайшла до квартири та побачила речі
іншої жінки у вітальні, ванній кімнаті
та по всій квартирі. ОСОБА_1 не могла
повірити своїм очам, коли ОСОБА_1
запитала у ОСОБА_4, що це значить, він
сказав, що їм треба розійтися, оскільки
на той час у нього вже були стосунки з
іншою жінкою (студенткою з Японії -
ОСОБА_9). ОСОБА_1 отримала неймовірне
потрясіння від таких слів, не могла
повірити, що людина, яка так довго
зізнавалася їй в щирому коханні до неї,
з яким вони планували одружитися та
дитину якої вона носила під серцем, міг
з нею таке вчинити. Проте, ОСОБА_4 просто
виставив ОСОБА_1 за двері, в зв'язку з
чим, вона вимушена була шукати притулку
в готелі. Коли стало холодати, ОСОБА_1
вирішила повернутися до квартири, яку
орендував ОСОБА_4. У ОСОБА_1 були всі
речі, включаючи й зимовий одяг. ОСОБА_1
все перевезла, оскільки вони вже були
однією родиною та жили разом.
Повернувшись до квартири, ОСОБА_1
хотіла спробувати забрати хоч якийсь
теплий одяг, аби не замерзнути. Коли
ОСОБА_1 подзвонила у дзвоник, ніхто не
відповів. ОСОБА_1 дзвонила кілька разів,
та все безрезультатно. Тоді ОСОБА_1
постукала в двері, але їй все одно ніхто
не відчинив, вона почала сильніше
стукати, на що вийшов ОСОБА_4 та з дверей
вдарив її кулаком по обличчю. ОСОБА_1
впала додолу та відчула неймовірну
біль, потім ОСОБА_4 підійшов до неї та
почав бити ногами - по голові, по животу,
скрізь, де тільки бачив. ОСОБА_1
несамовито кричала, оскільки не могла
перенести тієї болі та дуже боялася за
здоров'я дитини, яка була в її утробі.
Почувши її крики, вибігла сусідка -
громадянка Югославії на ім'я ОСОБА_10,
чоловік якої також працював у
дипломатичній місії в Китаї, саме вона
надала першу медичну допомогу ОСОБА_1,
викликала швидку допомогу та місцеву
пекінську поліцію, але остання,
дізнавшись, що в ситуації замішаний
німецький дипломат - відразу покинула
місце, де все сталося. Машина швидкої
медичної допомоги забрала ОСОБА_1 до
лікарні, де провели комплексне
обстеження її організму та лікували
протягом досить тривалого часу. Саме
тоді, для надання їй допомоги приїхала
її матір - ОСОБА_2, вона зустрілася з
ОСОБА_4, щоб дізнатися в чому справа та
чому з його боку мала місце така
жорстокість. Після приїзду ОСОБА_2,
ОСОБА_4 попросив вибачення у них,
очевидно, зрозумівши свою помилку, та
навіть запросив переїхати до його
орендованої квартири. Під впливом
жаркої погоди та нанесення тілесних
ушкоджень, пережитого морального та
душевного потрясіння ОСОБА_1 себе дуже
погано почувала, лікування у Пекіні
було дуже дороге, тому, ставши на ноги,
ОСОБА_1 відразу повернулася на Україну.
Вже будучи дома, ОСОБА_1 дізналася, що
втратила дитину - вагітність завмерла.
ОСОБА_1 довгий час лікувалася, проте, та
моральна шкода, що була нанесена їй
ОСОБА_4, дає про себе знати й сьогодні.
ОСОБА_1 перенесла стрес, втратила
міцний сон, втратила спокій, проте ніяк
не може позбутися тих жахливих
спогадів і пробачити ОСОБА_4 втрату
їхньої дитини, яку ОСОБА_1 вже встигла
полюбити. У Києві ОСОБА_1 проживала у
ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки заключила з
ОСОБА_4 договір оренди від 15.07.1997 року та
вважала, що має право власності на
квартиру, оскільки вона придбана за
кошти ОСОБА_1. Пропозицій від ОСОБА_4 про
розірвання зазначеного договору не
надходило. Крім того, її право на
проживання в новокупленій квартирі
підтверджується нотаріально завіреним
договором від 15.07.1997 року, укладеним між
нею та ОСОБА_4. Згідно з цим договором,
ОСОБА_4 уповноважував її проживати в
АДРЕСА_2, сплачувати комунальні послуги
та передати зазначену квартиру дитині,
яка мала народитися.

20.07.2009 року до квартири по АДРЕСА_2
увірвався ОСОБА_3 з невідомими людьми,
зрізавши двері, і наніс ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 тілесні ушкодження, викинувши
їх із квартири. Ситуація склалася таким
чином, що ОСОБА_1 змушена була відразу ж
викликати працівників міліції, по їх
прибуттю ОСОБА_3 ніби - то пред'явив їм
довіреність від ОСОБА_4 про продаж
квартири, про що вказала у своїх заявах
до прокуратури та міліції. На вимогу
ОСОБА_1, не відразу, однак виїхала
слідчо - оперативна група Подільського
РУ ГУМВС України в м. Києві і не відразу
зафіксувала факт, але всі сусіди були
свідками, як особисті речі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, що знаходилися в квартирі, були
викинуті ОСОБА_3 та особами, яких він
найняв. В подальшому, речі були знищені
а частина - викрадені, при повній
бездіяльності працівників міліції, які
зобов'язані були їх оберігати. У
вищезазначеній квартирі ОСОБА_1
проживала більше 15 років на законній
підставі. В період з 20.07.2009 року і до
теперішнього часу ОСОБА_1 неодноразово
зверталася з письмовими скаргами до
міліції, але на її вимоги ніхто з
посадових осіб не відреагував. Після
всіх цих обставин ОСОБА_1 не ходила на
роботу, оскільки цьому не дозволяв її
стан здоров'я, від наслідків нанесених
тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували на стаціонарному лікуванні
у Київській міській лікарні № 18 в
період з 26.10.2009 р. по 17.11.2009 р. ОСОБА_2
тяжко захворіла після того випадку і
хворіє по сей день, ОСОБА_1 постійно
викликала для неї лікарів, оскільки
тяжкий стан її здоров'я не дозволяв
транспортувати її до лікарні. На жаль,
багаторазові виклики швидкої допомоги,
великі рахунки за ліки вже стали
звичною справою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Крім
того, ОСОБА_2 дістала перелом шийки
кульшового суглобу, у результаті чого
вона перенесла складне операційне
втручання, під час якого втратила
багато крові, а також яке потребувало
багато сил, нервів і коштів. ОСОБА_1
вважає, що її права на отримання права
власності на квартиру порушуються,
оскільки квартира фактично придбана за
її кошти, а ОСОБА_4, пообіцявши
одружитися та подарувати квартиру
спільній дитині, її обдурив. У зв'язку з
вищевикладеним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду за захистом
порушеного права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2
підтримали позов з викладених у ньому
підстав та просили його задовольнити у
повному обсязі.

ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні
позову, посилаючись на його
необґрунтованість та безпідставність.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивачів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,
з'ясувавши всі обставини справи, на
яких ґрунтується позов, суд приходить
до висновку про залишення без
задоволення позову виходячи з
наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
(надалі за текстом - ЦК України)
визначено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією продовжують цивільні права
та обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема ,
є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а
правилами ч. 1 ст. 22 цього Кодексу
встановлено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Статтею 204 ЦК України закріплено
презумпцію правомірності правочину, що
може бути спростована лише нормою
закону чи встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

До суду належних та допустимих доказів
на підтвердження суперечності змісту
укладеного правочину - договору
купівлі - продажу квартири від 24 травня
1995 року, ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, надано не було.
Також, до суду не надано жодного доказу
на підтвердження того факту, що особи,
які вчиняли правочин, не мали
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а волевиявлення
учасників правочину не було вільним і
не відповідало їх внутрішній волі. Крім
того, на доведено, що правочин не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
а відтак правові підстави для
задоволення позову в цій частині
відсутні.

У відповідності до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов
являються неприпустимими, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь - які фактичні
дані на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко - і відеозаписів,
висновків експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3
ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57 - 60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного процесу
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтвердженні певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

До початку розгляду судом справи по
суті, клопотань про долучення до
матеріалів справи, витребовування чи
забезпечення доказів, заяв про виклик
свідків в судове засідання, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до суду не заявлялось.

Враховуючи встановлені судом
обставини, за яких доказів на
підтвердження суперечності змісту
укладеного правочину - договору
купівлі - продажу квартири від 24 травня
1995 року, ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, надано не було,
позовні вимоги пред'явлені до ОСОБА_3
обгрунтовувались вчиненням ним щодо
позивачів неправомірних дій, в той час,
як належних та допустимих доказів
вчинення ОСОБА_3 кримінального
порушення відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
суду надано не було, а відповідно до ч. 4
ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили, або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно - правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

На основі з'ясованих обставин справи,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не знайшли свого підтвердження,
а тому підлягають залишенню без
задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 11, 13, 15, 22, 203, 215, 525 - 526, 1058 ЦК
України, ст. ст. 3, 10, 27 - 30, 57 - 60, 79, 88, 209, 213 -
215, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, про відшкодування шкоди
завданої ушкодженням здоров'ю та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити;

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Гребенюк