У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Демянчук С.В., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю позивача і представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області на рішення
Рівненського міського суду від 3 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Рівненській області про відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 3 грудня 2013 року позов задоволено
частково: стягнуто з Відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Рівненській
області (далі - Управління ДВС) на
користь ОСОБА_1 7 561,75 гривень моральної
шкоди і 114,70 гривень судового збору.

ОСОБА_1 та Управління ДВС подали
апеляційні скарги, де покликалися на
невідповідність висновків суду
обставинам справи і на порушення норм
матеріального й процесуального права.

ОСОБА_1 на обґрунтування своєї
апеляційної скарги зазначав про
неналежність відповідача у справі.
Позов пред'явлено до Управління ДВС,
однак в оскаржуваному рішенні вказано
неіснуючу особу - Відділ державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Рівненській
області. Також відповідачем вважав і
Головне управління Державної
казначейської служби у Рівненській
області, оскільки стягнення моральної
шкоди з Управління ДВС повинно бути
здійснено відповідно до Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
2011 року № 845 (у редакції постанови
Кабінету Міністрів України від 30 січня
2013 року № 45), який містить нормативну
процедуру списання стягнутих з
Управління ДВС грошових коштів.

Вважав не врахованими судом вимоги ст.
17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» та
посилався на міжнародну практику, яка
висловлена у Рішеннях Європейського
суду з прав людини у справах
„Твердохліб проти України", „Ромашов
проти України", „Сокур проти України".
Цими рішеннями встановлено визначення
моральної шкоди із розрахунку 500 Євро
за кожен рік невиконання судового
рішення. Судом визнано обґрунтованість
наданих ним розрахунків відшкодування
моральної шкоди та покликань на чинні
судові рішення Європейського суду,
однак застосовано свою методику
розрахунків, яка суперечить прийнятій
Європейським судом з прав людини і яку
вважав преюдиціальною.

Просив рішення Рівненського міського
суду від 3 грудня 2013 року змінити та
ухвалити нове, яким його позов
задовольнити.

Обґрунтовуючи свою скаргу, Управління
ДВС зазначає про недоведеність ОСОБА_1
причинного зв'язку між тривалим
невиконанням рішення суду та
погіршенням стану його здоров'я, а тому
відповідачем моральної шкоди йому не
завдано. Позивач не пов'язує свою
хворобу з віком, з наявністю негативних
наслідків від політичної ситуації в
країні та впливу факторів
навколишнього середовища, пов'язаних з
аварією на ЧАЕС. Відповідно до
постанови Пленуму Верховного Суду від
31.03.1995 року „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" під моральною
шкодою розуміються втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.
Обов'язковою підставою для деліктної
відповідальності за завдання
моральної шкоди є встановлення
причинного зв'язку між шкодою та
протиправною поведінкою особи.

Однак місцевим судом при ухваленні
рішення неповно досліджено обставини
виникнення підстав захворювання
ОСОБА_1 та не доведено його душевні
страждання.

З цих підстав просить скасувати
рішення Рівненського міського суду від
3 грудня 2013 року та ухвалити нове, яким в
позові відмовити.

У поданих запереченнях ОСОБА_1,
вважаючи оскаржуване рішення
незаконним і необґрунтованим, просив
відхилити апеляційну скаргу
Управління ДВС та задовольнити його
скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
сторін, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційних
скарг.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що невиконанням з вини органів
Державної виконавчої служби судового
рішення про стягнення із боржника на
його користь заборгованості протягом
чотирьох років (2004-2008 роки) та
зволіканням із його виконання упродовж
наступних чотирьох років (2008-2012 роки)
призвело до заподіяння позивачу
моральної шкоди і її відшкодування
потерпілому з Управління ДВС.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 вересня 2013
року визнано протиправною
бездіяльність Управління ДВС по
примусовому виконанню рішення
Рівненського міського суду про
стягнення з Відкритого акціонерного
товариства «Рівненський завод
тракторних агрегатів» на користь
ОСОБА_1 38 639,57 гривень, на виконання
якого видано виконавчий лист № 2-168 від
21 травня 2004 року. Стягнуто з Управління
ДВС на користь ОСОБА_1 1 264,05 гривень у
рахунок відшкодування заподіяної
шкоди.

22 червня 2004 року на підставі заяви
позивача від 4 червня 2004 року державним
виконавцем Відділу державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції відкрито
виконавче провадження по виконанню
зазначеного виконавчого листа.

Як встановлено судом першої інстанції,
примусове виконання здійснювалось
шляхом перерахування ОСОБА_1 сум
заборгованих коштів частками, з
виданням розпорядження, платіжними
дорученнями через установу банку таким
чином: 26.11.2008 року перераховано 1 027,06
гривень; 26.12.2008 року - 898,12 гривень; 06.04.2009
- 2 500 гривень; 02.03.2011 року - 3 914.22 гривень;
13.04.2011 року - 945,44 та 508,27 гривень; 21.04.2011
року - 3 109,75 гривень; 40,40 гривень; 20,20
гривень; 1 737,35 гривень; 40,40 гривень; 4 040
гривень; 40,40 гривень; 1 096,90 гривень;
28.03.2012 року - 948,41гривень; 04.04.2012 року - 121,21
гривень; 24.04.2012 року - 04, 68 гривень; 13.06.2012
року - 10 198,27 гривень; 21.06.2012 року - 13 346,20
гривень.

21 червня 2012 року виконавче провадження
по примусовому виконанню виконавчого
листа №2-168 від 21.05.2004 року закінчено за
повним фактичним виконанням рішення
суду.

Таким чином примусове виконання
здійснювалося протягом 7 років 11
місяців 29 днів, тобто з порушенням
встановлених строків. При цьому
впродовж часу з 4 червня 2004 року по 25
листопада 2008 року рішення суду взагалі
не виконувалося. Фактично виконання
розпочато з 26 листопада 2008 року і
здійснювалося по 21 червня 2012 року.

Зазначені факти місцевим судом вірно
визнані преюдиційними, оскільки
перевірені і з'ясовані постановою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 вересня 2013
року, що набрала законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

При вирішенні спірних відносин судом
обґрунтовано застосовано норми
Законів України «Про виконавче
провадження», «Про державну виконавчу
службу», «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини», а також вірно
враховано практику Європейського суду
з прав людини у справах «Сокур проти
України», «Твердохліб проти України»,
«Ромашов проти України», якими
визначено розмір моральної шкоди через
тривале невиконання рішень суду у
межах 400-600 Євро за кожен рік
бездіяльності державного виконавця.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод вказує
про право кожної особи на розгляд його
справи упродовж розумного строку.

Частина 3 ст. 11 Закону України «Про
державну виконавчу службу» передбачає
відшкодування шкоди, заподіяної
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання
рішення, у порядку, встановленому
законом, за рахунок держави.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає зокрема у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
ступеня вини особи, яка завдала
моральної шкоди, якщо вина є підставою
для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, що мають
істотне значення.

Стаття 1167 цього Кодексу передбачає
відшкодування моральної шкоди,
завданої фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особою, яка її заподіяла,
за наявності її вини.

Необхідною умовою виникнення
відповідальності відшкодувати
заподіяну немайнову шкоду є
неправомірність дій чи бездіяльності
особи, яка заподіяла шкоду, наявність
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою особи і шкодою, вини
заподіювача у спричиненні шкоди.

Як убачається, винність відповідача
полягає у протиправній бездіяльності
державного виконавця при примусовому
виконанні впродовж 2004-2012 років
виконавчого листа № 2-168 від 21 травня 2004
року, внаслідок чого ОСОБА_1 завдано
моральної шкоди.

Тому за таких обставин судом першої
інстанції з урахуванням обставин
справи та виходячи з вимог виваженості
і справедливості правильно визначено
розмір моральної шкоди у 7 561, 75 гривень,
який вирахуваний із застосуванням ст. 8
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2013 рік» щодо мінімальної
заробітної плати, що діяв на час
ухвалення оскаржуваного рішення. При
цьому взято до уваги, що одна
мінімальна заробітна плата, тобто 1 218
гривень, є компенсацією за завдану
моральну шкоду за один рік, або 101, 50
гривень за один місяць, коли примусове
виконання не здійснювалося, а 12
частина, тобто 609 гривень, за один рік,
або 50, 75 гривень за один місяць, коли з
виконанням рішення суду зволікалося.

Щодо покликань ОСОБА_1 про помилковість
зазначення назви відповідача - «Відділ
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Рівненській
області» замість «Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Рівненській
області», то, погоджуючись із
зазначеним фактом, колегія суддів
ураховує те, що ця хиба не призвела до
неправильного вирішення справи і може
бути усунена судом першої інстанції у
встановленому ст. 219 ЦПК України
порядку.

Його доводи про відсутність вказівки
суду про участь у справі
співвідповідача - Головне управління
Державної казначейської служби у
Рівненській області не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи, ця
особа участі в справі не брала. Порядок
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджетів або
боржників, що затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
2011 року №845 (у редакції постанови
Кабінету Міністрів України від 30 січня
2013 року № 45), на який посилається в
апеляційній скарзі позивач, не
передбачає обов'язкової участі органу
Державної казначейської служби
України у справах, де предметом спору
виступають кошти державного чи
місцевого бюджетів. Пункт 1 Порядку
визначає механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників,
прийнятих судами, а також іншими
державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення.

Обчислення ОСОБА_1 розміру моральної
шкоди, виходячи із аналогічної
практики Європейського суду з прав
людини у справах «Твердохліб проти
України», «Ромашов проти України» і
«Сокур проти України», приблизно в 500
Євро за кожен рік невиконання судового
рішення не може бути застосоване до
спірних відносин. В Україні діє
нормативна система права, а не судовий
прецедент, а тому виходити виключно із
вказаного розміру моральної шкоди при
вирішенні спірних відносин з
урахуванням обставин справи та
фінансово-економічної ситуації в
державі суд не зобов'язаний.

Не можна погодитися через їх
необґрунтованість і з доводами
апеляційної скарги Управління ДВС про
недоведеність наявності моральної
шкоди.

Інші покликання Управління ДВС про
відсутність причинно-наслідкового
зв'язку між бездіяльністю державного
виконавця і заподіянням моральної
шкоди позивачу на увагу також не
заслуговують.

Підставою для залишення апеляційних
скарг без задоволення відповідно до ч. 1
ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області відхилити, а рішення
Рівненського міського суду від 3 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
С.В.Демянчук

С.П.Ковалевич