Справа №489/7816/13-ц 20.01.2014 20.01.2014 20.01.2014
Провадження №22-ц/784/201/14
Головуюча першої інстанції: Тихонова
Доповідач апеляційного суду: Галущенко
У Х В А Л А

Іменем України

2014 р., січня місяця, 20 дня
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної
Н.В.

Серебрякової
Т.В.

із секретарем: Шпонарською
О.Ю.

з участю

представників:

позивачки - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21. 11.2013 р., у справі за

позовом

ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про визнання їх такими, що
втратили право користування квартирою,
виселення, зняття з реєстраційного
обліку та вселення,

встановила:

17.09.2013 р. ОСОБА_8 звернулася з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про
визнання їх такими, що втратили право
користування квартирою, виселення,
зняття з реєстраційного обліку та
вселення.

Позивачка зазначала, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1, яку
придбала на прилюдних торгах від 02.08.2013
р., отримавши свідоцтво про право
власності від 06.08.2013 р. та
зареєструвавши в той же день свої
майнові права.

Посилаючись на те, що відповідачі
безпідставно займають зазначене
житлове приміщення та створюють їй
перешкоди з реалізації права
власності, позивачка просила про
задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 21. 11.2013 р. позовні
вимоги ОСОБА_8 задоволено.

Цим рішенням постановлено про
виселення відповідачів з АДРЕСА_1 та
вселення позивачки в зазначене житлове
приміщення.

В задоволенні решти вимог
позивачці відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі
ставлять питання про скасування
рішення в частині задоволених вимог і
ухвалення в цій частині нового про
відмову у задоволенні позову у повному
обсязі, посилаючись на те, що судом
невірно застосовано норми
процесуального та матеріального права,
а саме не враховано, що ними оспорені у
судовому порядку, як підстави набуття
права власності позивачки на спірне
житлове приміщення, так і підстави
звернення стягнення на спірну
квартиру.

Перевіряючи законність та
обгрунтованність рішення суду першої
інстанції в межах оскарження,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

В тому випадку, коли об'єктом
права власності є квартира, щодо якої
власнику створюються перешкоди для
проживання у ній, останній має право на
усунення перешкод у спосіб,
визначений ст 109 ЖК України, тобто
шляхом виселення.

З матеріалів справи вбачається,
що АДРЕСА_1 належала на праві власності
ОСОБА_5, який передав її в іпотеку за
договором з АТ «Кредит банк (Україна)».
Останній переуступив своє право вимоги
до ОСОБА_5 за договором ТОВ «Кредекс
Фінанс»

В подальшому за заявою нового
кредитора приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу від 26.07.2011 р. було вчинено
виконавчий напис про звернення
стягнення на предмет іпотеки внаслідок
чого квартира була передана на
прилюдні торги, переможцем яких стала
позивачка, отримавши за їх
результатами свідоцтво про право
власності від 06.08.2013 р. та
зареєструвавши в той же день свої
майнові права. ( а. с. 10-13)

Матеріали справи не містять
доказів того, що зазначене свідоцтво,
чи самі прилюдні торги є недійсними.

Відповідно до приписів ст. 391 ЦК
України та ст. 109 ЖК України, власник
житлового приміщення, придбаного за
результатами звернення стягнення на
іпотечне майно, має право вимагати
виселення осіб, які неправомірно його
займають після письмового
попередження про виселення.

Суд повно та всебічно дослідив
зазначені обставини справи, дав
належну юридичну оцінку наданим
доказам і встановивши факт порушення
прав власника та виконання ним вимог
закону про попередження осіб щодо
необхідності виселення, прийшов
правильного висновку про наявність
підстав для виселення відповідачів,
постановивши з цього питання законне
та обґрунтоване рішення.

При цьому суд правильно виходив з
того, що відповідачі не є членами сім'ї
нового власника та займають спірне
житлове приміщення без належних
підстав.

Доводи апелянтів про наявність
судового рішення щодо визнання
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню та оспорювання у
судовому порядку підстав набуття права
власності позивачки на спірне житлове
приміщення не заслуговують на увагу,
оскільки суд обгрунтовано виходив з
презумпції чинності правових
наслідків, які виникають з правочину,
адже відповідно до приписів ст. 204 ЦК
правочин вважається дійсними, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги
також не можуть бути враховані при
перегляді рішення місцевого суду,
оскільки його висновків не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
та ОСОБА_7- відхилити, а рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21. 11.2013 р. - залишити без
зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але з цього часу на протязі двадцяти
днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І.Галущенко

Судді:
Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова