АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/602/14
Головуючий у 1-ій інстанції
Категорія 46 суддя
суддя Повєткін В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 р. Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна
В.В.

суддів: Рудь В.В.,
Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Чергенець С.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виключення з актового запису
відомостей про батьківство, -

В с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про виключення
з актового запису відомостей про
батьківство посилаючись на те, що
деякий час проживав разом з
відповідачем без реєстрації шлюбу, на
прохання відповідача визнав своє
батьківство щодо її сина ОСОБА_3, але
наразі має сумніви щодо свого
батьківства, оскільки дитина зовсім на
нього не схожа. Він пропонував
відповідачу зробити генетичну
експертизу, але відповідач
відмовилась. Він проживає окремо від
дитини, не надає матеріальної допомоги,
взагалі не спілкується з дитиною.
Просив суд виключити з актового запису
про народження ОСОБА_3 відомості про
нього як батька, зобов'язати ВД РАЦС по
м. Павлограду Павлоградського МУЮ у
Дніпропетровській області внести
відповідні зміни до актового запису
(а.с.2-3).

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено
(а.с.72-73).

В апеляційній скарзі (а.с.27-29) ОСОБА_1
просив рішення суду скасувати, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги, оскільки:

- суд не звернув уваги на те, що
відповідач відмовилась від проведення
запропонованої позивачем генетичної
експертизи;

- висновок суду щодо не поширення дії
ст.136 СК України у зв'язку з тим, що
правовідносини виникли до вступу в
силу кодексу, є необґрунтований,
оскільки правовідносини щодо
оспорювання батьківства виникли між
сторонами у 2010 році коли кодекс вже
вступив в силу;

- суд ухвалюючи рішення порушив права
позивача, оскільки він змушений
сплачувати аліменти на чужу дитину.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
скарга є необґрунтованою і не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції встановив,
що органом реєстрації актів цивільного
стану на підставі заяви позивача
зроблено запис щодо визнання його
батьком дитини в 2002 році, а тому
правовідносини щодо цього запису
врегульовані нормами КрШС України, за
ст.56 якого позивач протягом року після
внесення запису про його батьківство
цей запис не оспорив.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не в
повній мірі відповідає вимогам закону
та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.56 КпШС України
особа, записана як батько або як мати
дитини в книзі записів народжень або
особа, яка фактично є батьком дитини, в
разі смерті матері чи позбавлення її
батьківських прав має право оспорити
проведений запис протягом року з того
часу, коли їй стало або повинно було
стати відомо про проведений запис.

За змістом цієї норми право особи
оспорити запис про своє батьківство
обмежено одним роком з того часу, коли
їй стало або повинно було стати відомо
про проведений запис у разі смерті
матері чи позбавлення її батьківських
прав.

Як вбачається зі справи, на цей час
матір дитини не померла, батьківських
прав вона не позбавлена.

А тому у суду першої інстанції відсутні
підстави для застосування положень
ст.56 КпШС України.

Відповідно до ч.2 ст.56 КпШС України
oсоба, записана батьком дитини за її
заявою або за спільною заявою з матір'ю
дитини, не має права оспорювати
батьківство, якщо в момент подачі заяви
їй було відомо, що вона фактично не є
батьком цієї дитини.

В матеріалах справи відсутні відомості
про те, що в момент подачі заяви про
запис його батьком дитини відповідача
позивачу було відомо, що він фактично
не є батьком цієї дитини.

Отже слід визнати, що відповідно до
приписів ст.56 КпШС України, на які
послався суд першої інстанції,
відсутні підстави для відмови у позові
про виключення з актового запису
відомостей про батьківство.

З пояснень сторін вбачається, що
сумніви щодо батьківства та спір з
цього приводу між сторонами виник в 2010
році, з відповідним позовом позивач
звернувся до суду в 2013 році.

Отже спірні правовідносини щодо
оспорювання запису про батьківство
мають регулюватися нормами СК України.
заява про визнання себе батьком дитини

Відповідно до ч.1 ст.136 СК України особа,
яка за її заявою записана батьком
дитини, має право оспорити своє
батьківство, пред'явивши позов про
виключення запису про нього як батька з
актового запису про народження дитини.

Відповідно до ч.2 ст.136 СК України суд
постановляє рішення про виключення
відомостей про особу як батька дитини з
актового запису про її народження лише
у разі доведення відсутності кровного
споріднення між особою, яка записана
батьком, та дитиною.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Тому визнання відповідачем позовних
вимог та її пояснення про те, що позивач
не є батьком її дитини, не можуть бути
визнані допустимими доказами у справі
про оспорювання батьківства.

В суді апеляційної інстанції позивачу
та його представнику роз'яснено право
на подання клопотання про призначення
відповідної експертизи та оголошено
перерву у справі для визначення своєї
позиції з цього питання.

В наступне судове засідання таке
клопотання подане не було, позивач не
з'явився, а представник позивача
заявив, що не вважає потрібним
проведення експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суд доказів на
підтвердження своїх позовних вимог.

З огляду на це колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги про
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції є безпідставними.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень,
наведених в п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку», апеляційний суд
ухвалює рішення про зміну рішення суду
першої інстанції у випадку, якщо
помилки у такому рішенні стосуються
фактичної сторони справи чи правового
обґрунтування рішення.

Тому рішення суду першої інстанції
слід змінити в частині обґрунтування
відмови у задоволенні позову.

У зв'язку з викладеним і керуючись
ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесу
ального кодексу України, апеляційний
суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року змінити
в частині обґрунтування відмови у
задоволенні позову.

В решті рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року -
залишити без змін, а апеляційну скаргу
ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: