Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2014 року Іванківський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої -
судді Тетервак Н.А.,

при секретарі -
Німченко Н.Ю.,

за участю позивачки - ОСОБА_1.

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Іванків справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним заповіту та свідоцтв про
право на спадщину, визнання права
власності на ? частину земельної
ділянки та її поділ,

В С Т А Н
О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом
до відповідача про визнання
недійсним заповіту та свідоцтв про
право на спадщину, визнання права
власності на ? частину земельної
ділянки та її поділ.

Позивачка посилається нк те,що з 29
травня 1979 року по 27 серпня 2008 року
перебувала у шлюбі з ОСОБА_3.

Шлюб їх було розірвано 27.08. 2008 року. В
тому само процесі було розділено їх
житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1, що був їх спільною сумісною
власністю.

Крім вказаного житлового будинку їй
та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
власності належала земельна ділянка
площею 0,0643 га, яка розташована біля
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

На дану земельну ділянку, на підставі
рішення 23 Сесії 4-го скликання
Іванківської селищної ради Київської
області №23/981 на ім.»я ОСОБА_3 видано
Державний акт на право на земельну
ділянку Серії ЯБ№300992.

До розірвання шлюбу та після розділу
житлового будинку вони з ОСОБА_3 ,по
домовленості, користувалися спільно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, про який
їй стало відомо в жовтні 2013 року, яким
все своє майно і вказану земельну
ділянку заповів ОСОБА_2.

12.10. 2013 року Іванківською районною
державною нотаріальною конторою
відповідачці ОСОБА_2 видано свідоцтво
про право на спадщину за
заповітом,реєстровий №2292 та свідоцтво
про право на спадщину на земельну
ділянку,на якій розташовано її
житловий будинок,в тім числі і на ту
частину земельної ділянки,на якій
розташована її частина житлового
будинку .

Вогна вважає,що відповідно до ч.1 ст. 155
Земельного кодексу України вказаний
заповіт та видане відповідачці
свідоцтво про право на спадщину на
земельну ділянку порушує її права щодо
частини вказаної земельної ділянки, а
тому їх слід визнати недійсними.

Відповідно до ч.4 ст. 89 Земельного
кодексу України співвласники
земельної ділянки,що перебуває у
спільній сумісній власності,мають
право на її поділ або на виділення з
неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у
спільній сумісній власності з
виділенням частки співвласника, може
бути здійснено за умови попереднього
визначення розміру часток, які є
рівними, якщо інше не передбачено
законом або не встановлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного
кодексу України у разі поділу майна,що
є об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Позивачка просить визнати недійсним
заповіт ОСОБА_3 в частині спадкування
ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину від 12 жовтня 2013
року(реєстраційний №2293) на вказану
земельну ділянку, видане ОСОБА_2 в
Іванківській районній державній
нотаріальній конторі.

Визнати за нею, ОСОБА_1, право власності
на ? частину земельної ділянки по
АДРЕСА_1 та виділити її в натурі.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позов. Вона пояснила, що
нічого не розуміється в юридичних
питаннях, представника теж у неї немає,
але вона хоче,щоб її частина житлового
будинку стояла на конкретній землі, а
не « висіла» у повітрі.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не
визнала. Суду пояснила, що згодна, що
ОСОБА_1 має право на землю, яка
знаходиться біля будинку, але лише на
ту земельну ділянку, якою вона
користується фактично. На сьогоднішній
день вона звернулася в землевпорядні
органи, щоб цю земельну ділянку
переоформити на ОСОБА_1

Вислухавши позивачку, відповідачку,
вивчивши матеріали справи, суд прийшов
до наступного.

З копії Державного акту на право
власності на земельну ділянку Серії ЯБ
№300992 слідує,що ОСОБА_3, який проживає в
АДРЕСА_1,на підставі рішення
Іванківської селищної ради від 15.11. 2005
року(23 сесії 4 скликання №23/981) є
власником земельної ділянки площею 0,0643
га, яка розташована в АДРЕСА_1. Цільове
призначення земельної ділянки-
будівництво та обслуговування
житлового будинку. Акт зареєстровано в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за №51.

Позивачка посилається на те, що
вказана земельна ділянка є спільною
сумісною власністю подружжя, а тому їй
має належати ? частина спірної
земельної ділянки.

З копії свідоцтва про розірвання
шлюбу Серії НОМЕР_1 слідує,що ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 шлюб розірвали 27 серпня 2008
року.(а.с.8)

Свідоцтво про одруження в матеріалах
справи відсутнє, проте,з рішення
Іванківського районного суду від 25.07.
2008 року слідує,що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в
шлюбі перебували з 29.05.1979 року.( а.с. 5).

Даний факт ніхто із сторін не оспорює.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу,належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того,що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства,догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку(доходу.).

Отже, відповідно до ст.60 СК спільною
сумісною власністю подружжя є майно,
яке ними набуте за рахунок їх доходів.

Як слідує з Державного акту на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_3
став власником не шляхом
цивільно-правових відносин(купівлі),а
на підставі рішення Іванківської
селищної ради,тобто, безоплатно. З
цього слідує,що земельна ділянка
придбана не за спільні кошти подружжя.

Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня
2004 року №7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних спорів»,відповідно
до положень ст.ст.81,116 Земельного
кодексу України окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, набуте подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок,будівля,споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі проділу
будинку,будівлі,споруди між подружжям
та виділу конкретної частини
будинку,будівлі,споруду до особи, яка
не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку,будівлі, споруди у
відповідності до статей 120 ЗК,377 ЦК.(в
ред.. від 19.10.2010р.№2).

З копії Заповіту від 03.07. 2012 року
слідує,що ОСОБА_3,який народився
ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Термахівка
Іванківського району Київської
області, на випадок своєї смерті все
своє майно, де б воно не було і з чого б
не складалося, і взагалі все, що на день
смерті буде йому належати і на що за
законом він матиме право,заповідає
ОСОБА_2.( а.с. 22).

Зі змісту заповіту не вбачається, що
ОСОБА_3 заповідач ОСОБА_2 конкретну
земельну ділянку, а саме: земельну
ділянку площею 0,0643 га,що знаходиться в
АДРЕСА_1, а лише вказує,що заповідає все
належне йому майно.

Отже, підстав для скасування заповіту
підстав немає.

Позивачка вважає,що частина із спірної
ділянки,що знаходиться під забудовою,
належить їй в розмірі ? частини, як
спільне майно подружжя.

З матеріалів справи слідує,що спірна
ділянка знаходиться в АДРЕСА_1.
Позивачці належить право власності на ?
частину житлового будинку по АДРЕСА_1,
який їй виділено як частина із спільної
сумісної власності подружжя рішенням
суду від 25 липня 2008 року, визнано за
позивачкою право власності на ? частину
будинку, тому вона вправі
претендувати на ? частину земельної
ділянки під забудовою, проте, не як на
спільну сумісну власність, відповідно
до ст. ст. 89, 155 ЗУ України,, а на підставі
ст.ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Оскільки право заявляти позов ,
змінювати: збільшувати чи зменшувати
розмір позовних вимог, змінювати
предмет позову та підставу позову
належить лише позивачу, суд не вправі
виходити за межі заявлених вимог, в
позові слід відмовити.

На підставі ст. 60 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК
України, керуючись ст.ст. 10,60, 88,209-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И
В:

ОСОБА_1 в позові відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
через Іванківський районний суд на
протязі 10 днів з часу проголошення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження, а
в разі подачі апеляції - після
прийняття рішення апеляційним судом.

Суддя: