Справа № 353/1552/13-ц
Провадження № 22-ц/779/151/2014
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна У.Ю.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої-судді Шалаути Г.І.,

суддів: Матківського Р.Й.,
Ковалюка Я.Ю

секретаря Вилки І .В.

з участю: апелянта ОСОБА_2,
його представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Тлумацького районного суду від
03 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним
позовом до відповідача, мотивуючи
вимоги тим, що 29 травня 2013 року позичив
відповідачу ОСОБА_2 2000 доларів США до
20.06.2013 року. На підтвердження укладення
договору позики 29.05.2013 року відповідач
дав йому письмову розписку, яку написав
власноручно в його присутності та в
присутності двох свідків - ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які є знайомими позивача. Проте,
у встановлений строк до 20.06.2013 року
відповідач боргу не повернув.
Посилаючись на ч.2 ст. 1047 та ч.1 ст. 1049
Цивільного кодексу України та
Цивільного кодексу та зважаючи на курс
долара США 799,30 грн. за 100 доларів на день
подачі позову, просив стягнути з ОСОБА_2
на свою користь 15986 (п'ятнадцять тисяч
дев'ятсот вісімдесят шість) гривень та
судові витрати.

Рішенням Тлумацького районного суду
від 3 грудня 2013 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
заборгованість за договором позики від
29.05.2013 року в сумі 15986 (п'ятнадцять тисяч
дев'ятсот вісімдесят шість) гривень та
витрати понесені по сплаті судового
збору в сумі 229 (двісті двадцять дев'ять)
гривень 40 копійок.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на те, що суд неповно, невсесторонньо
дослідив обставини справи, не дав
оцінки його запереченням проти позову
та наявності між ним та позивачем
іншого спору, який виник у березні 2013
року з приводу ніби-то неналежного
виконання робіт у 2008 році щодо покриття
даху будинку, які він разом з бригадою
людей виконував у позивача за усним
договором та за виконання яких отримав
гроші, які позивач у березні 2013 році
вимагав повернути. Оскільки жодних
претензій щодо неякісного виконання
робіт після їх виконання позивач не
заявляв, то він відмовився повертати
гроші, а той 29.05.2013 року в присутності
зазначених свідків під погрозою
застосування фізичного насильства
змусив його написати розписку про
позику грошей, яких він насправді не
позичав. Про застосування до нього
таких погроз відповідач в органи
міліції не звертався. А позивач
звернувся в міліцію про порушення
кримінальної справи відносно нього по
факту шахрайства, яке ніби-то мало
місце, однак в порушенні кримінальної
справи було відмовлено через наявність
цивільно-правових відносин. Апелянт
вважає, що суд допустив порушення норм
процесуального права, неправильно
встановив обставини справи, не
роз'яснив йому його право на подачу
зустрічного позову та постановив
незаконне рішення. Апелянт просив
рішення суду скасувати, постановити
нове, яким вийти за межі позову та
визнати договір позики недійсним.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши їх доказами, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
судом встановлено, що між сторонами
виникли боргові зобов'язання, які
відповідач не виконує.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України
визначено зміст договору позики. За
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові )
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 29 травня 2013 року
між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір позики, що
підтверджується розпискою від 29.05.2013
року (а.с. 3), за якою відповідач отримав
в борг від позивача 2000 доларів США.
Відповідно до розписки відповідач
зобов'язувався повернути борг до 20.06.2013
року, однак боргу не повернув.
Заперечення відповідача належними
доказами не обґрунтовано, в органи
міліції заяви про спонукання його
позивачем до виконання боргових
зобов'язань ним не подано ні в день
написання письмової розписки, ні
пізніше, також ним не заявлено
зустрічного позову про визнання
договору позики недійсним, а тому
клопотання про відмову у допиті
свідків з боку відповідача, які могли
підтвердити про застосування
фізичного впливу до відповідача, суд
першої інстанції обґрунтовано
відхилив.

Приймаючи рішення по справі, суд
виходив з того, що згідно вимог ч. 2 ст.
1047 ЦК України письмова розписка є
належним та допустимим доказом на
підтвердження укладання договору
позики та його умов.

Відповідачем належні та допустимі
докази на підтвердження того, що
грошові кошти насправді не були
отримані ним від ОСОБА_4 та про те, що
розписка була написана ним проти його
справжньої волі внаслідок
застосування до нього фізичного чи
психічного тиску з боку позивача або з
боку інших осіб, суду не були надані, а
тому суд дійшов вірного висновку, що
між сторонами виникли боргові
зобов'язання.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідач визнав, що в правоохоронні
органи він із заявою про вчинення щодо
нього насильства зі сторони ОСОБА_4 чи
інших осіб в день написання розписки
(29.05.2013 р.) чи після її написання не
звертався. Крім цього, відповідач
підтвердив пояснення позивача про те,
що саме за заявою позивача щодо
нього-відповідача було порушене
кримінальне провадження по факту
шахрайства, яке пізніше було закрите в
зв'язку з наявністю цивільно-правових
відносин.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог чинного законодавства, в даному
випадку розписки позичальника.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
грошові кошти у такій самій сумі, що
були передані йому, у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Проте по даний час відповідач не
виконав обов'язку по поверненню коштів
в розмірі 2000 доларів США., що в
перерахунку за офіційним курсом НБУ
становить 15986 грн., а тому колегія
погоджується з висновками суду, що
такий борг підлягає стягненню.

Статтею 612 ЦК України визначено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не виконав
зобов'язання у встановлений договором
строк.

З огляду на викладене, колегія прийшла
до висновку, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором позики є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню. Підстав для скасування
рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду від
3 грудня 2013 року року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Г.І. Шалаута

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Р.Й. Матківський