АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/627/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 19 вересня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, Державного
управління справами, ОСОБА_3, треті
особи: Орган опіки та піклування
Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації, Державне
підприємство «Укрінвестбуд»,
Комунальне підприємство «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна»,
Реєстраційна служба головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання частково недійсним свідоцтва
та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4,
Державного управління справами,
ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та
піклування Дарницької РДА в м. Києві,
Державне підприємство «Укрінвестбуд»,
КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
Реєстраційна служба ГУЮ у м. Києві про
визнання частково недійсним свідоцтва
та визнання права власності. З
врахуванням уточнень просили визнати
частково недійсним свідоцтво серії КВ
№000037 від 12.09.2001 видане Державним
управлінням справами України
Президента України про право власності
на квартиру АДРЕСА_1, а також визнати за
кожною з них право власності 22/100 частки
квартири АДРЕСА_1

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року позов
задоволено: визнано частково недійсним
свідоцтво серії КВ №000037 від 12.09.2001
видане Державним управлінням справами
України Президента України про право
власності на квартиру АДРЕСА_1; визнано
за ОСОБА_5 право власності на 22/100 частки
квартири АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_6
право власності на 22/100 частки квартири
АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 і ОСОБА_6 по 406 грн.
сплачених судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_4, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. Зазначає, що на
момент оформлення та нотаріального
посвідчення права власності на
квартиру АДРЕСА_1, вимог з боку членів
сім'ї, нотаріально завірених
додаткових угод, приписів державних
органів реєстрації Реєстраційної
служби ГУЮ у м. Києві, органу опіки
Дарницької РДА у м. Києві, нотаріату,
щодо права власності на квартиру,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заявлено не було.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4
підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Представник позивачів та відповідач
ОСОБА_3 в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували за її безпідставністю та
необґрунтованістю і просили рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість ухвали в
межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем ОСОБА_4 було порушено
права позивачів на право власності на
частку у спірній квартирі.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що на підставі свідоцтва про
право власності на житло, видане
органом приватизації державного
житлового фонду Старокиївського
району м. Києва від 18.08.1994, позивачі
ОСОБА_5 ОСОБА_6, а також їхня мати,
відповідач по даній справі, ОСОБА_3
отримали у власність шляхом
приватизації 33/100 частин квартири
АДРЕСА_2. Відповідно до договору міни
від 22.11.1997 дані частки квартири було
обміняно на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_3, отримавши право власності на
неї в рівних долях, а її - за договором
міни від 13 березня 1997 року обміняли на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_4
загальною площею 72,9 м2, жилою площею 41,7
м2. В даній квартирі позивачі проживали
однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_4

18.07.2001 між ОСОБА_4 та ДП «Укрінвестбуд»
Державного управління справами
Президента було укладено
інвестиційний договір № 24-КВ про
участь у фінансуванні будівництва 4-х
кімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 113,9 м2 і житловою площею 63,2м2 на
суму 184 518 грн., в рахунок сплати за яким
було продано квартиру, яка належала на
праві спільної власності позивачам
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які на той час були
неповнолітніми, а також відповідачці
ОСОБА_3 Згідно діючого на момент
укладення інвестиційного договору
законодавства вищевказаний продаж був
можливий лише за згодою органу опіки та
піклування і за умови придбання
неповнолітнім дітям у власність
житлової площі не менше, ніж перебувала
у їхній власності до цього.

Згідно листа № 135 від 03.09.2001, наданого
підприємством-забудовником в
опікунську раду Дарницького району,
було підтверджено укладення договору
та зазначено що «сім'ї ОСОБА_4 (дружина
ОСОБА_3, неповнолітні діти: дочка
ОСОБА_6-ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_2) буде оформлене свідоцтво
про право власності на вказану
квартиру. Права дітей не будуть
ущемлені». На підставі зазначено вище
листа, 06.09.2001 Дарницькою РДА у м. Києві у
відповідності до ст.ст. 78, 145 Кодексу
України про шлюб та сім'ю України, ст. 13
ЦК України та на підставі протоколу №19
від 05.09.2001 р. засідання опікунської ради
Дарницької районної державної
адміністрації м. Києва, було видане
розпорядження №535, яким наданий дозвіл
ОСОБА_3, діяти від імені її
неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6
при продажу належної їм квартири у
зв'язку з придбанням квартири за
адресою: АДРЕСА_1. В даному
розпорядженні також було зазначено, що
майнові інтереси неповнолітніх дітей
при цьому порушені не будуть. На
підставі цього розпорядження, ОСОБА_3,
діючи від імені неповнолітніх дітей
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, уклала договір
купівлі-продажу належної їм на праві
спільної часткової власності квартири
під АДРЕСА_4.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_3,
які не заперечувались відповідачем
ОСОБА_4, отримані від вищевказаного
продажу кошти, були передані
відповідачу ОСОБА_4 для оплати
придбання квартири за інвестиційним
договором і оформлення права власності
на всіх. Однак всупереч вимогам
законодавства, порушуючи право
позивачів на частку в квартирі АДРЕСА_1,
ОСОБА_4 оформив право власності на всю
квартиру лише на себе, отримавши 12.09.2001
свідоцтво про права власності на
квартиру.

Згідно діючого на той час
законодавства та розпорядження
Дарницької РДА у м.Києві кожна з
позивачок повинна була отримати право
власності не менше ніж на 24,9 м.кв.
загальної площі (74,5:3) або 22/100 частки в
даній квартирі.

З огляду на викладене є безпідставними
доводи апеляційної скарги щодо
відсутності у позивачів законних
підстав для визнання частково
недійсним свідоцтва та визнання права
власності на частку квартири.

Так, відповідно до ст. 112 ЦК України
майно може належати на праві спільної
власності двом чи кільком громадянам.
Розрізняється спільна власність з
визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток
(сумісна власність). Стаття 113 ЦК
України визначає, що володіння,
користування, розпорядження майном при
спільній частковій власності
провадиться за згодою всіх учасників, а
при відсутності згоди - спір
вирішується судом.

Статтею 2 Закону України «Про
власність», який діяв на момент
виникнення правовідносин,
встановлював, що право власності в
Україні охороняється законом і Держава
забезпечує стабільність правовідносин
власності. Кожен громадянин в Україні
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися майном особисто або
спільно з іншими.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону країни «Про
власність» майно може належати на
праві спільної (часткової або сумісної)
власності громадянам, юридичним особам
і державам. Відповідно ч. 1 ст. 17 даного
закону, майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Однак, всупереч вимогам законодавства,
порушуючи право позивачів на частку в
квартирі, ОСОБА_4 оформив право
власності на всю квартиру лише на себе,
отримавши 12.09.2001 свідоцтво про право
власності на квартиру.

Крім того, відповідач своїми діями
порушив права своїх неповнолітніх
дітей, оскільки згідно ст. 27 Конвенції
«Про права дитини», кожна дитина має
право на рівень життя, необхідний для
її фізичного, розумового, духовного,
морального та соціального розвитку.
Батьки або інші особи, які виховують
дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини. При цьому, у
відповідності до ч. 1 ст.18 даної
Конвенції, повинен бути забезпечений
принцип загальної та однакової
відповідальності обох батьків за
виховання і розвиток дитини. Батьки або
у відповідних випадках законні опікуни
несуть основну відповідальність за
виховання і розвиток дитини. Найкращі
інтереси дитини є предметом їх
основного піклування.

Продаж квартири АДРЕСА_4 була можливою
лише за згодою обох батьків і за умови
придбання у власність іншого житла не
менше, ніж попереднє. Таким чином
відповідач ОСОБА_4 взяв на себе
зобов'язання по оформленню на кожного з
позивачів, права власності на частину
квартири АДРЕСА_1 у розмірі не меншому,
ніж у них був у попередній квартирі,
оскільки, тільки за таких умов не були б
порушені їхні майнові права. Однак,
відповідач ОСОБА_4, порушив взяті на
себе зобов'язання оформивши на себе
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
незаконно отримавши у власність 44/100
частки, що складало по 40 593 грн. 94 коп.,
які повинні були належати позивачам на
підставі закону та розпорядження
Дарницької РДА у м. Києві.

Згідно норми Кодексу України про шлюб
та сім'ю, діючого на момент виникнення
правовідносин, визначено, що якщо у
неповнолітніх є належне їм майно,
батьки управляють ним як опікуни і
піклувальники без спеціального на те
призначення, але з додержанням
відповідних правил про опіку і
піклування. Опікун не вправі без
дозволу органів опіки і піклування
укладати угоди, а піклувальник - давати
згоду на їх укладення, якщо вони
виходять за межі побутових. Такими
угодами, зокрема, є договори, що
потребують нотаріального посвідчення
і спеціальної реєстрації, відмова від
належних підопічному майнових прав,
поділ майна, поділ або обмін жилої
площі, видача письмових зобов'язань
тощо. У разі виникнення спільної
власності батьків і дітей
правовідносини щодо цієї власності
регулюються на загальних підставах
Цивільним кодексом України.

Продаж належної позивачам та
відповідачу ОСОБА_3 в рівних долях на
праві власності квартири АДРЕСА_4 була
можливою лише за згодою обох батьків і
за умови придбання у власність іншого
житла не менше, ніж попереднє. Таким
чином відповідач ОСОБА_4 взяв на себе
зобов'язання по оформленню на кожну з
позивачів, права власності на частину
квартири АДРЕСА_1 у розмірі не меншому,
ніж у них був у попередній квартирі,
оскільки тільки за таких умов не були б
порушені їхні майнові права.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного та обґрунтованого
висновку про порушення відповідачем
ОСОБА_4 прав позивачів на право
власності на частку у спірній квартирі.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено, відтак доводи апеляційної
скарги щодо неправильного
застосування норм матеріального права
та неповного з'ясування обставин, що
мають значення для справи є
безпідставними, висновків суду не
спростовують та на законність рішення
не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді