інстанції Шовкопляс О.П. Провадження №
22-ц/780/104/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

23 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Сержанюка А.С., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 19 квітня 2013 року у справі:

- за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
кредитним договором;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит», треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору іпотеки та зобов'язання
вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси
і кредит» звернувся до суду із вказаним
вище позовом, який надалі уточнив і
мотивував тим, що 2 листопада 2007 року
між банком і відповідачкою ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір та
додаткову угоду до договору, згідно
яких банк надав позичальниці кредит на
споживчі цілі в розмірі 285325 гривень з
терміном погашення 27 лютого 2015 року із
розрахунку 15,5 % річних, а відповідачка
зобов'язалася повернути отриманий
кредит та сплатити відсотки за його
користування. Поручителями
позичальниці за кредитним договором є
відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1, які за
договорами поруки від 2 листопада 2007
року зобов'язалися відповідати перед
банком за виконання позичальницею
зобов'язань по поверненню кредиту. Крім
того, в забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
банком і позичальницею ОСОБА_2 2
листопада 2007 року укладено договір
іпотеки, згідно якого остання передала
в іпотеку належне їй майно: квартиру
АДРЕСА_1.

Вказував, що за умовами кредитного
договору позичальниця ОСОБА_2 мала
повертати кредит щомісячними
платежами, однак не виконує цих
обов'язків має прострочену
заборгованість. Посилаючись на ч.2
ст.1050, ст.1054 ЦК України та умови
кредитного договору, просив стягнути
достроково солідарно з відповідачів на
користь банку кредитні кошти станом на
8 серпня 2012 року в розмірі 691540,57 грн., з
яких 210751,41 грн. - розмір кредиту, 121094,91
грн. - відсотки, 9555,94 - комісія, 450138,31 -
пеня, та судові витрати.

У вересні 2013 року ОСОБА_2 подала
зустрічний позов, де просила визнати
недійсним договір іпотеки квартири
АДРЕСА_1, укладений між нею і банком 2
листопада 2007 року, і зобов'язати ПАТ
«Банк «Фінанси та кредит» вчинити дії.
Вимоги мотивувала тим, що рішенням
Білоцерківського міськрайоного суду
від 10 квітня 2012 року їй було відмовлено
у позові до ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит» про визнання недійсним
укладеного між нею 2 листопада 2007 року
кредитного договору.

Ухвалюючи це рішення, суд прийшов
до висновків, що даний правочин не є
укладеним. Вказувала, що поскільки
неукладений правочин не створює
юридичних прав і обов'язків, то він не
може бути підставою для виникнення
відносин щодо його забезпечення
іпотекою, у зв'язку з чим договір
іпотеки слід визнати недійсним.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 19 квітня 2013 року первісний позов
банку задоволено частково, стягнуто
солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на
користь банку борг в розмірі 522004 гривні
08 коп. та судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 (поручитель) подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову ПАТ
«Банк «Фінанси та кредит» про
стягнення боргу, а зустрічний позов
ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Учасники справи, в тому числі
відповідачі і апелянт ОСОБА_1 належним
чином повідомлені про час розгляду
справи, що стверджується
повідомленнями про вручення судових
повісток, до суду не з'явилися, їх
неявка відповідно до ст.305 ЦПК України
не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк
«Фінанси і кредит», суд обгрунтовував
свої висновки тим, що позичальниця
ОСОБА_2 не виконує передбачених
кредитним договором обов'язків по
поверненню кредиту шляхом внесення
щомісячних платежів і має прострочену
заборгованість, що у свою чергу
відповідно до закону та умов
кредитного договору є підставою для
дострокового стягнення на користь
банку суми кредиту в повному обсязі із
позичальниці і обох поручителів
солідарно.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним
договором банк зобов'язується надати
грошові кошти позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники. Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що 2 листопада 2007
року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит»
(в даний час ПАТ) і відповідачкою ОСОБА_2
було укладено кредитний договір з
послідуючими додатковою угодою від від
16 вересня 2008 року, згідно якого
відповідачка отримала в банку на
споживчі цілі кредит готівкою в
розмірі 285325 строком до 27 лютого 2015 року
із розрахунку 15,5 % річних (а.с.8-13).
Повернення кредиту згідно п.3.2
кредитного договору та додатку № 1
(графік платежів) передбачено шляхом
внесення позичальником щомісячних
платежів до 10 числа за кредитом і
відсотками (а.с.10-11). Згідно п.3.4
кредитного договору у випадку
прострочення платежів банк вправі
вимагати від позичальника
дострокового повернення кредиту в
повному обсязі.

Поручителями позичальника за вказаним
кредитним договором є співвідповідачі
ОСОБА_3, ОСОБА_1, які за договорами
поруки (з додатковими угодами)
зобов'язалися відповідати за
повернення кредиту (а.с.14-19).

Також, судом встановлено, що
відповідачка ОСОБА_2 не виконує
обов'язків по щомісячному поверненню
кредиту, покладених на неї умовами
договору, має прострочену
заборгованість понад один місяць, що
стверджується розрахунком боргу
(а.с.32-36).

Письмове повідомлення банку про
необхідність погашення заборгованості
та наслідки його невиконання у вигляді
дострокового стягнення кредиту від 27
серпня 2012 року залишене без
задоволення (а.с.27).

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано
задоволив позов і достроково стягнув з
солідарно із відповідачів як
позичальника і поручителів на користь
банку борг за кредитом в повному
обсязі.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору іпотеки, укладеного
2 листопада 2007 року, суд правильно
виходив із недоведеності позовних
вимог.

При цьому суд першої інстанції
керувався тим, що при укладенні
договору іпотеки сторонами дотримані
передбачені законом вимоги щодо форми
та змісту договору іпотеки, який
нотаріально посвідчений, а його зміст
відповідає вимогам діючого
законодавства, в тому числі вимогам
Закону України «Про іпотеку», отже
підстави для визнання його недійсним
відсутні. Крім того, даний договір
іпотеки забезпечує виконання
зобов'язань за кредитним договором,
який не визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не досліджене рішення
Білоцерківського міськрайоного суду
від 10 квітня 2012 року, де зазначено про
неукладення кредитного договору
необгрунтовані, поскільки дане рішення
міститься в матеріалах справи і
досліджувалося судом першої інстанції.
При цьому суд правильно не взяв його до
уваги, пославшись в рішенні, що
кредитний договір укладений між банком
і відповідачкою ОСОБА_2 у письмовій
формі, підписаний сторонами та
виконувався ними, зокрема банк видав
кошти, а позичальниця ОСОБА_2 провела
часткове їх повернення, дія договору не
припинена та він не визнаний судом
недійсним, тому згідно з законом такий
правочин є правомірним і підлягає
виконанню. Із останнього аркуша
додатку № 1 до Інформації про умови
кредитування за підписом позичальниці
вбачається, що вона підтверджує
ознайомлення з усіма елементами
вартості кредиту та іншими необхідними
складовими оплат по кредиту, що
відповідає положенням ст.11 Закону
України «Про захист прав спживачів.

Такі висновки суду відповідають
вимогам ч.2 ст.1046 ЦК України, згідно якої
договір є укладеним з моменту
передання грошей і є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає до уваги як
необгрунтовані посилання апелянта на
те, що обставини, встановлені рішенням
суду в цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Із
рішення вбачається, що предметом
розгляду було визнання недійсним
кредитного договору, а питання про те,
чи укладався договір, не було предметом
спору та відповідно не
досліжувалося і таке рішення про
визнання догвоору неукладеним не
прималося.

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
зустрічного позову, обгрунтовано
викладених у мотивувальній частині
оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 19 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :