Провадження № 22-ц/779/564/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої Горейко М.Д.

Суддів: Вакарук В.М.,
Ясеновенко Л.В.

Секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, позивача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 20 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 20
січня 2014 року задоволено частково
позов ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 неустойку за
прострочення сплати аліментів в сумі
1765 грн. 72 коп. та 243 грн. 60 коп. судового
збору. В задоволенні решти заявлених
вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд зіслався на
положення ст. 196 СК України, відповідно
якої обов'язковою умовою
відповідальності за прострочення
сплати аліментів є вина особи платника.
При цьому позивач жодними доказами не
довела суду той факт, що аліменти він
сплачує не в повній сумі умисно.

Суд не взяв до уваги його пояснення з
приводу того, що позивач після
розірвання шлюбу перешкоджає йому
спілкуватися з дитиною та брати участь
в її вихованні, що підтверджується
висновками служби у справах дітей
Городенківської РДА, письмовими
відповідями правоохоронних органів м.
Івано-Франківська, а також рішенням
Івано-Франківського міського суду про
усунення перешкод у вихованні дитини.

Також, на думку апелянта, суд не взяв до
уваги пояснення щодо його
матеріального становища, а також з
приводу того, що в даний час він
проживає в с. Слобідка
Городенківського району
Івано-Франківської області. За
професією він технолог та конструктор
виробів зі шкіри та хутра. В його
населеному пункті немає жодного
підприємства, де він міг би
влаштуватися на роботу.
Підприємницькою діяльністю він не
займається. Фактично єдиним джерелом
його доходів на сьогоднішній день є
оплата у натуральній формі за оренду
його земельного паю ТОВ «Мрія Карпат».
На виплату останніх аліментів він взяв
гроші в кредит. Таким чином, його вина у
виникненні заборгованості по сплаті
аліментів відсутня. На зазначене суд
уваги не звернув та ухвалив рішення
зіславшись виключно на пояснення
позивача, а тому рішення суду є
незаконним та необґрунтованим.

З наведених підстав апелянт просить
рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 20
січня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 до нього відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт
вимоги апеляційної скарги підтримав з
мотивів, наведених в ній, та просив
задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги заперечила,
просила її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, дослідивши письмові матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 12.07.2003 року. Рішенням
Івано-Франківського міського суду від
22.08.2012 року їх шлюб розірвано. Від шлюбу
сторони мають дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає з матір'ю
ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні та
вихованні (а.с. 4-6).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 14.11.2012 року, залишеним без
зміни ухвалою колегії суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Івано-франківської
області від 17.01.2013 року (а.с. 23, 24), з
відповідача стягнуто аліменти на
користь позивачки ОСОБА_3 на утримання
дочки ОСОБА_4 в розмірі 600 грн. щомісячно
до досягнення дочкою повноліття,
починаючи з 24.09.2012 року.

Судом також встановлено, що відповідач
сплачує аліменти періодично та не в
повному розмірі, що призвело до
виникнення заборгованості в розмірі 5440
грн. згідно розрахунків
заборгованості, проведених головним
державним виконавцем ВДВС
Городенківського районного управління
юстиції, станом на 31.12.2013 року (а.с. 8, 20,
43).

Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного
кодексу України при виникненні
заборгованості з вини особи, яка
зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, одержувач аліментів має
право на стягнення неустойки (пені) у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення.

Крім того, Пленум Верховного Суду
України в постанові від 15 травня 2006
року №3 «Про застосування судом
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів» у
п. 22 роз'яснив, що передбачена ст. 196
Сімейного кодексу України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками.

В інших випадках стягується неустойка
за весь час прострочення сплати
аліментів. Суд може зменшити розмір
неустойки з урахуванням матеріального
та сімейного стану платника аліментів.

Суд першої інстанції з урахуванням
встановлених обставин справи, а саме:
відповідач є молодою, працездатною,
фізично здоровою особою, на утриманні
інших утриманців немає, вірно виходив
із того, що у виникненні заборгованості
зі сплати аліментів наявна вина
відповідача. При розрахунку розміру
неустойки (пені) за прострочення їх
виплати судом правильно застосований
матеріальний закон, оскільки при
розрахунку слід виходити із суми
несплачених аліментів за весь час
прострочення.

Судова колегія погоджується з
розрахунком неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів, який
зроблений судом першої інстанції,
оскільки він відповідає вимогам закону
та відповідачем не дано суду доказів,
за яких можливе зменшення розміру
неустойки.

Доводи апелянта були предметом
дослідження суду першої інстанції та
не спростовують висновків суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що фактичні обставини справи судом
першої інстанції з'ясовано повно, дано
їм вірну правову оцінку, а рішення суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 20
січня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.