Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22-ц/797/269/14
інстанції Гаркуша О.М.
Доповідач у апеляційній
інстанції Козуб О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

Головуючого, судді - Козуб О.В.,

суддів - Клочка В.П.,
Моцного М.В.,

при секретарі - Григорчук І.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду м.Севастополя від 20
листопада 2013 року по цивільної справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя
особа Шоста Севастопольська державна
нотаріальна контора про визнання
свідоцтва про право на спадщину
недійсним та визначення додаткового
строку для прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом, видане
ОСОБА_5 Шостою Севастопольською
державною нотаріальною конторою після
смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1,
та визначення додаткового строку для
прийняття спадщини після смерті
останнього, тривалістю в три місяця,
мотивуючи вимоги тим, що вона є дочкою
ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто
спадкоємцем першої черги, а відповідач
є рідним братом померлого - спадкоємцем
другої черги. Про смерть батька вона не
знала, оскільки після розірвання шлюбу
її батьків у 1981 році, вона проживала
окремо від батька разом з матір'ю, яка
перешкоджала їх спілкуванню, а після
того, як вона досягла повноліття, їх
спілкуванню перешкоджав брат батька -
відповідач, який проживав разом з її
батьком. Про смерть свого батька, вона
повідомлена не була та дізналась про це
випадково у липні 2013 року, відповідач
скрив факт смерті її батька, не
зазначив про наявність інших
спадкоємців за законом першої черги,
тому вважає що пропустила строк для
прийняття спадщини з поважних причин.
Визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, яке видане
відповідачу 12.05.2011 року, мотивувала тим,
що спадкування за законом здійснюється
почергово, і оскільки вона є
спадкоємцем першої черги, то
відповідач повинен спадкувати у другу
чергу при відсутності спадкоємців
першої черги.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Севастополя від 20 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено
у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3
судовий збір на користь місцевого
бюджету Ленінського району міста
Севастополя у розмірі 258 гривень 56
копійок.

В апеляційній скарзі позивачем
ставиться питання про скасування
рішення суду І інстанції та ухвалення
нового рішення про задоволення її
позовних вимог у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та на неправильне
застосування норм матеріального права,
а також, на те, що висновки суду
засновані на доказах, які не
відповідають вимогам належності та
допустимості, а тому такі висновки не
відповідають дійсним обставинам
справи. Зокрема, зазначає, що
відповідач ОСОБА_5 звернувся до Шостої
Севастопольської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті свого
брата ОСОБА_7, в якій вказав, що інших
спадкоємців немає. Вказаній обставині
суд першої інстанції будь якої оцінки
не дав, що потягло незастосування норм
матеріального права, які підлягали
застосуванню до спірних правовідносин.
Також, позивач вважає, що поклавши в
основу рішення свідчення свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, суд першої
інстанції не врахував положення ст.58
ЦПК України, відповідно до якої
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування,
а також не дав належної оцінки
розбіжностям в цих свідченнях. Крім
цього, зауважує, що висновки суду
першої інстанції про те, що вона була
обізнана про факт смерті свого батька,
не були підтверджені жодним належним
та допустимим доказом, а тому є такими,
що фактично грунтуються на
припущеннях, що неприпустимо в силу
вимог ст.60 ЦПК України. Також, не
погоджується з рішенням суду в частині
розподілу судових витрат, оскільки
позовні вимоги, які заявлені нею носять
немайновий характер, а тому у суду були
відсутні підстави для стягнення з неї
на користь держави судового збору у
розмірі 258 гривень 56 копійок.

В судове засідання представник
третьої особи Шостої Севастопольської
державної нотаріальної контори не
з'явився, про час та місце розгляду
справи третя особа повідомлена
належним чином, до апеляційного суду
надіслано листа з клопотанням про
розгляд апеляційної скарги у
відсутність представника Шостої
Севастопольської державної
нотаріальної контори та ухвалення
судового рішення на розсуд суду.

Неявка представника третьої особи,
належним чином повідомленої про час і
місце розгляду справи, відповідно до ч.2
ст.305 ЦПК України, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення позивача
та її представника, які підтримали
апеляційну скаргу з підстав в ній
викладених та просили її задовольнити,
пояснення відповідача та його
представника, які заперечували проти
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду, дослідивши
матеріали цивільної справи, та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а оскаржуване
рішення суду І інстанції в частині
розподілу судових витрат підлягає
скасуванню, в решті рішення суду І
інстанції підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог позивача у
повному обсязі, виходив з того, що
позивачем не надано безспірних доказів
поважності причин пропуску строку для
звернення з заявою для прийняття
спадщини за законом після смерті її
батька. Судом не встановлено наявність
таких об'єктивних, непереборних,
істотних труднощів для спадкоємця
ОСОБА_3, які б перешкоджали їй
звернутись до нотаріальної контори з
заявою для прийняття спадщини за
законом після смерті її батька, та з
відсутності підстав для визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом від 12.05.2011 року.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду І інстанції.

Судовим розглядом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_7 (а.с.5-6),
відповідач ОСОБА_5 є рідним братом
ОСОБА_7 (а.с.46-47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1, виданого
Відділом РАЦС Ленінського РУЮ
м.Севастополя, помер ОСОБА_7 (а.с.7).

02 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_5
звернувся до Шостої Севастопольської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті свого брата ОСОБА_7, в якої
вказав на те, що інших спадкоємців не
має (а.с.39).

12 травня 2011 року ОСОБА_5 було видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом - на 12 частку квартири АДРЕСА_1,
після смерті ОСОБА_7 (а.с.57).

Відповідно до листа Шостої
Севастопольської державної
нотаріальної контори від 27.08.2013 року,
ОСОБА_3 відмовлено у прийнятті заяви
для прийняття спадщини за законом
після смерті батька ОСОБА_7 внаслідок
пропуску нею строку для її прийняття.
Одночасно повідомлено, що спадщину
після смерті її батька прийнято його
братом ОСОБА_5 (а.с.22).

Підставами заявлених позивачем
вищевказаних позовних вимог є
відсутність у позивача відомостей про
факт смерті спадкодавця - її батька до 12
липня 2013 року.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що обидві
позовні вимоги є взаємопов'язаними.
Отже, предметом дослідження у даному
спорі є обставини щодо поважності
причин несвоєчасного звернення
позивача до нотаріальної контори з
приводу прийняття спадщини за законом
після смерті її батька.

За загальними положеннями про
спадкування право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою, для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ч.3 ст. 1222, ч.1
ст. 1220, ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Частиною 1 ст.1269 ЦК України,
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1272
Цивільного кодексу України, якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Тобто право на спадщину належить
спадкоємцеві з моменту її відкриття й
закон зобов'язує спадкоємця, який
постійно не проживав із спадкодавцем, у
шестимісячний строк подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, правила
ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути
застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були
перешкоди для подання такої заяви; 2) ці
обставини визнані судом поважними.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 24 постанови № 7 від 30 травня 2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» роз'яснив, що особа, яка не
прийняла спадщину в установлений
законом строк, може звернутися до суду
з позовною заявою про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини відповідно до частини третьої
статті 1272 Цивільного кодексу України.
Зазначене положення застосовується до
спадкоємців, в яких право на
спадкування виникло з набранням
чинності зазначеним Кодексом.

Вирішуючи питання про визначення
особі додаткового строку, суд
досліджує поважність причини пропуску
строку для прийняття спадщини. При
цьому необхідно виходити з того, що
поважними є причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами для спадкоємця на вчинення
цих дій.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.57
ЦПК України).

Відповідно до ст.179 ЦПК України,
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Сторонами не оспорюється, що
позивач на час відкриття спадщини
після смерті її батька ОСОБА_7 не
проживала разом з ним, її місце
проживання не було зареєстроване за
останнім постійним місцем проживання
батька ОСОБА_7 Відповідач проживала
разом зі своєю матір'ю за адресою:
АДРЕСА_2. За цією адресою вона також
проживала на момент смерті батька та
проживає до теперішнього часу.

Спадкодавець ОСОБА_7 з 1977 року по день
смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.45). Разом з нім проживав його батько
ОСОБА_11, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 був
інвалідом першої групи з причини
відсутності двох ніг, та згідно довідки
МСЕК від 23.06.1997 року він потребував
постійного стороннього догляду, який
за показаннями свідків, які не
заперечуються позивачем надавав йому
саме його брат відповідач ОСОБА_5, який
проживав разом з нім та здійснював
постійний догляд з 1998 року до моменту
його смерті (а.с.69).

Судом першої інстанції також з
пояснень позивача та свідків
встановлено, що вона знала про те, що її
батько є інвалідом, потребує
стороннього догляду, однак з березня 2003
року не цікавилась його життям і станом
здоров'я, ніякої участі в догляді за
ним, покупці ліків, продуктів
харчування, тощо не приймала. При цьому,
вона проживала в одному населеному
пункті з батьком та працювала у
відділенні банку по вул.Леніна
неподалік від його будинку, але
жебракування батька неподалік від її
роботи завдавали шкоди її іміджу, про
що вона неодноразово говорила йому, але
він не виконував її поради просити
милостиню в іншому місці, що і стало
причиною припинення будь яких
відносин з батьком.

Згідно висновку суду першої
інстанції, наведені позивачем докази
не свідчать про наявність у неї
об'єктивних, непереборних, істотних
труднощів для своєчасного прийняття
спадщини.

Правильно судом І інстанції надано
оцінку свідченням свідків ОСОБА_12 та
ОСОБА_13, які допитувались за
клопотанням позивача, та судова
колегія погоджується з оцінкою наданою
судом свідченням інших свідків, які
допитувались судом за клопотанням
відповідача.

Посилання позивача на неприйняття
судом свідчень свідка ОСОБА_12 та свідка
ОСОБА_13 не може бути прийнято до уваги
як доказ необізнаності позивача про
смерть батька до липня 2013 року. Сам факт
повідомлення свідком ОСОБА_12 позивачу
у липні 2013 року про смерть її батька
ОСОБА_7 не є доказом того, що позивач до
вказаної дати не знала про смерть свого
батька, який, як і позивач, проживав в
м.Севастополі. Правильно суд І
інстанції критично поставився до
пояснень свідка ОСОБА_13, оскільки вона
є рідною матір'ю позивача, та свідчення
останньої суперечать свідченням інших
свідків.

Правильно надану оцінку судом і
довідці з міста роботи позивача,
оскільки вказана довідка тільки
підтверджує факт роботи позивача та
період її роботи, але не може
спростовувати показання свідків
ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Не погоджується судова колегія з
доводами позивача стосовно обов'язку
відповідача повідомити про інших
спадкоємців нотаріуса та її посилання
на п.188 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом МЮУ № 20/5 від
03.03.2004 року (в редакції, що діяла на
момент відкриття спадщини), оскільки
відповідно до положення цього пункту
Інструкції, нотаріус, який одержав від
спадкоємців повідомлення про
відкриття спадщини, зобов'язаний
повідомити про це тих спадкоємців,
місце проживання або роботи яких йому
відоме. Нотаріус може також зробити
виклик спадкоємців шляхом публічного
оголошення або повідомлення про це у
пресі. Вказаним пунктом Інструкції
передбачено обов'язок нотаріуса
повідомити спадкоємців, про яких йому
відомо, але у даному випадку не
повідомлення відповідачем про інших
спадкоємців не передбачено вказаним
пунктом, і не є підставою для
визначення позивачу додаткового
строку та не спростовує встановлені
судом І інстанції обставини. Обов'язок
по прийняттю спадщини протягом 6
місяців з дня відкриття спадщини
шляхом звернення до нотаріальної
контори з заявою лежить на спадкоємці.

Не підтверджено позивачем
відповідними та належними доказами
факт перешкод з боку відповідача у
відвідуванні, побаченнях та
спілкуванні з батьком. Навпаки вказані
обставини спростовуються свідченнями
свідків, про допит яких заявляв
відповідач, та які дали свідчення з
цього приводу - ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9

Крім того, відповідно до ч.1 ст.172 СК
України, повнолітні дочка, син
зобов'язані піклуватися про батьків,
проявляти про них турботу, тому позивач
повинна була самостійно цікавитися
станом здоров'я батька. При цьому, жодна
норма закону не зобов'язує відповідача
повідомляти позивача про смерть її
батька.

Досліджуючи поважність причини
пропуску позивачем строку для
прийняття спадщини за законом після
смерті її батька, суд першої інстанції
належним чином перевіряв доводи
позивача, якими вона обґрунтовувала
вимоги про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини та
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність у неї поважних причин, а
саме об'єктивних, непереборних,
істотних труднощів для своєчасного
прийняття спадщини після смерті
батька.

Відповідно до ст.1301 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом.

Оскільки недійсність свідоцтва про
право на спадщину за законом, видане
12.05.2011 року відповідачу ОСОБА_5 Шостою
Севастопольською державною
нотаріальною конторою після смерті
ОСОБА_7, пов'язується з визначенням
позивачу додаткового строку, а саме з
порушенням її прав як єдиного
спадкоємця І черги, а позовні вимоги
позивача про визначення їй додаткового
строку для прийняття спадщини за
законом після смерті батька ОСОБА_7 не
підлягають задоволенню за
недоведеністю, тому і вказані позовні
вимоги також не підлягають
задоволенню, тому суд також дійшов
правильного висновку і про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, надана
належна оцінка зібраним у справі
доказам, як кожному окремо так і у їх
сукупності, правильно застосовані
норми матеріального та процесуального
права, тому рішення є обгрунтованим і
відповідає вимогам закону.

Разом з тим, погоджуючись з висновком
суду першої інстанції по суті
розглянутих позовних вимог, колегія
суддів вважає помилковим висновок суду
в частині розподілу судових витрат, а
саме в частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь місцевого бюджету Ленінського
району судового збору у розмірі 258
гривень 56 копійок.

В цій частині рішення ухвалено судом
І інстанції з порушенням норм
процесуального права.

Зі змісту позовних вимог позивача
вбачається, що позивачем заявлені
вимоги про визнання свідоцтва про
право на спадщину недійсним та про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини. Тобто вказані
позовні вимоги носять немайновий
характер, а будь-яких вимог майнового
характеру позивачем не заявлялось.

З матеріалів справи вбачається, що
при зверненні з вищевказаними
позовними вимогами до суду, позивачем у
серпні 2013 року сплачено судовий збір у
розмірі 229 гривень 42 копійки копійки,
тобто у розмірі, визначеному пп.2 п.1 ч.2
ст.4 Закону України «Про судовий збір»,
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна позовна заява подана
до суду, тобто по 114 гривень 70 копійок за
кожну позовну вимогу немайнового
характеру, а всього на загальну суму 229
гривень 40 копійок.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги в частині необґрунтованого
стягнення з позивача на користь
держави суми судового збору
заслуговують на увагу, а рішення суду в
частині розподілу судових витрат на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню.

В решті рішення суду підлягає
залишенню без змін, яке таке, що
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст.303, 304, ст.307, п.4 ч.1 ст.309,
ст.ст.314, 316, ст.ст.317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду
м.Севастополя від 20 листопада 2013 року
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду
м.Севастополя від 20 листопада 2013 року в
частині розподілу судових витрат
скасувати.

В решти рішення Ленінського
районного суду м.Севастополя від 20
листопада 2013 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішення апеляційного суду
законної сили.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
В.П.Клочко

М.В.Моцний