АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1616/647/12
Номер провадження 22-ц/786/130/14
Головуючий у 1-й інстанції Жилка О. М.
Доповідач Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства "Альфа-Банк" на
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 березня 2012 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору
дарування,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 13
лютого 2003 року уклав з ОСОБА_2 договір
дарування належної йому квартири
АДРЕСА_1, попередньо домовившись з
відповідачкою, що вона буде
здійснювати за ним догляд, харчування і
утримання даної квартири, з текстом
підписаного ним договору не
ознайомлювався.

Відповідачка у січні 2011 року припинила
забезпечувати його харчування та
доглядом і взагалі перестала
навідувати.

Вважаючи, що спірний договір дарування
укладений з метою приховати дійсний
правочин про довічне утримання, тобто є
удаваним, просив визнати недійсним
договір дарування квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 березня 2012 року
позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 13 лютого 2003
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Полтавського
міського нотаріального округу ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3
004,40 грн. судового збору.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено третьою
особою, що не брала участі у справі, ПАТ
«Альфа-Банк», в апеляційній скарзі,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
задовольнити.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що 13
лютого 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали
договір дарування, за умовами якого
позивач подарував, а відповідачка
прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4).

На підставі зазначеного дарування
Полтавське бюро технічної
інвентаризації провело державну
реєстрацію права власності ОСОБА_2 на
вищевказану квартиру (а.с.5).

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з того, що позивач оспорюваний
договір дарування уклав помилково,
оскільки належну йому квартиру
відповідачці не передавав, крім того,
відповідачка не заперечує проти
задоволення позову, оскільки фактично
укладала з позивачем договір довічного
утримання, проте у зв'язку з тяжким
матеріальним становищем не може
виконувати взяті на себе зобов'язання.

Проте, з таким висновком суду повністю
погодитись не можливо, оскільки він
зроблений в порушення норм
матеріального та процесуального права,
з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилався на
ч. 2 ст. 235 ЦК України (удаваний правочин),
вважаючи договір дарування від 13
лютого 2003 року таким, що укладений з
метою приховання дійсного правочину
про довічне утримання.

Між тим, визнаючи оспорюваний договір
недійсним, місцевий суд керувався ст. 229
ЦК України - недійсність правочину
внаслідок помилки щодо обставин, які
мають істотне значення, чим порушив
вимоги ст. 11 ЦПК України, та вирішив
спір з підстав, з яких позов не
заявлявся, тобто вийшов за межі
позовних вимог.

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. Якщо правочин, який
насправді вчинено, суперечить закону,
суд ухвалює рішення про встановлення
його нікчемності або про визнання його
недійсним.

Тобто, за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи, що
укладений між сторонами договір
дарування від 13 лютого 2003 року є
нотаріально посвідченим та
зареєстрований у органі БТІ.

У результаті укладення оспорюваного
договору дарування, відповідачка
ОСОБА_2 переоформила на себе право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та у
подальшому, передала вказану квартиру
в іпотеку ЗАТ «Альфа-Банк» (а.с. 25).

Твердження позивача щодо встановлення
між сторонами інших правовідносин щодо
довічного утримання, у порушення вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, належними та
допустимими доказами не підтверджено.

Окрім пояснень позивача та
відповідача, матеріали справи не
містять доказів того, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі та їх дії були
направлені на досягнення інших
правових наслідків.

Таким чином, підстав для висновку щодо
удаваності правочину та визнання його
недійсним не вбачається.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла до висновку, що оскаржуване
рішення місцевого суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Альфа-Банк"
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 березня 2012 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Кузнєцова О.Ю.

Мартєв С.Ю.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.