Справа № 434/1534/12
Провадження 2/190/2/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 лютого 2014 року
м. П'ятихатки

П'ятихатський районний суд
Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Резніченка
М.С.,

за участю секретаря

судового засідання Москалець
А.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики,

в с т а н о в и в:

03.09.2012 р. ОСОБА_5 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_6 про стягнення суми
боргу за договором позики,
обгрунтовуючи вимоги тим, що за
взаємною згодою 17.12.2003 р. вона позичила
відповідачеві 45000 грн. на строк до 17.12.2004
р., оформивши позику письмовою
розпискою. Вказану суму позики ОСОБА_6
до 31.12.2004 р. не повернула, на письмову
вимогу від 15.08.2012 р., яку вона отримала,
гроші не повернула до теперішнього
часу. З грудня 2004 р. до серпня 2012 р.
неодноразово зверталася до ОСОБА_6 з
вимогою повернення боргу і вона
обіцяла його повернути. Вважає, що
строк позовної давності нею не
пропущено. Просить стягнути борг, а
також понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 19.02.2014 р. замінено
первісного відповідача ОСОБА_6 на
ОСОБА_3, оскільки відповідач померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_3 є її
правонаступником, успадкувала
земельну ділянку площею 5.0087 га, яка
належала померлій.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позов підтримав,
посилаючись на обставини, викладені у
позові.

Відповідач ОСОБА_3 і її представник
ОСОБА_4 позов не визнали і пояснили, що
гроші у ОСОБА_5 її мати ОСОБА_6 ніколи не
позичала, розписку не складала, а
позивач має намір привласнити земельну
ділянку, яка належала матері за життя і
перебуває у нього в оренді.

Заслухавши сторони, дослідивши наявні
у справі письмові докази суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 грудня 2003
р. ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_5 грошову
позику у сумі 45000 грн., яку передбачала
повернути до 17 грудня 2004 р., про що
склали відповідну письмову розписку
(а.с. 30).

Заперечуючи складання і
підписання розписки за клопотанням
ОСОБА_6 ухвалою суду від 30.10.2012 р.
призначено судову почеркознавчу
експертизу (а.с. 37), однак через
невиконання клопотання експерта про
надання додатково вільних зразків
почерку і підпису ОСОБА_6 і не надання
відповідачем порівняльного матеріалу
ухвала повернута без виконання (а.с. 38,
47-50).

Письмова вимога про повернення
боргу направлена позивачем ОСОБА_5 на
адресу ОСОБА_6 15.08.2012 р., відправлення
якої підтверджується поштовою
квитанцією (а.с. 8, 9).

Доказів в підтвердження виконання
вимог ОСОБА_5 і повернення грошових
коштів ОСОБА_6 суду не надано. Причини
невиконання таких зобов'язань
правового значення для справи не мають.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або ж таку
кількість речей і є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей.

Згідно вимог ст. 1047 цього ж
Кодексу договір позики укладається у
письмові формі і на підтвердження його
укладання та умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем грошової
суми або визначеної кількості речей.

У відповідністю зі ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти) у такій самій сумі або
речі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Стаття 625 ЦК України передбачає
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання і вказує на те,
що боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно положень ст. 146 ЦПК України
у разі ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Таким чином, вирішуючи спір суд дійшов
висновку, що факт отримання позики у
суді позивачем доведено, а заперечення
проти позову відповідачем не можуть
бути прийняті судом, оскільки ОСОБА_3 не
спростувала складання розписки, від
проведення судової почеркознавчої
експертизи у минулих судових
засіданнях в цій справі ОСОБА_6
ухилилася. Після відновлення
провадження у справі ОСОБА_3 та її
представник не заявили клопотання про
призначення судової почеркознавчої
експертизи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 заявила
про застосування строків позовної
давності, посилаючись на те, що
розписка датована 17.12.2003 р. зі строком
повернення позики 17.12.2004 р., тому 18
грудня 2004 р. є днем, коли ОСОБА_5 повинна
була дізнатися про наявність
порушеного права і з цієї дати
починається сплив строків позовної
давності. ОСОБА_5 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_6 лише 03 вересня 2012 р.
Сторони не домовлялися про сплив
строку позовної давності в порядку ст.
259 ЦК України, підстав для зупинення чи
переривання перебігу цих строків не
встановлено.

Вирішуючи заяву ОСОБА_3 суд дійшов
висновку про застосування строків
позовної давності з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що
письмова розписка, складена ОСОБА_6,
датована 17 грудня 2003 р. зі строком
повернення позики 17 грудня 2004 р.. Позов
ОСОБА_5 пред'явила до суду 03 вересня 2012
р. (а.с. 3-4).

Відповідно до ст. 253 ЦПК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Згідно ст. 261 ч. 1 цього Кодексу перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

При цьому суд також посилається на
норму ст. 257 ЦК України, якою визначено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Договір про збільшення позовної
давності між сторонами не укладався.

Підстав, визначених ст.ст. 263, 264 ЦК
України, для зупинення чи переривання
перебігу позовної давності
представник позивача не навів і їх
судом не встановлено.

Представнику позивача роз'яснено
положення ст. 267 ЦК України, однак про
поважність і причини пропущення
позовної давності стороною у спорі не
заявлено. ОСОБА_2 у судовому засіданні
лише вказав на те, що ОСОБА_6 постійно
обіцяла повернути позику, на що позивач
надіялася, бо орендувала земельну
ділянку ОСОБА_6, неодноразово
направляла їй письмові вимоги про
повернення боргу, однак ця переписка не
збереглася.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст.
267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Суд вважає, що строк позовної давності
сплинув 18 грудня 2007 р., тому слід
застосувати позовну давність, а у
позові відмовити.

На підставі ст.ст. 257, 267, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК
України, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214,
215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 21 лютого
2014 р..

Суддя