Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/951/14
Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„18" лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на ухвалу
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
тертя особа: ОСОБА_5, про визнання
недійсним договору дарування, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4,
тертя особа: ОСОБА_5, про визнання
недійсним договору дарування.

В позові зазначала, що 20.06.2000 року на
підставі свідоцтва про право власності
на спадщину за законом вона
зареєструвала в ОП ЗМБТІ право
власності на 957/1600 частини житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

В грудні 2006 року відповідач
запропонував їй оформити договір
довічного утримання, пообіцявши
забезпечувати її утриманням та
доглядом довічно, зокрема, допомагати
матеріально, здійснювати нагляд за
станом її здоров'я, умовами побуту.

26 грудня 2006 року в нотаріальній конторі
вона підписала документ, вважаючи, що
підписує договір довічного утримання,
наслідки підписання цього документу
нотаріус їй не роз'ясняв.

До грудня 2010 року відповідач належним
чином виконував обіцяне, по декілька
разів на тиждень приїжджав до неї,
цікавився її здоров'ям, приносив
продукти харчування, частково надавав
кошти на сплату комунальних послуг.

Однак на початку грудня 2010 року
відношення відповідача до неї різко
змінилось. Останній став вимагати, щоб
вона звільнила будинок, в якому
проживає, посилаючись на те, що
вказаний будинок їй не належить.

На підтвердження своїх вимог у січні
2011 року відповідач надав їй копію
договору, який вона підписала у 2006 році
в нотаріальній конторі. Із тексту
договору дізналась, що нею був
підписаний не договір довічного
утримання, а договір дарування.

Посилаючись на те, що при оформленні
договору вона мала на меті вчинення
договору довічного утримання, а не
дарування, істотні умови укладеного
договору сприймала неправильно,
просила суд визнати недійсним договір
дарування 957/1600 частини житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 26 грудня 2006 року між
нею та відповідачем, посвідчений 26.12.2006
року державним нотаріусом Шостої
Запорізької державної нотаріальної
контори ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за № 4-1974.

Заочним рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 12
жовтня 2012 року позов задоволено.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 14 червня 2013 року заяву
ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення
від 12.10.2012 року задоволено, заочне
рішення скасовано.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року
позовну заяву ОСОБА_4 залишено без
розгляду.

Не погоджуючись із вказаною
ухвалою, ОСОБА_2 в особі представника
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, просить ухвалу скасувати ,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 311 ЦПК
України підставами для скасування
ухвали суду, що перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направлення
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Залишаючи позовну заяву без
розгляду, суд виходив з того, що у
призначені на 20.12.2013 року, 23.12.2013 року
судові засідання належним чином
повідомлений позивач або її
представник, не з"явилися.

Неявку позивача у призначене на
23 грудня 2013 року судове засідання, як
повторну, суд визнав підставою для
залишення позовної заяви без розгляду.

З вказаним висновком повністю
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов його без врахування вимог
процесуального права.

Згідно п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, суд
постановляє ухвалу про залишення заяви
без розгляду, якщо належним чином
повідомлений позивач повторно не
з"явився в судове засідання, якщо від
нього не надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності.

Отже, виходячи з положень ч.3 ст. 169
ЦПК України та п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України,
позовна заява залишається судом без
розгляду у разі сукупності певних
умов: належне повідомлення позивача
про час і місце проведення судового
розгляду; позивач повторно не з"явився
у судове засідання; від позивача не
надійшла заява про розгляд справи за
його відсутності.

При наявності зазначених умов причини
повторної неявки у судове засідання
позивача, який належним чином був
повідомлений про місце і час слухання
справи, правового значення не мають.

З матеріалів справи вбачається, що
20.12.2013 року від представника позивача
ОСОБА_3 надійшло клопотання про
відкладання призначеного на 20.12.2013 року
судового засідання у зв"язку із його
відрядженням і у вказане судове
засідання ОСОБА_2 та її представник не
з"явилися.

За даними журналу судового засідання
від 20.12.2013 року, зазначене клопотання
задоволено не було, оскільки суд
розгляд справи не відклав, а оголосив
перерву у її розгляді до 16 години 23
грудня 2013 року, хоча відповідно до
положень ч.2 ст. 191 ЦПК України суд
оголошує перерву у разі неможливості
продовження розгляду справи у зв"язку з
необхідністю подання нових доказів на
час, необхідний для цього.

За змістом вказаної норми, перерва у
судовому засіданні не спричиняє
необхідності розпочинати слухання
справи спочатку і засідання
продовжується.

За таких обставин підстав розцінювати
відсутність ОСОБА_2 та її представника
у продовженому з 20.12.2013 року до 23.12.2013
року судовому засіданні, як їх неявку у
повторно призначене судове засідання,
суд не мав.

У зв"язку з цим ухвалу суду про
залишення позовної заяви ОСОБА_2 без
розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1
ст. 207 ЦПК України, не можна вважати
такою, що постановлена з дотриманням
норм процесуального права, а тому вона
підлягає скасуванню з направленням
справи до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 311, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 23 грудня 2013 року по даній
справі скасувати, справу направити для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному
порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: