КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/2205/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2014 року

Київський районний суд м.
Одеси в складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Сушко М.О., Задельській Я.В.,

Харитонової Н.С., Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_4

до малого приватного підприємства
«Картас», виробничо-комерційної фірми
«Алеа», товариства з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,

за участю прокуратури Одеської
області,

за участю третіх осіб - закритого
акціонерного товариства
«Укрпрофоздоровниця», Фонду
державного майна України в особі
регіонального відділення Фонду
державного майна в Одеській області,
Міністерства охорони здоров'я,

про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2000 року ОСОБА_28 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_29 про визнання
договору купівлі-продажу 92/1000 часток
приміщення майнового комплексу
культурно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї «Вогник» (далі - МККО ЦДС «Вогник»)
від 21 грудня 2000 року недійсним.

12.05.2003 року приватне підприємство
«Монблан» звернулось до суду з позовом
до ОСОБА_30, ОСОБА_28, ОСОБА_31, ОСОБА_37,
ОСОБА_29, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця», малого
підприємства „Картас" (далі - МПП
«Картас») про визнання договорів
дарування та купівлі-продажу
недійсними. Свої вимоги мотивувало тим,
що 17.12.1998 року між Одеським дочірнім
підприємством ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця", що є структурним
підрозділом ЗАТ „Укрпрофоздоровниця",
та малим підприємством „Картас" було
укладено договір купівлі-продажу
цілісного майнового комплексу КОЦДС
„Вогник". Зазначений договір не був
поданий на розгляд Правління ЗАТ та не
був ним затверджений, у зв`язку з чим
був порушений порядок відчуження та
значно занижена ціна проданого
комплексу.

24.12.1999 року між директором МПП
„Картас" в особі ОСОБА_4 та її донькою
ОСОБА_30 було укладено фіктивний
договір дарування майна комплексу
„Вогник".

25.10.2000 року ОСОБА_30, від імені якої
діяла ОСОБА_4, подарувала ОСОБА_28
вказане нерухоме майно, яка, в свою
чергу, уклала договори дарування з
ОСОБА_31, подарувавши їй 392/1000 частин
майна, ОСОБА_37, подарувавши їй 229/1000
частин, ОСОБА_29, якій було подаровано
92/1000, та ОСОБА_33, якому подарувала 287/1000
частин вказаного майнового комплексу.

07.02.2001р. та 12.09.2001 року ОСОБА_31 та
ОСОБА_37 подарували ОСОБА_36 392/1000 та 229/1000
частин вказаного комплексу відповідно.

11.01.2002 року ОСОБА_36 уклала договір
дарування 621/1000 частин комплексу з
ОСОБА_34, який, в свою чергу, подарував
вказані 621/1000 частин майна ОСОБА_4

Посилаючись на договір цесії,
який був укладений між ПП „Монблан" та
ЗАТ „Укрпрофоздоровниця", позивач
просив визнати вказані договори
дарування недійсними.

У вересні 2003 року закрите акціонерне
товариство лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» (далі - ЗАТ ЛОЗП
України «Укрпрофоздоровниця»)
звернулось до суду з позовом до малого
приватного підприємства «Картас»,
ОСОБА_4, ОСОБА_36, ОСОБА_30, ОСОБА_28,
ОСОБА_37, ОСОБА_31, ОСОБА_29, ОСОБА_33,
ОСОБА_34, про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу та
дарування, виселення та повернення
майна.

У лютому 2004 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права» (далі - ТОВ «Інститут аналізу
права») звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_36, ОСОБА_30, ОСОБА_28,
ОСОБА_37, ОСОБА_31, ОСОБА_29, ОСОБА_33,
ОСОБА_34 про визнання договору
купівлі-продажу та договорів дарування
недійсними. При цьому зазначало, що 2
серпня 1999 року між МПП «Картас» та
виробничо-комерційною фірмою
(приватним підприємством) «АЛЕА» (далі -
ВКФ ПП «АЛЕА») було укладено договір
купівлі-продажу, за умовами якого ВКФ
ПП «АЛЕА» набула права власності на
МККО ЦДС «Вогник». Посилаючись на те, що
ТОВ «Інститут аналізу права» є
правонаступником ВКФ ПП «АЛЕА» і
власником спірного нерухомого майна,
просило визнати недійсними договори
дарування від 24 грудня 1999 року, 25 жовтня
2000 року, 3 листопада 2000 року, 7 лютого 2001
року, 27 липня 2001 року, 12 вересня 2001 року,
20 вересня 2001 року, 11 січня 2002 року, 16
січня 2002 року та договір
купівлі-продажу від 21 грудня 2000 року
(т.7, а.с.96).

31.10.2007року ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом до ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»,
ТОВ «Інститут аналізу права», треті
особи ОСОБА_30, ОСОБА_36, ОСОБА_28, ОСОБА_37,
ОСОБА_31, ОСОБА_29, ОСОБА_33, ОСОБА_34,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_26, ОСОБА_27 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,
витребування майна із чужого
незаконного володіння. Зазначала, що 12
серпня 1999 року між МПП «Картас» і ВКФ ПП
«АЛЕА» укладено договір
купівлі-продажу МККО ЦДС «Вогник». 1
червня 2006 року правонаступник ВКФ ПП
«АЛЕА» - ТОВ «Інститут аналізу права»
провів відчуження зазначеного центру
на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27.

Посилаючись на те, що договір
купівлі-продажу від 12 серпня 1999 року
укладено без дотримання вимог про його
нотаріальне посвідчення, договір
купівлі-продажу від 1 червня 2006 року
укладено на підставі рішення
Київського районного суду м. Одеси від 4
грудня 2004 року, яке скасоване ухвалою
колегії суддів з касаційного розгляду
справ судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області від 12 липня 2007 року, і що вона є
власником 621/1000 частки МККО ЦДС
«Вогник», а також вказуючи, що ТОВ
«Інститут аналізу права» не є
правонаступником ВКФ ПП «АЛЕА»,
просила визнати договір
купівлі-продажу від 12 серпня 1999 року і
договір купівлі-продажу від 1 червня 2006
року недійсними.

Зазначені позовні вимоги було
об'єднано в одне провадження.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 17.12.2007 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 10.09.2008 року,
позовні вимоги ТОВ «Інститут аналізу
права» задоволені, у позові ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» відмовлено, у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду
України від 20 квітня 2011року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
17.12.2007року та ухвала апеляційного суду
Одеської області від 10.09.2008року в
частині задоволення позовних вимог ТОВ
«Інститут аналізу права» і відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 були
скасовані та справа у цій частині була
передана на новий розгляд.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 08.08.2011року позовна заява ТОВ
«Інститут аналізу права» була залишена
без розгляду.

Таким чином у теперішній час справа
розглядається лише за позовом ОСОБА_4,
яка 19.07.2011 року уточнила позовні вимоги
(т.11, а.с. 91-96) та просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу
культурно-оздоровчого центру дозвілля
сім`ї „Вогник", укладений 12.08.1999 року
між малим приватним підприємством
„Картас" та виробничо-комерційною
фірмою „Алеа" та визнати недійсним
договір купівлі-продажу
культурно-оздоровчого центру дозвілля
сім`ї „Вогник", укладений між ТОВ
„Інститут аналізу права" та ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 14.10.2011року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 15.02.2012року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 до малого
підприємства „Картас",
виробничо-комерційної фірми „Алеа",
ТОВ „Інститут аналізу права", ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27 про визнання договорів
недійсними було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справі від 13.06.2012року
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 14.10.2011року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
15.02.2012року скасовано, справу передано
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвалами Київського районного суду м.
Одеси від 20.05.2013 року (т. 14, а.с. 72) та від
02.10.2013 року (т.14, а.с. 118) судом було
залучено до участі у справі в якості
третіх осіб Фонд державного майна
України в особі регіонального
відділення Фонду державного майна в
Одеській області, Міністерство охорони
здоров'я, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» а
також прокуратуру Одеської області

У судовому засіданні позивачка
заявлені позовні вимоги підтримала у
повному обсязі.

У судове засідання з'явився
представник МПП «Картас», не
заперечував проти задоволення
позовних вимог.

Представник прокуратури Одеської
області у судовому засіданні просив
суд відмовити у задоволенні позову та
вказував, що постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
було визнано недійсним самий перший
договір щодо відчуження спірного майна
- договір купівлі-продажу цілісного
майнового комплексу КОЦДС „Вогник", що
був укладений 17.12.1998 року між Одеським
дочірнім підприємством ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця", що є структурним
підрозділом ЗАТ „Укрпрофоздоровниця"
та малим підприємством „Картас", а тому
ОСОБА_4, яка набула в подальшому право
власності на це майно не є належним
позивачем у справі.

Інші відповідачі та треті особи про час
та місце судових засідань неодноразово
повідомлялися судом належним чином
шляхом надсилання ухвал та повісток як
на адреси, зазначені у позовній заяві,
так і за місцем їх реєстрації (для
фізичних осіб) та за зареєстрованим
місцезнаходженням (для юридичних осіб)
згідно довідок адресно-довідкового
бюро ГУМВС України в Одеській області
(т.11, а.с. 9-39) а також згідно витягів з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, у
судові засідання не з'явилися, про
поважність причин відсутності не
повідомили (т.13, а.с. 10-48, 63, 64, 74, 168-177, 187-199,
200-224, т.14, а.с. 1-27, 79-81, 87-113, 133-150).

При цьому суд зазначає, що відповідно
до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка
разом із розпискою, а у випадках,
встановлених цим Кодексом, разом з
копіями відповідних документів
надсилається поштою рекомендованим
листом із повідомленням або через
кур'єрів за адресою, зазначеною
стороною чи іншою особою, яка бере
участь у справі.

У разі ненадання особами, які беруть
участь у справі, інформації щодо їх
адреси, судова повістка надсилається
фізичним особам, які не мають статусу
підприємців, - за адресою їх місця
проживання чи місця перебування,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку; юридичним особам та
фізичним особам - підприємцям - за
адресою місцезнаходження (місця
проживання), що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

У разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за такою адресою,
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України
суд відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених статтею 157 цього
Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки
в судове засідання сторони або
будь-кого з інших осіб, які беруть
участь у справі, оповіщених у
встановленому порядку про час і місце
судового розгляду, якщо вони
повідомили про причини неявки, які
судом визнано поважними.

Як вбачається, з матеріалів справи,
справу було прийнято до провадження ще
20.08.2012 року.

Неприбуття у судове засідання належним
чином повідомлених відповідачів
розцінюється судом як намір
затягування розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що
необґрунтоване затягування розгляду
справи суперечить вимогам ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене, а також
те, що інші відповідачі жодного разу в
судове засідання не з'явилися,
неодноразово повідомлялися належним
чином суд вважає за можливе розглядати
справу без їх участі за наявними в ній
матеріалами.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_4,
представника МПП «Картас»,
представника прокуратури Одеської
області, дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні 17
грудня 1998 року між Одеським дочірнім
підприємством закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» та малим
приватним підприємством «Картас»
укладено договір купівлі-продажу МККО
ЦДС «Вогник».

12 серпня 1999 року мале приватне
підприємство «Картас» провело
відчуження зазначеного нерухомого
майна на користь виробничо-комерційної
фірми (приватного підприємства) «АЛЕА»,
а виробничо-комерційна фірма (приватне
підприємство) «АЛЕА» зобов`язалась
перерахувати на розрахунковий рахунок
малого приватного підприємства
«Картас» протягом трьох місяців з
моменту підписання договору 168тис. грн.
в рахунок вартості МККО ЦДС «Вогник».

Разом із тим, 24 грудня 1999 року мале
приватне підприємство «Картас» за
договором дарування безоплатно
передало МККО ЦДС «Вогник» у власність
ОСОБА_30, яка за договором дарування від
25 жовтня 2000 року безоплатно передала
спірне нерухоме майно у власність
ОСОБА_28

У подальшому ОСОБА_28 за договором
дарування від 3 листопада 2000 року
безоплатно передала у власність
ОСОБА_31 392/1000 частки МККО ЦДС «Вогник»;
за договором дарування від 3 листопада
2000 року 229/1000 часток ОСОБА_37; за
договором купівлі-продажу від 21 грудня
2000 року провела відчуження 92/1000 часток
комплексу на користь ОСОБА_29; за
договором дарування від 27 липня 2001 року
287/1000 часток ОСОБА_33

7 лютого 2001 року ОСОБА_31 за договором
дарування безоплатно передала у
власність ОСОБА_36 82/1000 частки МККО ЦДС
«Вогник», а 12 вересня 2001 року 310/1000
частки.

12 вересня 2001 року ОСОБА_37 за договором
дарування безоплатно передала ОСОБА_36
229/1000 часток спірного майнового
комплексу.

11 січня 2002 року ОСОБА_36 за договором
дарування безоплатно передала у
власність ОСОБА_34 621/1000 частку МККО ЦДС
«Вогник».

16 січня 2002 року ОСОБА_34 за договором
дарування безоплатно передав у
власність ОСОБА_4 621/1000 частку МККО ЦДС
«Вогник».

8 листопада 2002 року рішенням загальних
зборів товариства з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права» було затверджено зміни до
статуту товариства, відповідно до яких
товариство є правонаступником
виробничо-комерційної фірми
(приватного підприємства) «АЛЕА», яка
приєднується до товариства у зв`язку з
чим ліквідується.

30 січня 2003 року між товариством з
обмеженою відповідальністю «Інститут
аналізу права» і виробничо-комерційною
фірмою (приватним підприємством)
«АЛЕА» було укладено договір, за
умовами якого товариство з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права» взяло на себе зобов`язання
погасити заборгованість
виробничо-комерційної фірми
(приватного підприємства) «АЛЕА» перед
малим приватним підприємством
«Картас» з оплати вартості МККО ЦДС
«Вогник» шляхом перерахування
грошових коштів у сумі 168 тис. грн.
протягом одного року з дня укладення
вказаної угоди.

1 червня 2006 року правонаступник (за його
твердженням) виробничо-комерційної
фірми (приватного підприємства) «АЛЕА»
- товариство з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права» здійснив відчуження
зазначеного центру на користь ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27.

Зазначені обставини встановлені
ухвалою Верховного суду України від 20
квітня 2011 року (т.11, а.с. 2-6) а також
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 червня 2012 року
у даній справі, а тому не потребують
доказування згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України.

Скасовуючи судові рішення першої та
апеляційної інстанції Верховний суд
України в ухвалі від 20 квітня 2011 року та
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 13 червня 2012 року
вказували на те, що товариство з
обмеженою відповідальністю «Інститут
аналізу права» стороною оспорюваних
договорів щодо відчуження МККО ЦДС
«Вогник» не було і не є
правонаступником
виробничо-комерційної фірми
(приватного підприємства) «АЛЕА»,
оскільки вказане підприємство не
виключене з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України, а
рішення господарського суду Одеської
області від 8 грудня 2006 року, яким
визнано такою, що відбулася,
реорганізацію виробничо-комерційної
фірми (приватного підприємства) «АЛЕА»
шляхом приєднання до товариства з
обмеженою відповідальністю «Інститут
аналізу права» скасоване Вищим
господарським судом України.

Суди касаційної інстанції
вказували, що товариство з обмеженою
відповідальність «Інститут аналізу
права» провело відчуження МККО ЦДС
«Вогник» за договором купівлі-продажу
від 1 червня 2006 року незаконно, оскільки
на час укладення зазначеного договору
не було власником спірного нерухомого
майна і що такі неправомірні дії
порушують право власності ОСОБА_4, у
зв`язку з тим, що вона є власником 621/1000
частки МККО ЦДС «Вогник» на підставі
договору дарування від 16 січня 2002 року.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 13 червня 2012 року
звернув увагу на те, що договір
купівлі-продажу МККО ЦДС «Вогник» від 12
серпня 1999 року, укладений між МПП
«Картас» та ВКФ ПП «АЛЕА» суперечить
вимогам статей 47 та 224 ЦК України (1963
року), в редакції, яка діяла на момент
укладення вказаного договору. Крім
того, відповідно до п. 27 Наказу
Міністерства юстиції України «Про
затвердження Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України» від 14 червня 1994 № 18/5 нотаріуси
посвідчують угоди, щодо яких
законодавством встановлено
обов'язкову нотаріальну форму.
Відповідно до чинного законодавства
обов'язковому нотаріальному
посвідченню підлягають, зокрема
договори про відчуження
(купівля-продаж, міна, дарування,
довічне утримання) жилого будинку,
іншого нерухомого майна (статті 227, 242,
244, 426 Цивільного кодексу).

Суд першої інстанції на вказані вимоги
закону уваги не звернув та належним
чином не перевірив доводів позивача
щодо обов'язковості нотаріального
посвідчення для спірного договору
купівлі-продажу, а також помилково
зазначив, що ОСОБА_4 необґрунтовано
послалась на норми Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 338 ЦПК
України висновки і мотиви, з яких
скасовані рішення є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи.

Приймаючи до уваги висновки і мотиви, з
яких були скасовані рішення у цій
справі, суд зазначає наступне.

На запит суду (т.13, а.с. 220) Одеській
апеляційний господарський суд
надіслав постанову від 07 березня 2013
року у справі 15-2/145-08-3033 за позовом
заступника прокурора Одеської області
в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області та Міністерства охорони
здоров'я України до ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" та МПП „Картас" за
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідачів: ТОВ "Інститут
аналізу права" та інших про визнання
договору купівлі-продажу недійсним
(т.14, а.с. 28-34).

Даною постановою визнано недійсним
договір купівлі-продажу цілісного
майнового комплексу
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї "Вогник" від 17 грудня 1998 року,
розташованого на земельній ділянці
площею 1,9 га за адресою: м. Одеса, вул. Д.
Донського, 59, укладений між закритим
акціонерним товариством
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" в особі Одеського
дочірнього підприємства ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" та малим
приватним підприємством „Картас".

Окрім викладеного, постановою
Одеського апеляційного господарського
суду встановлено, зокрема, що 17.12.1998 р.
між закритим акціонерним товариством
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" в особі
генерального директора Одеського
дочірнього підприємства ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Лобенка О.О. та
малим приватним підприємством
„Картас" було укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" продало, а МПП
"Картас" придбало у власність цілісний
майновий комплекс
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї „Вогник", розташований на
земельній ділянці площею 1,9 га за
адресою: м. Одеса, вул. Д. Донського, 59.
Вартість проданого майна визначена в
розмірі його залишкової вартості
станом на 01.12.1998р. і становить 217 560 грн.

Різними судовими інстанціями України
вже неодноразово розглядались спори за
участю Фонду державного майна України
та ЗАТ „Укрпрофоздоровниця" у яких
судові інстанції приходили до висновку
що майно, яке передавалось до
статутного фонду ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця", є державною
власністю.

Так постановою Вищого господарського
суду України від 19.03.2009 р. по справі №
48/202-20/191 встановлено, що майно, яке
передавалось до статутного фонду ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця", є державною
власністю, і така передача не потягнула
за собою зміни його форми власності.

В силу приписів ст. 1 Тимчасового
положення про Фонд державного майна
України, затвердженого Постановою
Верховної Ради України від 7 липня 1992 р.,
Фонд державного майна здійснює
державну політику у сфері приватизації
державного майна та виступає
орендодавцем майнових комплексів, що є
загальнодержавною власністю.

Будь-яке майно, яке за час існування
Союзу РСР було передано зокрема
профспілковим організаціям, належало
до державної власності та передавалось
останнім виключно у відання.

Проте передача майна у відання ніяким
чином ні є передачею майна у власність
з огляду як на різне правове значення
даних форм управління майном, так і на
юридичні наслідки реалізації прав на
це майно.

Спірне майно, яке перебувало у віданні
Української республіканської Ради
профспілок та в подальшому було
передано акціонерному товариству
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", також є
державною власністю і повноваження
щодо управління майном державної
власності, в тому числі і спірним
майном, з урахуванням вищевикладеного,
було покладено саме на Фонд державного
майна України.

Викладена правова позиція щодо
необхідності та правомірності
застосування при вирішенні даного
спору саме приведених вище положень
законодавства знайшла своє стійке
відображення у судовій практиці вищих
судових інстанцій України по
аналогічним спорам щодо визначення
форми власності майна, переданого у
відання профспілковим організаціям
колишнього СРСР (постанови Вищого
господарського суду України від 11.02.2009
р. по справі № 2-26 /8897.2-08, від 07.04.2010 р. по
справі № 20-3-30/475-05-11719, постанови судової
палати у господарських справах
Верховного Суду України від 25.09.2007 р. та
від 16.09.2008 р.).

Одеським апеляційним господарським
судом також встановлено, що ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" не могло набути
право власності на спірне майно на
підставі акту від 24.01.1992р.
приймання-передачі майна у власність
від Федерації незалежних профспілок
України, оскільки ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" жодним чином не
доведено наявність саме у Федерації
незалежних профспілок України права
власності на це майно та законні
підстави на розпорядження ним.

Акт від 24.01.1992р. приймання-передачі
майна у власність від Федерації
незалежних профспілок України не є
правовстановлюючим документом, на
підставі якого у особи виникають права
власника щодо володіння, користування
та розпорядження цим майном, а відтак
не може прийматись як належний доказ
наявності у профспілок права
власності на це майно.

З огляду на вищевказані обставини щодо
неможливості набуття ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" права власності
на майно, передане до статутного фонду
товариства, до якого входить спірне
майно, відповідно ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" не могло
розпоряджатися цим майном на власний
розсуд.

У відповідності зі ст. 1 Тимчасового
положення "Про Фонд державного майна
України", затвердженого постановою
Верховної Ради України від 7 липня 1992
року, Фонд державного майна України
здійснює державну політику у сфері
приватизації державного майна і
виступає орендодавцем майнових
комплексів, що є загальнодержавною
власністю, тому розпорядження ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" цим майном
можливе лише за згодою Фонду
державного майна України.

ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не мала права
без згоди Фонду державного майна
України відчужувати за оспорюваним
договором цілісний майновий комплекс
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї „Вогник", розташований на
земельній ділянці площею 1,9 га за
адресою: м. Одеса, вул. Д. Донського, 59.

Спірний договір купівлі-продажу
цілісного майнового комплексу
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї "Вогник" від 17 грудня 1998 року,
укладений між ЗАТ "Укрпрофоздоровниця"
в особі Одеського дочірнього
підприємства ЗАТ „Укрпрофоздоровниця"
та МПП „Картас" суперечив вимогам
законодавства, оскільки продаж майна
за цим договором здійснено особою, яка
не має право розпорядження ним, тобто
не є його власником, тоді як власником
цього майна є держава в особі Фонду
Державного майна України, яка не
надавала ЗАТ „Уррпрофздоровниця"
згоди на його відчуження.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Станом на момент ухвалення судом
рішення у цій справі постанова
Одеського апеляційного господарського
суду від 07 березня 2013 року у справі
15-2/145-08-3033 є чинною, не змінена та не
скасована, а тому встановлені нею
обставини мають для суду преюдиціальне
значення.

Отже, суд вважає встановленим факт, що
власником цілісного майнового
комплексу курортно-оздоровчого центру
дозвілля сім'ї „Вогник", що
розташований на земельній ділянці
площею 1,9 га за адресою: м. Одеса, вул. Д.
Донського, 59, є держава в особі Фонду
Державного майна України, яка не
надавала ЗАТ „Уррпрофздоровниця"
згоди на його відчуження.

Суд також вважає, що всі подальші угоди
та правочини щодо відчуження спірного
майна, які укладалися після укладання
першого договору купівлі-продажу
цілісного майнового комплексу
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї "Вогник" від 17 грудня 1998 року між
ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" в особі
Одеського дочірнього підприємства ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" та МПП „Картас",
в тому числі і оспорювані ОСОБА_4 у цій
справі договір купівлі-продажу, що був
укладений між малим приватним
підприємством «Картас» та
виробничо-комерційною фірмою «Алеа» 12
серпня 1999 року та договір
купівлі-продажу, що був укладений між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права» та фізичними особами 01 червня 2006
року, - є незаконними, адже особи, які
відчужували це майно не були його
власниками та не мали на це відповідних
повноважень, однак суд виходить з того,
що ОСОБА_4 не є належним позивачем за
такими позовними вимогами.

Так, в якості підстав позову ОСОБА_4,
зокрема, зазначала, що діями ТОВ
«Інститут аналізу права» було порушено
право власності позивачки на 621/1000
частки спірного майнового комплексу
набутого за договором дарування від 16
січня 2002 року, а тому вона вважала, що є
належним позивачем у справі, однак суд
з таким твердженням погодитися не може,
оскільки первісне набуття права
власності МПП «Картас» на спірний
цілісний майновий комплекс
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї „Вогник", розташований на
земельній ділянці площею 1,9 га за
адресою: м. Одеса, вул. Д. Донського, 59,
було визнано судом незаконним,
відповідно і всі інші правочини, що
вчинялися після цього договору та є
похідними від нього, укладалися з боку
неналежних власників, тобто в якості
продавців виступали особи, що не мали
права власності на спірний цілісний
майновий комплекс.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 1 грудня 2004 року №
18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за
конституційним поданням 50 народних
депутатів України щодо офіційного
тлумачення окремих положень частини
першої статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України
поняття „охоронюваний законом
інтерес", що вживається в ч.І ст.4 ЦПК
України та інших законах України, у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
права, треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції України, суспільним
інтересам, справедливості, розумності
та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, оспорювані ОСОБА_4 у цій
справі договір купівлі-продажу, що був
укладений між малим приватним
підприємством «Картас» та
виробничо-комерційною фірмою «Алеа» 12
серпня 1999 року та договір
купівлі-продажу, що був укладений між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Інститут аналізу
права» та фізичними особами 01 червня 2006
року, жодним чином не можуть порушувати
право власності позивачки, яке, як
вважає суд, було набуто нею незаконно.

Відповідно до положень п. 10 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина

перша статті 216 ЦК застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі.

Не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

З огляду на роз'яснення Пленуму
Верховного суду України, суд зазначає,
що Фонд державного майна України не
позбавлений можливості звернутися до
осіб, які на сьогодні є власниками
майна курортно-оздоровчого центру
дозвілля сім'ї „Вогник", з позовом про
витребування цього майна з чужого
незаконного володіння, при цьому не має
потреби визнавати недійсними усі
правочини, які укладалися після
договору купівлі-продажу цілісного
майнового комплексу
курортно-оздоровчого центру дозвілля
сім'ї "Вогник" від 17 грудня 1998 року між
закритим акціонерним товариством
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" в особі Одеського
дочірнього підприємства ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" та малим
приватним підприємством „Картас".

Підсумовуючи вищенаведене, суд не
вбачає підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_4

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у
зв'язку із відмовою в позові судові
витрати позивачці не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 про
визнання договорів недійсними -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Київський районний суд м. Одеси
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
Петренко В. С.