АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 145 /2014
інстанції - ПритулаН.Г.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення коштів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 11 грудня2013 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 11.12.2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
коштів за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
кошти в сумі 81 419 грн. 00 коп., що станом на
29.10.2013 року становилоеквівалент 10 000
доларів США, а також 814,19 грн. судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.
Посилається на незаконність та
необґрунтованість ухваленого рішення,
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що доводи позивача
суперечать наданим у суді поясненням
позивача та відповідача, і суд при
дослідженні доказів не надав належної
оцінки цим поясненням, чим не врахував
дійсних обставин справи, неправильно
застосував норми матеріального права
та ухвалив помилкове рішення.
Відповідачем було заявлено про сплив
позовної давності за договором від
30.10.2009 року. Проте, суд першої інстанції
не врахував дану обставину, пославшись
на відсутність підстав для
застосування позовної давності, та
зазначивши, що за договором позики
кошти надавались на невизначений
строк.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явились, про час
та місце судового засідання були
повідомлені належним чином, про що
свідчать їх розписки. Від ОСОБА_3
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з
неможливістю з'явитись в судове
засідання за станом здоров'я. Колегія
суддів розцінила причини неявки
відповідача в судове засідання як
неповажні, оскільки ним до заяви була
додана ксерокопія довідки, яка не є
належним доказом стану здоров'я
відповідача (оригінал довідки суду
надано не було). Крім того, відповідач
має представника - ОСОБА_4 (а.с. 44), який
також в судове засідання не з'явився і
причини неявки суду не повідомив. За
таких обставин колегія суддів дійшла
висновку про те, що неявка сторін у
справі в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
розглянула справу у відповідності до
вимог ч. 2 ст. 305, ч.2 ст.197 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
30.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений Договір позики грошових
коштів.

За даним договором ОСОБА_3 взяв в борг у
ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 400 000
грн., що на день підписання Договору
еквівалентно 50 000,00 доларів США, а
Позичальник зобов'язувався повернути
Позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів, але не меншу (на момент повного
розрахунку) чим доларовий еквівалент
середнього міжбанківського курсу у
гривнях.

Сторони домовились та зазначили в п.1.2
Договору, що грошові кошти, які є
предметом Договору позики, передані
Позикодавцем та одержані
Позичальником до підписання цього
Договору. Підписи сторін під Договором
є свідченням того, що прописана у п.1.1
сума, передана Позикодавцем
Позичальнику у повному обсязі.

Договір підписаний сторонами, що
свідчить про те, що вони погодились з
його умовами.

Як визначено умовами Договору, кошти
надавались у користування відповідачу
без сплати процентів (п.1.3 Договору).

З умов Договору вбачається, що цей
Договір не укладається внаслідок
обману, погроз, насильства, збігу
тяжких обставин та підтвердили
дійсність намірів при його укладенні
(п.4.4, 4.5 Договору).

Позивач вказував на те, що відповідач
повинен був повернути отримані кошти
до 01.01.2012 року. Повторно він нагадав
відповідачу про повернення коштів в
січні 2012 року в строк до 01.04.2012 року в
сумі 240 000,00 грн., але відповідач просив
відстрочити повернення частини боргу
до травня 2012 року. Проте і в травні 2012
року кошти повернуті не були. Потім
позивач направив відповідачу лист про
часткове повернення коштів, але до часу
звернення до суду з позовною заявою
кошти повернуті не були. Оскільки
позивачу терміново потрібні кошти, він
просить стягнути з відповідача одну
п'яту частину боргу.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Відповідно
до змісту договору позики грошових
коштів, гроші були передані ОСОБА_3
ОСОБА_2

Статтею 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором. Якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Умовами п.1.4 Договору сторони
визначили, що позика вважається
повернутою в момент фактичної передачі
грошових коштів, що має бути
підтверджено розпискою про факт
остаточного розрахунку за договором
позики.

14.05.2013 року позивач направив за місцем
проживання відповідача вимогу про
часткове виконання умов договору та
повернення 80 000,00 грн. Як було з'ясовано
в судовому засіданні, даний лист
відповідач не отримав, він повернувся
без вручення за закінченням терміну
зберігання. В той же час, за інформацією
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта», що
викладена в листі №31-516 від 15.07.2013 року,
одержувач по телефону відмовився від
одержання зазначеного поштового
відправлення.

Оскільки в договорі не зазначено
строку повернення коштів,
позивач14.05.2013 року звернувся до
відповідача з вимогою про часткове
повернення коштів, але цювимогу
відповідач не виконав та не повернув
кошти, тому суд дійшов вірного
висновку про стягнення заборгованості
за договором позики в судовому порядку,
в межах заявлених позовних вимог.

Правомірним є висновок суду про
відсутність підстав для застосування
позовної давності, оскільки за
Договором позики кошти надавались на
невизначений строк, 14.05.2013 року позивач
направив ОСОБА_3 вимогу про повернення
коштів. До суду з даним позовом ОСОБА_2
звернувся 31.10.2013 року, тобто строк
звернення до суду (позовна давність)
позивачем не пропущено.

Пленум Верховного Суду України у п.12
постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
вказав, що необхідно звернути увагу
судів, що зі змісту абзацу другого
частини першої статті 218 ЦК не може
доводитися свідченням свідків не лише
заперечення факту і вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК).

Отже, поясненнями сторін або свідків не
можуть доводитись факти, що підлягають
доказування певними засобами
доказування.

Таким чином, факти вчинення і виконання
правочину, можуть доводитись, лише
належними письмовими доказами
(розписками, платіжними документами,
тощо), або наявністю у позичальника
оригіналу договору позики з відміткою
про його виконання зробленою
позикодавцем, або оригіналів розписок,
платіжних документів, якими
підтверджувалось виконання
позичальником договору позики.

Апелянт не заперечував, що саме він
підписав цей договір і при підписанні
договору йому був зрозумілий текст
договору та його наслідки. Апелянт не
заперечував і фактів отримання від
позивача грошових коштів, загалом у
сумі яка зазначена у договорі, але
заперечував, що вони були надані саме
за цим договором позики. В судових
засіданнях, суд встановив, що договором
позики, що є предметом спору, були
оформлені правовідносини сторін цього
договору, стосовно грошових коштів, які
відповідач отримував від позивача до
підписання цього договору.

Враховуючи, що відповідач не надав суду
належних і допустимих доказів на
підтвердження того, що він повернув
позивачу кошти або їх частину, які
отримав до підписання договору позики
і не оспорював у передбаченому законом
порядку дійсність договору позики, що є
предметом спору на тій підставі, що
насправді грошові кошти ним не були
отримані від позикодавця саме на
умовах цього договору позики, суд,
виходячи із заявлених сторонами спору
позовних вимог, прийняв у
відповідності до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК
України законне і обґрунтоване
рішення, а доводи апелянта викладені у
апеляційній скарзі не знайшли свого
підтвердження належними і допустимими
доказами.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
позивачем.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 11 грудня2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: