Справа № 2/381/104/13 Головуючий у І
інстанції Суботіна А.В.Провадження №
22-ц/780/705/14 Доповідач у 2
інстанції МельникКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 14 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Червономотовилівської сільської ради,
третя особа - Управління держкомзему у
Фастівському районі, мале колективне
багатопрофільне підприємство «ГЕОРАД»
про усунення перешкод в користуванні
сараєм, визнання частково недійсним
актів на право власності на земельну
ділянку та відновлення меж, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні хлівом та визнання
частково недійсними рішення сільської
ради та недійсними актів на право
власності на земельну ділянку, та за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом та, з
уточненнями та доповненнями, просила
зобов'язати Червономотовилівську
сільську раду привести у відповідність
запис про розмір земельної ділянки, на
якій розташований її будинок та
відновити межі; визнати недійсним
рішення Червономотовилівської
сільської ради 4 сесії 22 скликання від
29.07.1995 року в частині передачі ОСОБА_2 у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,0350 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1; визнати недійсним рішення
виконкому Червономотовилівської
сільської ради № 9 від 19.03.2002 в частині
передачі у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0,0574 га за вищевказаною
адресою, визнати недійсними державні
акти на право власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_2 ;
зобов'язати відповідачку не чинити
перешкоди в обслуговуванні хліва і
здійсненні його ремонту, демонтувати
паркан та встановити його на відстані 1
м від хліву; зобов'язати ОСОБА_2
відновити межу, яка поділяє їхні
суміжні земельній ділянки та перенести
стіну, належного ОСОБА_2 гаража у
відповідності до норм ДБН 360-92.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
оспорювані державні акти на право
власності на землю були виготовлені
без погодження з позивачкою меж
земельної ділянки та без дотримання
вимог Земельного законодавства.
Позивачка вказує, що державні акти,
видані відповідачці у 1997, 2002 та 2011 роках
виготовлено без складання технічної
документації, без погодження меж
земельної ділянки з нею, як власником
суміжної землі. Таким чином позивачка
вважає, що відсутність відомостей про
погодження меж земельної ділянки
ОСОБА_2 із суміжними
землекористувачами є вагомою
підставою для скасування державного
акта № ЯМ 3934000 від 27.09.2011 року та інших
оспорюваних державних актів. Вказує, що
акт про відновлення в натурі та
погодження зовнішньої межі земельної
ділянки є фальсифікованим.

Також з зустрічним позовом звернулася
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та просила
зобов'язати ОСОБА_1 перенести стіну
житлової будівлі з межі земельних
ділянок згідно норм на відстані не
менше 1 м, стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3
матеріальну та моральну шкоду.

Зустрічний позов мотивований тим, що у
квітні 2011 року ОСОБА_2 зверталася з
заявою до інспекції з державного
архітектурно-будівельного контролю з
питанням щодо порушення ОСОБА_1
будівельних норм та правил. Відповідно
до листа інспекції № 35 від 18.04.2011 ОСОБА_1
було побудовано господарчу споруду в
порушення містобудівного
законодавства, а саме ця споруда
побудована по межі земельної ділянки, а
згідно ДБН 360-92 відстань повинна
становити не менше 1 м. Також вказує, що
20.05.2011 управлінням Держкомзему було
складено акт №А017, де зазначено, що
порушень зі сторони ОСОБА_2 не виявлено.
Позивачка за зустрічним позовом
зазначає, що відповідачі за її
відсутності знищили її плодові дерева
та виноград, постійно погрожують та
ображають. ОСОБА_2 вважає, що вказані
події, які тривають довгий час, є
причиною погіршення її самопочуття,
завдали їй душевні страждання, а тому
просила стягнути з відповідачів
моральну та матеріальну шкоду.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 14 листопада
2013 року у задоволенні первісного та
зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати в частині
відмови у задоволенні її позовних
вимог про стягнення матеріальної і
моральної шкоди та ухвалити нове про
задоволення цих вимог, посилаючись на
порушення судом норм процесуального та
матеріального права.

Також з апеляційною скаргою звернулася
ОСОБА_1, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати в частині
відмови у задоволенні первісного
позову та ухвалити нове про
задоволення її позову, посилаючись на
порушення судом норм процесуального та
матеріального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційних скарг та вимог заявлених в
суді першої інстанції, вважає за
необхідне їх відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_1 належить на
праві власності житловий будинок з
надвірними спорудами, який
розташований на присадибній земельній
ділянці площею 0,11 га за адресою
АДРЕСА_2, що підтверджується договором
купівлі-продажу від 05.10.1985 року.

Відповідно до договору дарування
житлового будинку від 21.09.2001 року
ОСОБА_2 належить житловий будинок з
надвірними будівлями, який
розташований за адресою АДРЕСА_1(Т1, а.с.
19).

Відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку серії
І-КВ № 055147, виданого
Червономотовилівською сільською радою
16.07.2002 року, зареєстрованого в реєстрі
за № 5612, ОСОБА_2 належить на праві
власності земельна ділянка площею 0,1468
га, яка розташована н території АДРЕСА_1
(Т1, а.с. 16-17).

Відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯМ
№ 393399, зареєстрований в реєстрі за №
5612, ОСОБА_2 належить на праві власності
земельна ділянка площею 0,0894 га для
ведення особистого селянського
господарства, яка розташована на
території АДРЕСА_3 (Т1, а.с. 225).

20 травня 2011 року управлінням
Держкомзему у Фастівському районі
Київської області було складено акт
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства, в якому зазначено, що
порушень межі зі сторони ОСОБА_2 не
виявлено (Т1 а.с. 77). Цей акт був
складений та підписаний представником
Фастівської міжрайонної прокуратури
та інспектором управління Держкомзему
у Фастівському районі.

Відповідно до листа ДП «Центр
державного земельного кадастру»
Фастівський відділ № 24 від 21.03.2011 року
межа земельної ділянки ОСОБА_2 по лінії
розмежування Б-В в натурі на місцевості
не порушена та відповідає фактичним
значенням координат АСУ ДЗК (Т1 а.с.73-76).

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорювані державні акти, видані
ОСОБА_2 в 2011 році були виготовлені на
підставі технічної документації із
землеустрою ФОП ОСОБА_5 від 28.01.2011 року
(Т.3 а.с. 2-14).

Відмовляючи у задоволенні первісного
та зустрічного позовів, суд першої
інстанції виходив із того, що позовні
вимоги як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 є
необґрунтованими та не підтверджені
належними відповідними доказами у
справі.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельної ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав.

Таким чином, позивачі не позбавлені
права заявляти відповідні вимоги у
судовому порядку.

Разом із тим, відповідно до ст. 126 ЗК
державний акт є документом, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку, надану у власність
відповідним рішенням.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав, визнання угоди
недійсною, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування тощо.

Отже, визнання недійсним державного
акта на право власності на землю як
самого по собі правовстановлюючого
документа не передбачено жодною нормою
закону при наявності чинного рішення,
на підставі якого було видано та
отримано цей правовстановлюючий
документ.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка вважає незаконним рішення
Червономотовилівської сільської ради 4
сесії 22 скликання від 29.07.1995 року в
частині передачі відповідачці
земельної ділянки площею 0,0350 га за
адресою АДРЕСА_1, оскільки на той час
вказаної землею користувалася інша
особа, але зазначені обставини нічим
підтверджені.

Колегія суддів вважає, що позивачка
допустимих та вагомих підстав для
визнання оспорюваних нею рішення
виконкому Червономотовилівської
сільської ради № 9 від 19.03.2002 та рішення
Червономотовилівської сільської ради 4
сесії 22 скликання від 29.07.1995 року ні
суду першої інстанції, ні апеляційному
суд не надано.

З акту комісії сільської ради від 19
червня 2009 року вбачається, що порушень
меж зі сторони ОСОБА_2 при огляді
земельних ділянок сторін - не виявлено.

Крім того, порушень меж земельної
ділянки відповідачки не виявлено і
працівниками ДП «Центр державного
земельного кадастру» Фастівського
районного відділу, якими були
проведені геодезичні роботи по
визначенню координат знаків окружної
межі по лінії суміжника - ОСОБА_6 та
встановлено, що межа земельної ділянки
ОСОБА_2 по лінії розмежування Б-В в
натурі на місцевості не порушена та
відповідає фактичним значенням
координат АСУ ДЗК (Т1 а.с.73-76).

Доводи позивачки про те, що
оспорюваними рішеннями сільради та
державними актами було порушено її
право власності на землю також
спростовується актом перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 20.05.2011 року, який був
складений та підписаний представником
Фастівської міжрайонної прокуратури
та інспектором управління Держкомзему
у Фастівському районі, та в якому
зазначено, що порушень межі зі сторони
ОСОБА_2 не виявлено (Т1 а.с. 77).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відповідачкою не були
порушені межі земельної ділянки
позивачки, а вищезазначене та
матеріали справи спростовують
викладені у первісному позові
обставини про самовільне перенесення
ОСОБА_2 паркану на земельну ділянку
позивачки та самовільне захоплення
частини її землі, а навпаки
підтверджують та доводять протилежне.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Будь-яких належних, допустимих та
вагомих доказів порушення прав чи
інтересів позивачки або створення
відповідачкою перешкод у здійсненні
нею права користування та
розпоряджання її землею, та того, що
паркан, встановлений відповідачкою,
знаходяться на земельній ділянці
позивача, з матеріалів справи не
вбачається, а тому суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 121 ЗК громадяни України мають
право на безоплатну передачу їм
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності в тому числі,
для ведення особистого селянського
господарства - не більше 2,0 гектарів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду, за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи
земельна ділянка площею 0,0894 га, яка
розташована по АДРЕСА_3, надана
відповідачці для ведення особистого
селянського господарства на загальних
підставах, а саме: рішенням
Червономотовилівської сільради від
19.03.2002 року та заяви власника, а тому
підстав для скасування державного
акта, виданого на підставі цього
рішення, колегія суддів не вбачає,
оскільки права чи інтереси позивачки
його видачею не були порушені .

Що стосується вимог апелянта - ОСОБА_2
щодо задоволення зустрічного позову
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно п.3 листа ВССУ вид 28.01.2012 №
24-150/0/4-13 «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності» завдяки негаторному позову
захищаються права власника щодо
здійснення права користування та
розпорядження своїм майном, не
пов'язаним із втратою власником
володіння. Вимога відповідно до цього
позову полягає в усуненні перешкод, які
заважають власнику або іншому
титульному володільцю здійснювати
повно і незаперечно свої права
користування і розпорядження майном.

В матеріалах справи відсутні будь-які
належні, допустимі та вагомі докази
порушення прав чи інтересів ОСОБА_2 або
створення ОСОБА_1 перешкод у здійсненні
нею права користування чи
розпоряджання її майном, на які вона
вказує, та спричинення їй матеріальних
збитків, тому суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
відмову у задоволенні її позовних
вимог в частині стягнення матеріальної
шкоди.

Згідно зі ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п. 3 його постанови N 4 від 31 березня 1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», моральна шкода може полягати,
зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому
числі інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням
під слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Враховуючи, що вимоги про стягнення
моральної шкоди є похідними від
задоволення вимог про усунення
перешкод у користуванні власністю та
стягненні матеріальної шкоди, то
місцевим судом було обґрунтовано
відмовлено в задоволенні цих вимог.

Частиною 1 ст.88 ЦПК передбачено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково,судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають, то, у відповідності до ст. 88
ЦПК, відсутні і підстави для стягнення
судових витрат.

Інших вагомих та достатніх доводів, які
б містили інформацію щодо предмета
доказування і спростовували висновки
суду першої інстанції та впливали на
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, апеляційна
скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга та зміст
оскаржуваного рішення не дають підстав
для висновку, що судом першої інстанції
при розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які відповідно до ст. 309 ЦПК
України могли б бути підставою для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів Апеляційного суду
Київської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 14 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: