22-ц/772/274/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Воробйов В. В.Категорія:
32Доповідач: Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду
Вінницької області

від 17 лютого 2014
року

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

Головуючого: Медяного В.М.,

Суддів : Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
представника відповідача Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці -
Олійника А.М., представників третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору Вінницької
обласної психіатричної лікарні №2 -
ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
Вінницької обласної психіатричної
лікарні №2 про відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на
виробництві,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 грудня 2013 року
-

в с т а н о в
и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці про
відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров`я на
виробництві.

Посилається на те, що вона впродовж
1998-2001 років працювала на посаді
палатної медичної сестри Вінницької
обласної психіатричної лікарні №2,
відділення №4 для туберкульозних
хворих легеневої форми туберкульозу.
Саме ця професія стала причинною
розвитку у неї професійного
захворювання - вогнищевий туберкульоз
верхньої частини правої легені, що було
зафіксовано 06.02.2001 року у висновку
Центральної лікарсько-експертної
комісії Українського профілактичного
центру.

В травні 2001 року Вінницькою обласною
медико-соціальною експертною комісією
їй було встановлено 30 відсотків втрати
професійної працездатності, а 02.10.2003
року втрата працездатності була
встановлена в розмірі 35 відсотків.
Тобто стан її здоров'я постійно
погіршувався. У зв`язку з пошкодженням
здоров'я їй було завдано тяжкі фізичні
та моральні страждання, змінено
звичний уклад життя, що вимагає
додаткових зусиль для організації
життя та матеріального забезпечення,
яке полягає в постійному лікуванні.
Втрата можливості вести звичайний для
неї та загалом для всього суспільства
стиль життя. Її рідні та знайомі
змінили своє ставлення до неї, вона
почала відчувати свою неповноцінність
як особистість, що призводить до
додаткових душевних страждань та
спричиняє їй моральну шкоду.
Систематично лікується в лікарнях,
санаторіях здебільшого за свій
рахунок. Таким чином, вважає, що розмір
завданої їй моральної шкоди становить
80 290 гривень.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 27 листопада 2013
року до участі в справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
залучено Вінницьку обласну
психіатричну лікарню №2 (а.с.24).

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 грудня 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці на
користь ОСОБА_2 у відшкодування
моральної шкоди 15 000, 00 грн. Судові
витрати віднесено на рахунок держави. В
решті позовних вимог відмовлено (а.с.35).

В апеляційній скарзі скаржник позивач
у справі ОСОБА_2 просить рішення суду
першої інстанції від 11 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позовні вимоги задовольнити.
Зазначає, що рішення суду є незаконним
і необґрунтованим через порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду щодо
обставин справи не відповідають
дійсності.

В апеляційній сказі відповідач
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці
просить рішення суду першої інстанції
від 11 грудня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
повному обсязі. Зазначає, що рішення
суду є незаконним і необґрунтованим
через порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду щодо обставин справи не
відповідають дійсності.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2
та її представник ОСОБА_3 свою
апеляційну скаргу повністю та просили
її задовольнити, посилаючись на
викладені в ній доводи. Також не
визнали апеляційну скаргу відповідача
та просили відмовити в її задоволенні,
посилаючись на її необґрунтованість та
безпідставність.

Представника відповідача Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці -
Олійник А.М. та представники третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору Вінницької
обласної психіатричної лікарні №2 -
ОСОБА_6, ОСОБА_7 повністю підтримали
апеляційну скаргу відповідача та
просили її задовольнити, посилаючись
на викладені в ній доводи. Одночасно
апеляційну скаргу позивача не визнали
та заперечили проти її задоволення,
посилаючись на її безпідставність та
необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін та
їх представників, що з'явилися до суду,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив
та виходив з того, що впродовж 1998-2001
року позивач ОСОБА_2 працювала на
посаді платної медичної сестри
Вінницької обласної психіатричної
лікарні №2, відділення №4 для
туберкульозних хворих легеневої форми
туберкульозу від 26.02.2001 року, ОСОБА_2
встановлено діагноз - вогнищевий
туберкульоз верхньої частини правої
легені. Профзахворювання виникло при
виконані нею своїх службових
обов'язків палатної сестри відділення
№4 для туберкульозних хворих.
Відповідно до витягу з акту огляду МСЕК
від 02.10.2003 року ОСОБА_2 було встановлено
35 % втрати працездатності у звязку з
профзахворюванням та встановлено 3-тю
групу інвалідності.

Також місцевим судом з урахуванням
вимог ст.153, 173, 237-1 КЗпП України,
положення Конституції України, ЗУ «Про
охорону праці», ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
професійної працездатності» №1105-XIV в
редакції чинній на час першого
встановлення втрати працездатності),
роз'яснення Конституційного Суду
України, ст.23 ЦК України було
встановлено, що роботодавцем було
порушено право позивача на безпечні
умови праці, внаслідок чого у нього
виникло професійне захворювання, що
спричинило їй душевні страждання в
зв`язку з погіршенням стану здоров'я.

Внаслідок погіршення стану здоров'я,
позивач була значно обмежена в
життєдіяльності, звичках, бажаннях, що
вимагало від неї вживати додаткових
зусиль по організації її життя, в
звязку з цим їй було спричинено
моральну шкоду.

Таким чином, суд першої інстанції
враховуючи характер отриманого
позивачем професійного захворювання,
ступінь втрати нею професійної
працездатності, обсяг фізичних та
моральних страждань, їх інтенсивність
та довготривалість, істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, наслідків, що
наступили, прийшов до висновку про
часткове задоволення позову та про
стягнення з відповідача на користь
позивача 15 000,00 гривень у відшкодування
моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, встановивши такі обставини,
правильно застосувавши норми
матеріального права, прийшов до
вірного та обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_2

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснено, що відповідно до
статей 55, 124 Конституції України та
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

З виписки із акту огляду у МСЕК від12
червня 2001 року позивачеві у справі
ОСОБА_2 вперше було встановлено 10
відсотків втрати професійної
працездатності у зв`язку з професійним
захворюванням.

07 жовтня 2002 року відповідно до витягу
із акту огляду у МСЕК від 07 жовтня 2002
року ОСОБА_2 встановлено 20 відсотків
втрати професійної працездатності у
зв`язку з професійним захворюванням.

Згідно витягу із акту огляду у МСЕК
серія 2-18 АВ №020922 від 02 жовтня 2003 року
ОСОБА_2 ступінь втрати професійної
працездатності у зв`язку з професійним
захворюванням було встановлено 35
відсотків.

Відповідно до довідки №286 виданої
18.12.2003 року Пенсійним фондом України
Управління в Ленінському районі м.
Вінниці ОСОБА_2 з 02.10.2003 року по 31.10.2004
року перебувала на обліку в
Ленінському районному управлінні
Пенсійного фонду України і отримувала
пенсію по інвалідності 3 групи
профзахворювання.

19 жовтня 2004 року відповідно до витягу
із акту огляду у МСЕК серія 2-18 АВ №018676
ОСОБА_2 встановлено 30 відсотків втрати
професійної працездатності у зв`язку з
професійним захворюванням.

Згідно пенсійного посвідчення
серія НОМЕР_1 виданого Пенсійним фондом
України Управління в Ленінському
районі м. Вінниці, ОСОБА_2 було
продовжено виплату пенсії по
інвалідності 3 групи профзахворювання
з 01.11.2004 р. по 31.10.2005 року.

Відповідно до виписок із акту огляду
МСЕК від 01 листопада 2005 року, 31.10.2006
року, 11.10.2007 року, 10.11.2008 року, 30.11.2009 року
та 19.04.2011 року ОСОБА_2 було встановлено 20
відсотків втрати професійної
працездатності у зв`язку з професійним
захворюванням. Групу інвалідності
встановлено не було.

Зі змісту постанови відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці за
№0201/90265/90265/31 від 28 березня 2012 року
вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на
обліку з 12 червня 2001 р. та мала
зареєстрований страховий випадок
профзахворювання, що отримане 26.02.2001
року за номером 90265. Згідно даної
постанови, 30 квітня 2012 року страховий
випадок «профзахворювання» за №90265
було знято з обліку та припинено всі
страхові виплати по страховому випадку
з 01 травня 2012 року, у зв`язку із
закінченням терміну довідки МСЕК.

Як вбачається зі змісту п.3 ч.1 ст.268
ЦК України на вимоги про відшкодування
шкоди здоров'ю, та про відшкодування
моральної шкоди, пов'язаної з
ушкодженням здоров`я строки позовної
давності не поширюються.

Діючим законодавством, яке
передбачало відшкодування моральної
шкоди у той час, були Закон України від
23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон №1105), абз.2
п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992
року, Рішення Конституційного Суду
України від 27.01.2004 року та Закон України
від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону
праці», статтею 9 якого передбачено, що
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону № 1105.

Преамбулою Закону №1105
установлено, що він визначає правову
основу, економічний механізм та
організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві.

Згідно ст.58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності. Акт законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи, а
тому зазначені норми не можуть бути
підставою для відмови у праві на
відшкодування моральної шкоди до їх
прийняття.

Згідно з пп. "є" п.1 ч.1 ст.21 та
частини 3 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені
норми не містять будь яких інших
додаткових умов щодо відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до п.34, 38 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою КМ України від 23 червня 1993
року № 472, та ст.30, 34, 35 Закону №1105 право
на відшкодування шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я внаслідок
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, виникає у
потерпілої особи з моменту
встановлення йому ступеня втрати
професійної працездатності.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року №6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» роз`яснено, що у
разі настання страхового випадку Фонд
виплачує застрахованому чи особам, які
мають на це право, страхові виплати,
передбачені ст.28 Закону №1105-XIV. Право на
отримання потерпілим одноразової
допомоги та щомісячної страхової
виплати настає з дня встановлення йому
медико-соціальною експертною комісією
стійкої втрати професійної
працездатності.

Порядок і розміри виплат, передбачені
ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV застосовуються
лише при вирішенні питання про
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної умовами виробництва, які не
спричинили втрати потерпілим
професійної працездатності.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди»
роз`яснено, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних та
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
або юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема у
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я (п. 3).

Положеннями статті 23 ЦК України
визначено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав,
яка полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вона є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

В даному випадку, виходячи з
положення статті 23 ЦК України, при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди необхідно
встановлювати характер завданої
моральної шкоди, глибину і тривалість
моральних фізичних страждань
потерпілого, настання негативних змін
у його житті, можливість відновлення
стану, який мав потерпілий до нещасного
випадку чи професійного захворювання.

Крім того, відповідно до
роз'яснень, що містяться у пункті 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди» (із
відповідними змінами), розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що місцевий суд прийшов до
правильного та обґрунтованого
висновку про те, що роботодавцем було
порушено право позивача на безпечні
умови праці, внаслідок чого у неї
виникло право на отримання пенсії у
зв`язку з втратою професійного
захворювання, а також враховуючи
характер отриманого позивачем
професійного захворювання, ступінь
втрати нею професійної працездатності,
обсяг фізичних та моральних страждань,
їх інтенсивність та довготривалість,
істотність вимушених змін у її
життєвих і виробничих стосунках ОСОБА_2
має право на відшкодування моральної
шкоди саме відділенням виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці, та у
визначеному місцевим судом розмірі.

Колегія суддів не може погодитись
з доводами апеляційної скарги
відповідача на Закон України № 717 від
23.02.2007 року "Про внесення змін до Закону
України про загальнообов'язкове
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", яким було виключено
дію положень статей Основного Закону,
що регламентували порядок
відшкодування потерпілим на
виробництві сум моральної шкоди,
оскільки він набрав чинності з 20
березня 2007 р., а право на відшкодування
моральної шкоди у позивача ОСОБА_2
виникло іще у 2001 році. Тобто до набрання
чинності зазначеного Закону. Тому
ОСОБА_2 має право на відшкодування
моральної шкоди з Фонду соцстраху,
незалежно від моменту звернення до
суду та дати ухвалення судового
рішення.

Так як за загальним правилом про
дію нормативно-правового акту в часі до
кожної події, факту чи відносин
застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце, а не на
момент пред'явлення позову.

Як уже зазначалось вище,
положенням ст.5 ЦК України визначено, що
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ним чинності. Акт
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи, а тому
зазначені норми не можуть бути
підставою для відмови у праві на
відшкодування моральної шкоди до їх
прийняття.

Крім того, доводи відповідача про
те, що факт заподіяння моральної шкоди
ОСОБА_2 не встановлений МСЕК -
безпідставні і не ґрунтуються на
законі, який не передбачає
обов'язковість висновків МСЕК в даному
випадку. Оскільки, уже сам факт
ушкодження здоров'я і втрата позивачем
професійної працездатності свідчить
про заподіяння їй моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів
звертає увагу на те, що виконання
відповідачем своїх обов'язків щодо
страхових виплат ОСОБА_2 не є підставою
для відмови в задоволенні позову,
оскільки жодним законодавчим актом,
яким врегульовані виниклі
правовідносини не передбачено
звільнення від обов'язку відшкодування
моральної шкоди в разі відшкодування
матеріальної шкоди постраждалому.

Таким чином, як посилання позивача, так
і посилання відповідача на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
застосування норм матеріального та
процесуального права є безпідставним,
не обґрунтованим та таким, що
суперечить вимогам Закону та
матеріалам справи.

Тому з урахуванням викладеного,
колегія суддів повністю погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки судом першої інстанції повно
з'ясовані фактичні обставини справи,
які мають істотне значення для справи в
межах наданих сторонами доказів,
правильно визначені правовідносини, що
склалися між сторонами, їх об'єктивний
склад, права та обов'язки сторін, вірно
застосовані норми матеріального права
та не порушені норми процесуального
права, а доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують та не
дають достатніх підстав для скасування
рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Вінниці -
відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :підпис.
В.М. Медяний

Судді :підписи.
Л.В.Пащенко

В.В. Жданкін

З оригіналом вірно.

Суддя :