АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 598/207/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Олещук Б.Т. Провадження №
22-ц/789/89/14 Доповідач - Загорський
О.О.Категорія - 55 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 січня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
головуючого - Загорського О.О.
суддів - Хоми М. В., Козака І. О.,
при секретарі - Танцюра О.В.
за участі пердставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Збаразького районного суду
від 28 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства "АІСЕ Україна"
про захист прав споживача та стягнення
31.01.2013 року ОСОБА_1 звернулася з
вищенаведеним позовом. Вимоги
аргументує тим, що 31.08.2004 року між нею та
ПрАТ «АІСЕ Україна» (далі товариство)
придбання легкового автомобіля у
системі, що базується на створенні груп
покупців та сплаті вартості автомобіля
авансовими платежами. Вона сплатила 64
позивачки про повернення коштів та
розірвання договору, відповідач
Відповідач утримав в якості податку з
доходів фізичних осіб 1641,1 грн. з чим
позивач не згідна, оскільки відповідач
безпідставно, в порушення умов угоди та
чинного законодавства сплатив цей
Рішенням Збаразького районного
суду від 28.11.2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задоволити позовні
вимоги, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права, неповного з'ясування обставин,
що мають значення для справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими та не відповідність
висновків суду обставинам справи.
Вказала, що суд першої інстанції не
навів правового обгрунтування
законності дій відповідача щодо не
повернення повної суми проавансованих
коштів та нарахування непередбаченого
умовами угоди податку. Зазначила, що
будь яких утримань податку на доход
фізичних осіб з сум, що повертаються
учаснику автоплану після розірвання
угоди, Правила діяльності автоплану та
сама Угода не передбачають.

В судовому засіданні представник
апелянта апеляційну скаргу підтримав і
надав пояснення аналогічні викладеним
в скарзі доводам.

Представник відповідача будучи
належним чином повідомленим про час та
місце розгляду справи в судове
засідання не з'явився, надіслав
заперечення на апеляційну скаргу у
якому просив справу розглядати у його
відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення, дослідивши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
- 1641,1 грн. відповідно до вимог
податкового законодавства сплачені
ПрАТ «АІСЕ Україна», як податковим
агентом за ОСОБА_1 до державного
бюджету України, як податок з доходів
фізичних осіб і поверненню не
підлягають.

Погодитись з таким висновком суду
не можна, оскільки він протиречить
обставинам справи, матеріалам справи,
чинним нормам матеріального та
процесуального права.

Судом встановлено, що 31.08.2004 року
між ОСОБА_1 та ЗАТ «АІСЕ Україна»
укладено Угоду №74518 на придбання
легкового автомобіля у системі, що
базується на створенні груп покупців
та сплаті вартості автомобіля
авансовими платежам. Початкова
вартість автомобіля згідно угоди - 42845
грн. (а.с. 3-5).

Графік внесків групи №268 до якої
належала ОСОБА_1 закінчився в серпні 2008
року (а.с. 64).

Розрахунки відповідачем велися
відштовхуючись від ціни автомобіля
марки «Daewoo Lanos» станом на серпень 2011
року і склала - 71680,00 грн.

На вимогу позивачки про
повернення коштів та розірвання
договору, відповідач добровільно
повернув їй 38382,11 грн. і сплатив до
державного бюджету України податок на
доходи фізичних осіб 1641,1 грн. (а.с. 13-14).

Відповідач вважав, що до
повернення ОСОБА_1 належали чисті
внески в розмірі 55,8349% за вирахуванням
двох чистих внесків (58,2159% - 2,3809%).
Відповідно сума чистих внесків в
грошовому еквіваленті склала 40023,21 грн.
(71680,00 грн. х 55,8360%). Фактично ОСОБА_1
сплачено чистих внесків на суму 29262,37
грн..

На думку відповідача ОСОБА_1
отримала прибуток - 10760,84 грн. (а.с. 13-23).

Згідно відомостей з центральної
бази даних Державного реєстру фізичних
осіб ДПА України про суми виплачених, в
третьому кварталі 2011 року ПрАТ «АІСЕ
Україна» нараховано ОСОБА_1 10760,58 грн.
доходу за ознакою 127 - інші доходи, з
якого нараховано і перераховано в
бюджет 1641,1 грн. податку на доходи
фізичних осіб. Дохід згідно отриманої
відповіді виплачено ОСОБА_1 в
четвертому кварталі 2011 року (а.с.159).

Згідно ст. 907 ЦК України Договір
про надання послуг може бути
розірваний, у тому числі шляхом
односторонньої відмови, в порядку та на
підставах, встановлених цим Кодексом,
іншим законом або за домовленістю
сторін.

Порядок і наслідки розірвання
договору про надання послуг
визначаються домовленістю сторін або
законом.

Відповідно до п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України, від
18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Позивачем у позові вказувалося
про здійснення 64 платежів на загальну
суму 46340,39 грн., на противагу чому
відповідачем зазначалося про 58 чистих
внесків оплати вартості автомобіля на
загальну суму 29262,37 грн.

В порушення вищенаведених
роз'яснень суд першої інстанції у
мотивувальній частині рішення не навів
на підставі яких доказів та з яких
мотивів було відхилено твердження
позивача про сплату 64 платежів - в
підтвердження чого подано копії
квитанцій, оскільки згідно реєстру
платіжних документів про сплату
внесків було внесено 63 платежі (а.с. 16), а
відповідно до розрахунку платежів (а.с.
67) без врахування вступного внеску
позивачем було внесено 60 платежів.

Суд першої інстанції не звернув
увагу і на те, що з кожного внесеного
платежу було відраховано податки (а.с.
67).

Згідно ст. 14 додатку №2 до Угоди
№74518 від 31.08.2004 року для розрахунку
суми, що підлягає поверненню учаснику
системи, кількість сплачених Учасником
системи внесків помножується на розмір
чистого внеску, що діяв в останньому
місяці існування відповідної групи
(а.с. 5).

Згідно термінів, що
використовуються у вищенаведеному
додатку Чистий внесок - це частина
Повного внеску, за рахунок якої Фірма
здійснює оплату Ціни автомобіля, та
розмір якої визначається шляхом
ділення Ціни автомобіля на кількість
внесків зазначених у графі внесків.

Ціна автомобіля щомісячно
встановлюється виробником та/або
імпортером, і є базовою величиною для
визначення розміру Чистого внеску (а.с.
4).

Відповідно до ст. 17 Додатку (а.с. 5)
після закінчення графіка внесків групи
учасника системи фірма починає
повертати Учасникам системи, які не
отримали автомобіль чисті внески.

Відповідачем у своєму ж
запереченні вказувалося про те, що
графік внесків групи до якої належить
ОСОБА_1, закінчився в серпні 2008 року (а.с.
64).

Враховуючи викладене та те, що
графік внесків закінчився в серпні 2008
року то і ціну автомобіля у
відповідності до вищенаведених умов
договору слід було обраховувати станом
на серпень 2008 року, а не на серпень 2011
року з чим необгрунтовано погодився
суд першої інстанції і про що вказав в
рішенні.

Встановлення вартості автомобіля
станом на серпень 2011 року призвело до
того, що під час підрахунку сум, які
підлягають до повернення відбулося
заниження їх розміру.

Суд першої інстанції на
вищенаведене уваги не звернув і не
надав вказаним фактам належної
правової оцінки.

Відповідно до ст.1 угоди № 74518 від
31.08.2004 року предметом угоди є надання
Учаснику системи послуг спрямованих на
придбання автомобіля.

Вказаною угодою не передбачено
отримання Учасником прибутків. Крім
того з умов угоди випливає, що учасник
не тільки жодним чином не може отримати
прибуток, але і у разі не отримання
автомобіля і розірвання угоди втрачає
частину внесених коштів на
адміністрування, ПДВ, вступний внесок, 2
чистих платежі.

Враховуючи те, що отримання
Учасником прибутку за умовами Угоди є
неможливим то і податок на прибуток
товариством нараховано безпідставно.

Підсумовуючи вказане колегія
суддів апеляційного суду прийшла до
переконання, що позов ОСОБА_1 підлягає
до задоволення, сума вказана у позові
обгрунтована наявними в справі
доказами і підлягає до стягнення з
відповідача.

Доводи суду першої інстанції про
те, що позивач погодився з розміром
виплачених сум після розірвання
договору колегією суддів оцінюються
критично, оскільки спростовуються
наявними в матеріалах справи доказами -
листуванням між відповідачем і
позивачем.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції не дотримався встановленого
ст. 212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; суд не з'ясував
усіх обставин справи та не надав їм
належної правової оцінки, хоча їх
з'ясування має суттєве значення для
правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
зсування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задоволити.

Рішення Збаразького районного
суду від 28 листопада 2013 року скасувати
і ухвалити нове, яким стягнути з
Приватного акціонерного товариства
"АІСЕ Україна" в користь ОСОБА_1 1641,1 грн
та судові витрати - 229,4 грн.

Стягнути з Приватного
акціонерного товариства "АІСЕ Україна"
в користь держави 114,7 грн. судового
збору.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.О. Загорський