Справа № 137/1927/13-ц Провадження №
22-ц/772/522/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Желіховський В. М.Категорія:
27 Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінни-цької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Зайцева А.Ю., Сала Т.Б.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника позивача,
апелянта публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» Ліфанової Л.М.,
представника відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засідан-ні в м. Вінниці, в залі
судових засідань апеляційного суду
Вінницької області ци-вільну справу за
позовом

публічного акціонерного
товариства комерційного банку «Приват-

банк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборго-

ваності за кредитним
договором,

за апеляційними скаргами
представників публічного акціонерного
товариства ко-мерційного банку
«Приватбанк» Шуліки Аліни
Володимирівни, представника
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Літинського районного суду Вінницької
області від 27 грудня 2013 ро-ку,

В С Т А Н О В И Л
А:

02 жовтня 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк ( далі - ПАТ
КБ ) «Приватбанк» звернулося в
Літинський районний суд Вінницької
об-ласті з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором ( а. с. 1 ), посилаючись на те, що
між сторонами у справі 02 серпня 2006 року
був укладений кредитний договір №
VІІ0АK01280779, згідно якого ОСОБА_3 отримала
8321,00 долар США на строк до 01.08.2011 року
для придбання автомобіля,
зобов'язавшись повернути кредит у
встановлені догово-ром строки,
сплатити відсотки за користування ним.
Свої зобов'язання за умова-ми
укладеного договору відповідачка
належним чином не виконувала, станом на
24 вересня 2013 року у неї склалася
заборгованість у сумі 8119,37 доларів США,
що в еквіваленті до національної
валюти становить 64873,77 гривні. За
викладе-них обставин банк звернувся в
суд з позовом про стягнення наявної
заборговано-

сті.

Рішенням Літинського районного суду
Вінницької області від 27 грудня 2013 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгова-ності за кредитним
договором задоволений частково ( а. с.
86-87 ); стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
в сумі 3827,78 доларів США по тілу кредиту,
1966,06 доларів США - заборгованості по
процентах за користування кредитом,
187,20 доларів США заборгованості з
ко-місії, а всього 5981,04 долар США, що за
курсом НБУ становить 47788,50 гри-вень,
витрати по сплаті судового збору в сумі
648,74 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, його оскаржують
обидві сторони у справі. Представник
ПАТ КБ «ПриватБанк» Шуліка А.В. просить
дане рішення скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позову в
повному об-сязі, посилаючись на його
незаконність, необгрунтованість,
ухвалення з поруше-нням норм
матеріального і процесуального права,
за недоведеності обставин, що мають
значення для справи, невідповідності
висновків суду фактичним обс-тавинам
справи ( а. с. 95-97 ).

Відповідачка ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_4, оскаржуючи судове
рішення від 27 грудня 2013 року, просять
його змінити, зменшивши стя-гувану суму
заборгованості до 1908,00 доларів США,що
становить по курсу НБУ 15244,92 гривні.
Апелянтки вважають оскаржуване
рішення суду таким, що ух-валене за
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
норм матеріального права ( а. с. 88-91 ).

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення та заперечення на взаємні
скарги осіб, які беруть участь у справі
- представників сторін, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
докази, наявні в ній в їх сукупності,
перевіривши за-конність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення в межах доводів
апе-ляційних скарг та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
прий-шла до висновку, що скарги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обгрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверд-жуються, чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, які правовідносини
випливають із встановлених об-ставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин
тощо.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинст-ва, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на ос-нові повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на під-ставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідже-ні в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не
повністю відповідає зазначеним
вимогам.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рі-шення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заяв-лених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 02 сер-пня 2006
року був укладений кредитний договір №
VІІ0АK01280779, згідно яко-го позичальниця
отримала 8321,00 долар США на строк до
01.08.2011 року для придбання автомобіля,
зобов'язавшись повернути кредит у
встановлені догово-ром строки,
сплатити відсотки за користування ним.
Банк виконав свої зобов'я-зання за
договором з надання ОСОБА_3 коштів,
однак вона свої зобов'я-зання за
умовами договору належним чином не
виконує, станом на 24 вересня 2013 року у
неї склалася заборгованість в сумі 8119,37
доларів США.

Задовольняючи позов банку частково,
суд врахував, що на виконання рішення
Літинського районного суду Вінницької
області від 18 жовтня 2011 року ( а. с. 39- 40 )
про звернення стягнення на предмет
застави актом прийому-передачі
авто-мобіля від 13.01.2012 року ( а. с. 41),
придбаного ОСОБА_3 на кредитні ко-шти,
цей предмет застави був переданий
банку для реалізації. Кошти від цієї
реа-лізації в сумі 2005,70 доларів США
зараховані позивачем на погашення
відсотків та в сумі 2290,24 доларів США на
погашення пені, 208,00 доларів США -
комісії за користування кредитом,
всього 4503,94 доларів США. Суд, пославшись
на норми ст. 258 ЦК України щодо річного
строку позовної давності до вимог про
стягнення пені, та, враховуючи
закінчення строку дії договору 01
серпня 2011 року і право банку зарахувати
кошти від реалізації автомобіля на
погашення пені до 01 серпня 2012 року,
відмовив у позові про її стягнення, як
такої, що нарахо-вана після останньої
зазначеної дати.

Крім цього, суд першої інстанції,
прийнявши до уваги зарахування банком
на погашення пені на 216,92 доларів США
більше ( 2290,24-2073,32=216,92 ), пере- плачені
кошти самостійно зарахував у погашення
заборгованих відсотків, змен-шивши
таким чином стягувану їх суму до 1966,06
доларів США ( 2182,98-216,92 =1966,06 ), що є
недопустимим.

Суд першої інстанції дійшов висновку
щодо безпідставності заперечень
пред-ставника відповідачки
правильності і законності збільшення
банком відсотків з 10,56 до 12,60, яке
відбулося 01 листопада 2008 року за
повідомлення банком про це
позичальниці. У 2011 році під час
розгляду судом справи між тими ж
сто-ронами про звернення стягнення на
предмет застави ОСОБА_3 позов
виз-навала у повному обсязі, у тому
числі й розрахунок із зазначенням
підвищеної відсоткової ставки, проти
збільшення останньої заперечень не
мала.

Суд не погодився із запереченням
представника ОСОБА_3 в частині
стягнення комісії за користування
кредитом з огляду на те, що підпунктом
1.1 кредитного договору передбачено
щомісячно 0,25 відсотків від суми
виданого кредиту, на що відповідачка
погодилася, укладаючи цей договір.

З висновками суду першої інстанції
в цілому, окрім самостійного
зарахування частини коштів на
погашення відсотків, слід погодитися.
Суд не наділений пов-новаженнями
розподілу коштів на свій розсуд в
зарахування погашення заборго-ваності
за кредитним договором по окремих її
складових. В цій частині рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про стягнення суми
за-боргованості по процентах за
користування кредитом у повному
обсязі, тобто у

розмірі 2182,98 долари США.

Колегія суддів апеляційного суду
звертає увагу на помилковість висновку
су-ду першої інстанції в частині
застосування річного строку позовної
давності до вимоги про стягнення пені
саме виходячи зі строку закінчення дії
договору. Суд в даному випадку не
врахував, що позов банку до ОСОБА_3
заявлений з дотриманням загального
трирічного строку позовної давності.
За таких обставин

стосовно застосування строку позовної
давності до стягнення пені суд
зобов'яза-ний враховувати наступне.

Вимоги про стягнення неустойки ( пені
) за своїм характером є додатковими
вимогами відносно основного
зобов'язання. Отже у випадку, якщо
неустойкою забезпечується виконання
зобов'язань, на які розповсюджується
загальна позов-на давність, то право на
стягнення пені втрачається лише зі
спливом строку позо-вної давності щодо
основної вимоги. Таким чином, скорочена
позовна давність стосовно неустойки
фактично означає можливість стягнення
неустойки за один рік за умови, що не
сплив строк позовної давності щодо
основної вимоги. Оскіль-ки строк
позовної давності до основної вимоги -
стягнення заборгованості за кре-дитом
не сплив, а позивач до суду звернувся 02
жовтня 2013 року, то неустойка за
несвоєчасне виконання зобов'язнання з
погашення заборгованості за кредитом
та заборгованості по сплаті відсотків
обраховується за останній рік
невиконання зо-бов'язання, тобто з 02
жовтня 2012 року. Разом з тим, згідно з
частиною 3 статті 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Колегія суддів апеляційного суду
прийшла до висновку, що в позові про
стяг-нення з ОСОБА_3 пені в сумі 1921,41
долар США належить відмовити як
недоведеному, необгрунтованому
належними розрахунками. Суд приймає до
ува-ги, що всупереч нормам чинного
законодавства України з регулювання
правовід-носин у сфері кредитних
зобов'язань банк здійснив нарахування
пені позичаль-ниці за весь період після
закінчення терміну дії договору (01
серпня 2011 року), аж до 24 вересня 2013 року (
а. с. 77 ). Розрахунку суми пені станом на
02 жовтня 2012 року ( за один рік до
звернення в суд з позовом ) суду не
представлено.

Крім цього, поза межами строку
позовної давності, застосовуваного до
вимог про стягнення пені, а саме 29
квітня 2013 року банком здійснено
зарахування на її погашення 2290,24
доларів США, отриманих від реалізації
автомобіля відпові-дачки як предмета
застави у забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Такі дії позивача свідчать про
порушення законних прав та інтересів
позича-льниці ОСОБА_3 Розрахунок пені,
наведений банком, через викладене
(са-ме зарахування отриманих від
реалізації майна коштів) є невірним, а з
огляду на перевищення зарахованої суми
(2290,24 доларів США) над сумою, заявленою
до стягнення у позовній заяві ( 1921,41
долар США ), вимога позову в даній
частині задоволенню не підлягає.

За таких обставин у позивача ( банку )
залишається зобов'язання здійснити
за-рахування коштів в сумі 2290,24 доларів
США, отриманих від реалізації
застав-леного автомобіля, у
визначеному порядку на погашення інших
складових всієї суми заборгованості
ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представника
ПАТ КБ «Притбанк» Шуліки А.В. ( а. с. 95-97)
зазначено, що судом першої інстанції у
позові відмовлено у повному обсязі, що
не відповідає дійсності. Мотиви щодо
несвоєчасного отримання копії
вмо-тивованого судового рішення свого
доведення за матеріалами справи не
знайш-ли, представник банку в судовому
засіданні з цього приводу заяв не
робив. Зали-шаючи за собою право на
надання пояснень по апеляційних
скаргах з метою пов-ного відображення
власних заперечень, не дивлячись на
оголошення перерви у розгляді справи
та запитань суду з приводу строків
позовної давності щодо стяг-нення пені,
інших розрахунків її заборгованості
суду не представлено.

Мотиви апеляційної скарги
представника ОСОБА_3 зводяться до
неза-конного у зв'язку з
неповідомленням позичальниці про
збільшення процентної ставки за
користування кредитом; незаконного
зарахування коштів від реалізації
автомобіля на погашення пені поза
межами річного строку позовної
давності. Шляхом простого
математичного розрахунку сумування
заборгованості по кре-диту та
відсотках, віднімання від отриманої
суми коштів з реалізації автомобіля в
сумі 2290,24 доларів США, незаконно
зарахованих в погашення пені, та
нарахо-ваних особисто апелянтом нібито
завищених відсоткових сум ( 1812,52
доларів США ), представник ОСОБА_3
наводить розмір заборгованості, що
підля-гає стягненню з її довірительки в
сумі 1908,00 доларів США.

З такою позицією апелянта, крім
посилання на незаконність вимог в
частині стягнення пені, погодитися не
можна.

Колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що суд першої
інс-танції не помилився, зазначаючи про
правомірність збільшення банком у
листо-паді 2008 року відсоткової ставки
за користування ОСОБА_3 кредитом,
виконання позивачем всіх вимог щодо
належного і вчасного повідомлення
ОСОБА_3 про такі дії, враховуючи
незаперечення її з цього приводу ще у
2011 році під час вирішення питання про
звернення стягнення на предмет застави
в рахунок погашення забогованості за
кредитним договором у сумі 47992,12 гривні
( а. с. 39-40, 68-74 ).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини,

на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною першою статті 309 ЦПК України
встановлено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставни, що мають значення для
справи, не-доведеність обствин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановле-ними, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або непра-вильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду не
знаходить законних підстав для
задово-лення клопотання представника
ОСОБА_3 щодо повернення судового збо-ру
у сумі 161,65 гривні як сплаченого у
більшому розмірі, ніж встановлено
зако-ном ( а. с. 108 ), оскільки у
задоволенні вимог апеляційної скарги в
частині оспо-рюваної суми у розмірі
32543,58 гривні належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представників
публічного акціонерного товариства
комер-ційного банку «ПриватБанк»
Шуліки Аліни Володимирівни,
представника відпо- відачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 задово-льнити частково.

Рішення Літинського районного суду
Вінницької області від 27 грудня 2013 року
скасувати в частині визначення розміру
стягуваної заборгованості по
про-центах за користування кредитом в
сумі 1966,06 доларів США та сукупності
стя-гнутих коштів в сумі 5981,04 долар США,
що за курсом НБУ становить 47788,50
гривень.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціоне-нерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»
заборгованість по сплаті процентів за
користування кредитом в сумі 2182,98
долари США, що в еквіва-ленті за курсом
НБУ становить 17442,01 гривні.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголо-шення, однак воно може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спе-ціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: