Номер провадження № 22-ц/785/2137/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді
Комлевої О.С.

суддів Косогор
Г.О., Ісаєвої Н.В.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу з
апеляційною скаргою ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
06 листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу за договорами позики,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа ОСОБА_3 про стягнення суми боргу
за договорами позики, посилаючись на
те, що з 28 квітня 1993 року по 26 жовтня 2012
року вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_7 Під час перебування у
шлюбі ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_7 суму в
розмірі 550 000 гривень для придбання двох
об'єктів нерухомості - станцій
технічного обслуговування
автомобілів, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, на підтвердження
чого відповідачем була власноручно
написана відповідна розписка. Оскільки
ОСОБА_7 передавав в позику відповідачу
гроші, які належали подружжю на праві
спільної сумісної власності, майнові
права, щодо отримання з ОСОБА_5 суми
боргу на підставі розписки від 01 серпня
2011 року позивачка вважає об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.
З урахуванням того, що частка позивачки
у праві спільної сумісної власності
дорівнює ?, їй належить право вимоги на
повернення позики в розмірі 225 000
гривень. На момент позичення грошей
ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6 і під час шлюбу на
запозичені кошти на підставі договорів
купівлі-продажу від 22 серпня 2011 року
придбав у власність нежитлову будівлю
магазину автозапчастин з пунктом
заміни мастил, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю магазину
по реалізації автомобільних
аксесуарів і мастил, розташовану за
адресою: АДРЕСА_2, що свідчить про
укладення договору позики в інтересах
сім'ї ОСОБА_6, а тому ОСОБА_4 просила суд
стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на її
користь суму боргу за договором позики
від 01 серпня 2011 року в розмірі 112 500
гривень з кожного, припинити
зобов'язання відповідачів за договором
позики від 01 серпня 2011 року, та стягнути
на її користь понесені по справі судові
витрати.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив
у задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_7
заперечувала проти задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилася, про слухання справи була
повідомлена належним чином.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 листопада 2013 року в
задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договорами
позики відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2, представник
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду змінити,
посилаючись на те, що судом неправильно
встановлені обставини справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, а також
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд
першої інстанції цих вимог закону не
врахував, у зв'язку з чим висновки суду
не відповідають обставинам справи та
вимогам процесуального та
матеріального права.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 вже повернув
грошові кошти.

Судом першої інстанції також зроблено
висновок в межах цієї справи про те, що
грошові кошти які були предметом
договору є спільною власністю
подружжя, в основу чого судом першої
інстанції були покладені копії
розписок, показання свідків.

Колегія суддів вважає, що при
правильному вирішенні справи, суд
помилково дослідив та встановив
обставини, які не стосуються предмету
позовних вимог, та не відповідають
заявленим вимогам, допустивши
порушення норм матеріального та
процесуального права, що є безумовною
підставою для скасування рішення, та
ухвалення нового про відмову в
задоволенні позовних вимог за їх
безпідставністю.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих до ЦПК України
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір позики був укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який на момент
звернення до суду з відповідним
позовом був виконаний ОСОБА_5 та
грошові кошти повернути ОСОБА_3, про що
свідчить розписка (а.с. 67).

Позивачем не заявлялися вимоги про
встановлення факту того, що предметом
договору позики, укладеном між ОСОБА_3
та ОСОБА_5 були грошові кошти, які є
спільною власністю подружжя, але суд
першої інстанції в порушенні вимог ст.
11 ЦПК України вийшов за межи позовних
вимог, зробивши про це висновок.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (сума позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що до складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, про те, що ОСОБА_4 при
зверненні до суду з позовом, обрала не
той спосіб захисту своїх прав.

З наведених підстав, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову в задоволенні позовних вимог
за їх безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 309
ч. 3, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 06 листопада 2013 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договорами
позики - відмовити за їх
безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий______________________________________
О.С. Комлева

Судді ______________________________________
Г.О. Косогор

______________________________________ Н.В. Ісаєва