У Х В А Л А

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, який діє
в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
третя особа - служба у справах
неповнолітніх виконкому Соснівської
районної ради, про виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 30 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 13 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційного банку
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3 який діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
служба у справах неповнолітніх
виконкому Соснівської районної ради,
про виселення.

Посилалося на те, що ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_3 3 жовтня 2008 року
уклали кредитний договір № С8100А00000321.
Відповідно до п. 1.1. кредитного договору
банк зобов'язався надати відповідачу
кредит у вигляді кредитної лінії у
розмірі 55 245,91 дол. США строком до 4
жовтня 2013 року, а відповідач
зобов'язався повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановлених кредитним
договором.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ПАТ КБ
«Приватбанк» і відповідач 3 жовтня 2008
року уклали договір іпотеки №
С8100А00000321. Згідно з п. 33.3 договору
іпотеки ОСОБА_6 надала в іпотеку
нерухоме майно, а саме: квартиру
загальною площею 62,30 кв.м, житловою
площею 44,70 кв.м, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, що належить їй на
підставі права власності.

Свої зобов'язання за кредитним
договором ПАТ КБ «Приватбанк» виконав
у повному обсязі, а відповідачем свої
зобов'язання не виконано.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 30 липня 2013 року позовні
вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири за адресою
АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного
обліку у Відділі справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМРС України у м. Черкаси. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
судовий збір в розмірі 114,70 грн.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 13 листопада 2013 року рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 30 липня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
або направити справу на новий розгляд
до суду першої інстанції, мотивуючи
свої вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що права неповнолітніх дітей ОСОБА_4,
ОСОБА_5 іпотечним договором не
порушувались і отримання дозволу на
укладення такого договору від органу
опіки та піклування необхідності не
виникало.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, адже суди дійшли їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Із матеріалів справи вбачається, що 3
жовтня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_3 уклали кредитний договір №
С8100А00000321.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору
Банк зобов'язався надати відповідачу
кредит у вигляді кредитної лінії у
розмірі 55245.91 дол. США строком до 04
жовтня 2013 року, а відповідач
зобов'язався повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановлених кредитним
договором.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ПАТ КБ
«Приватбанк» і відповідач 03 жовтня 2008
року уклали договір іпотеки №
С8100А00000321. Згідно з п. 33.3 договору
іпотеки ОСОБА_6 надала в іпотеку
нерухоме майно, а саме: квартиру
загальною площею 62,30 кв.м, житловою
площею 44,70 кв.м, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Майно належить ОСОБА_6
на праві власності на підставі
договору міни.

Свої зобов'язання за кредитним
договором ПАТ КБ «Приватбанк» виконав
в повному обсязі, надавши відповідачу
кредит в розмірі, передбаченому
умовами кредитного договору, а ОСОБА_3
зобов'язання за кредитним договором не
виконав.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 11 листопад 2009 року
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме: квартиру загальною площею 62,30 кв
м., житловою площею 44,70 кв м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ
КБ «ПриватБанк».

1 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
направило на адресу відповідачів
вимогу про добровільне звільнення
квартири протягом одного місяця з дня
отримання вимоги, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

У місячний строк вимогу банку виконано
не було.

Відповідно до п. 18.2 договору іпотеки
іпотекодавець взяв на себе
зобов'язання на період дії договору не
надавати документи у відповідні
держоргани з метою реєстрації
будь-яких осіб у предметі іпотеки без
письмової згоди на це
іпотекодержателя, проте порушив дані
зобов'язання.

Відповідно до довідки Комунального
підприємства «Соснівська служба
утримання будинків» від 7 липня 2013 року
№ 2226 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після
прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя
(кредитора) або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем. Органи опіки та піклування
зобов'язані здійснювати контроль за
додержанням батьками або особами, які
їх замінюють, майнових та житлових прав
дітей при відчуженні жилих приміщень
та купівлі нового житла.

Виходячи з аналізу правових норм,
дозвіл органу опіки та піклування
повинен бути наданий щодо будь-яких
правочинів, право власності на яке, або
право користування яким мають діти.

Пунктом 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
передбачено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону
України від 26 квітня 2001 року № 2402-III
«Про охорону дитинства» батьки не
мають права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2
червня 2005 року № 2623-IV «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», яка
вимагає попередньої згоди органу опіки
і піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування якими мають
безпритульні діти, діють з 1 січня 2006
року.

В резолютивні частині рішення
неповнолітні зазначені відповідачами,
що не відповідає вимогам діючого
законодавства.

Судами встановлено відсутність права
власності та права користування
неповнолітніх дітей щодо квартири, на
яку звернуто стягнення, на час
укладення кредитного та іпотечного
договорів. Разом з тим в матеріалах
справи наявні довідки житлових органів
про те, що неповнолітні діти
відповідача на момент укладенні
договору іпотеки були зареєстровані в
спірній квартирі, тобто мали право на
користування спірним приміщенням.

А тому суди у порушення положень ст. ст.
212, 213-214 ЦПК України на вищезазначені
норми закону уваги не звернули та
належним чином не визначилися з
характером спірних правовідносин і не
з'ясували фактичних обставин справи
щодо заявлених вимог, а саме чи
проживали неповнолітні діти
відповідача в спірній квартирі.

Судом також не перевірено доводи
сторін щодо дозволу органу опіки та
піклування на укладення іпотечного
договору, не з'ясована думка
відповідного органу опіки та
піклування щодо виселення
неповнолітніх.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
суду першої інстанції без змін, у
порушення статей 303, 304 ЦПК України на
зазначені порушення вимог закону уваги
не звернув.

За таких обставин судові рішення не
можна визнати законними та
обґрунтованими й вони відповідно до ст.
338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 30 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 13 листопада 2013 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. ГорелкінаСудді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко