Справа № 750/1928/13-ц Провадження №
22-ц/795/379/2014 Головуючий у I інстанції -
Коверзнев В. О. Доповідач - Скрипка А.
А.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М.при
секретарі:Руденко О.М.за участю:ОСОБА_5,
представника позивача - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 12 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 12.12.2013 року позовні
вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним задоволено. Визнано
недійсним заповіт ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений на користь
ОСОБА_5, посвідчений 16.11.2011 року
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
(реєстровий № 3303). Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_7 114 грн. 70 коп. у
відшкодування понесених судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зазначають,
що оскаржуване рішення суду підлягає
скасуванню, оскільки його ухвалено без
з'ясування всіх обставин справи,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Апелянт зазначає, що
ОСОБА_7 ставить під сумнів здатність
ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх
дій протягом 2010-2011 років, але 29.06.2011 року
позивач з нею договір найму житлового
приміщення, чим довела правову
дієздатність ОСОБА_8 на той час. Також
позивач на підставі довіреності
отримувала гроші з банківського
рахунку ОСОБА_8, що на думку апелянта
підтверджує дієздатність ОСОБА_8
Апелянт вважає, що суд першої інстанції
при розгляді справи недостатню увагу
приділив обставинам, які спонукали
ОСОБА_8 16.11.2011 року скласти заповіт, за
яким вона заповіла своє майно ОСОБА_5, а
саме зневажливе ставлення ОСОБА_7 та її
співмешканця ОСОБА_10 до ОСОБА_8 Крім
того, ОСОБА_5 звертає увагу на те, що під
час складання заповіту наодинці з
нотаріусом ОСОБА_8 усвідомлювала свої
дії. Апелянт вказує, що позивач не
виявила бажання встановити опіку над
ОСОБА_8, яку вона характеризує як
недієздатну, проте суд не прийняв до
уваги вказаної обставини. Апелянт
вважає, що висновки посмертної
судово-психіатрічної експертизи,
проведеної на підставі ухвали
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 01.04.2013 року та повторної
посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи,
призначеної ухвалою суду від 03.07.2013
року, згідно яких ОСОБА_8 за своїм
психічним станом на 16.11.2011року не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, по суті є однаковими та
не враховують в повному обсязі всіх
обставин справи, проте суд ухвалив
рішення про задоволення вимог
заявленого позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі приписів
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції, -
залишенню без змін, оскільки його
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд погоджується з вірним
по суті висновком суду першої
інстанції щодо задоволення вимог
заявленого позову, оскільки вказаний
висновок суду узгоджується з
фактичними обставинами справи та
нормами матеріального права, які
регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що при розгляді справи по суті суд
неповно з'ясував обставини справи та
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи не можуть
бути підставою для скасування вірного
по суті рішення суду першої інстанції,
оскільки вказані доводи апелянта не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами, що
позивач ОСОБА_7 є онукою покійної
ОСОБА_8 по лінії батька - ОСОБА_11, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 4, 5).

Таким чином, відповідно до положень
статей 1261, 1266 Цивільного кодексу
України, позивач є єдиним спадкоємцем
майна ОСОБА_8

16.11.2011 року ОСОБА_8 склала заповіт, за
яким заповіла усе належне їй майно
ОСОБА_5 Вказаний заповіт посвідчено
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
(а.с. 24). Як вбачається з вимог
заявленого позову (а.с. 2-3), позивач
вважає заповіт недійсним з тих підстав,
що на момент його складання ОСОБА_8 за
станом свого психічного здоров'я не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними.

Згідно даних довідки комунального
закладу''Левоньківська психіатрична
лікарня'' Чернігівської обласної ради
від 03.08.2012року № 219(а.с.6 зворот), ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходилась на
стаціонарному лікуванні з 30.07.2012року і
по час видачі вказаної довідки.

Відповідно до висновку (акту) № 205/151
посмертної судово- психіатричної
експертизи від 12.06.2013року
судово-психіатричного експертного
підрозділу комунального
лікувально-профілактичного закладу
''Чернігівська обласна
психоневрологічна лікарня ''(а.с.110-125), у
ОСОБА_8 станом на 16.11. 2011року мали місце
клінічні ознаки органічного
психічного розладу судинного генезу
(атеросклероз) із змінами з боку
психіки у вигляді вираженої
інтелектуально-мнестичної
недостатності, внаслідок чого вона на
той період часу була позбавлена
здатності усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Згідно акту повторної посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи Київського міського Центру
судово - психіатричної експертизи від
29.10.2013 року № 870, ОСОБА_8 станом на 16.11.2011
року страждала стійким хронічним
психічним розладом у вигляді
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням
(F01.8), за своїм психічним станом не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними (а. с. 166 - 169 зворот).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7
про визнання недійсним заповіту
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
укладеного на користь ОСОБА_5,
посвідченого 16.11.2011 року приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_9
(реєстровий № 3303), суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з приписів норм
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини. Зокрема,
відповідно до частин 2,3 статті 203
Цивільного кодексу України особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має відповідати його
внутрішній волі. Згідно частини 1
статті 225 Цивільного кодексу України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а разі її смерті - за позовом
інших осіб, чиї цивільні права або
інтереси порушені.

Згідно акту повторної посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи Київського міського Центру
судово - психіатричної експертизи від
29.10.2013 року № 870, ОСОБА_8 станом на 16.11.2011
року страждала стійким хронічним
психічним розладом у вигляді
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням
(F01.8), за своїм психічним станом не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними (а. с. 166 - 169 зворот). Суд
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні зазначив, що вказаний висновок
повністю узгоджується з показаннями
допитаних в судовому засіданні свідків
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які показали,
що починаючи з 2010 року у ОСОБА_15
проявлялися психічні розлади у вигляді
слабоумства, забудькуватості та
неможливості до самообслуговування.

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, як цього і
вимагають приписи ч.3 статті 212 ЦПК
України, суд першої інстанції
обгрунтовано прийшов до висновку, що
на момент складання заповіту на
користь відповідача - 16.11.2011 року ОСОБА_8
не розуміла значення своїх дій та не
могла керувати ними, що в силу статті 225
Цивільного Кодексу України є
підставою для визнання цього заповіту
недійсним.

При цьому суд першої інстанції
критично оцінив показання допитаних за
клопотанням відповідача свідків
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які
стверджували, що на момент укладення
заповіту на користь відповідача у
ОСОБА_8 не проявлялись ознаки психічних
відхилень, оскільки вказані особи не є
фахівцями в галузі психіатрії, а тому
не здатні надавати компетентну оцінку
психічного стану фізичної особи в
певний час.

За даних обставин твердження апелянта
відносно того, що: -
29.06.2011року позивач уклала договір найму
житлового приміщення з ОСОБА_8, що
свідчить на думку апелянта про правову
дієздатність ОСОБА_8, - ОСОБА_8 склала
заповіт на ім'я відповідача, оскільки
позивач до неї зневажливо ставилась; -
ОСОБА_8 в заповіті власною рукою
написала: ''Заповіт записано з моїх слів
вірно та прочитано мною, ОСОБА_8 перед
підписанням вголос особисто''; - позивач
не виявляла бажання встановити опіку
над ОСОБА_8, не можуть бути підставою
для скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції та відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7
Вказані твердження апелянта не
узгоджуються з фактичними обставинами
справи та не спростовують висновку
повторної посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи
Київського міського Центру судово-
психіатричної експертизи від 29.10.2013
року № 870, згідно якого ОСОБА_8 станом
на 16.11.2011 року страждала стійким
хронічним психічним розладом у вигляді
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням
(F01.8), за своїм психічним станом не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними (а.с.166-169 зворот). Апелянт
не погоджується з вказаним висновком
повторної посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи,
проте, всупереч приписам статті 60 ЦПК
України, яка регламентує обов'язки
доказування і подання доказів,
апелянтом не представлено жодних
належних та допустимих доказів
відносно того, що вказаний висновок
експертизи є неповним,
необґрунтованим, таким, що суперечить
матеріалам справи або викликає
сумніви в його правильності.
Відповідно до ч.4 статті 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду першої інстанції, ухваленого на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні .

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 12 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: