АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-7961194
Головуючий у 1 інстанції - Борденюк В.В .
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.Г., Поливач
Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .,
Колотілову О.О.

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013року

в справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2,третя особа,яка не заявляє
самостійні вимоги щодо предмету спору
ОСОБА_5 про стягнення боргу та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
третя особа,яка не заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору Приватне
підприємство «Транспортна компанія
«Круг» про визнання договору позики
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з зазначеним позовом та
вказувала, що 30 травня 2012 року між нею
та відповідачем ОСОБА_2 укладено
письмовий договір позики, за яким вона
передала останньому в борг 20 000 грн. зі
строком повернення 30 листопада 2012
року. Проте гроші відповідач не
повернув, у зв'язку з чим
позивачка просила стягнути з нього на
її користь 20 000 грн. заборгованості.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_6 в
червні 2013 року ОСОБА_2 подав до суду
зустрічний позов про визнання договору
позики від 30 травня 2012 року
недійсним,посилаючись на те, що за
договором він гроші в позику не
отримував і розписка була ним написана
під впливом з боку ОСОБА_6 обману та
наявності у нього тяжких обставин
матеріального характеру.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено та стягнуто на її
користь з ОСОБА_2 заборгованість за
договором позики в сумі 20 000 грн. та
судовий збір в сумі 214 грн.

В задоволені зустрічного позову
ОСОБА_2 про визнання договору позики
недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу та посилаючись на порушення
судом норм процесуального та
неправильне застосування норм
матеріального права просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити зустрічні вимоги ОСОБА_2
та відмовити в задоволені вимог ОСОБА_6

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт вказує, зокрема, що
порушення судом процесуального права
полягає в неповному з'ясуванні дійсних
обставин справи та невірній оцінці
наданих доказів, суд безпідставно та
без достатнього обґрунтування надав
перевагу показам одних свідків перед
іншими. Відмовляючи ОСОБА_2 в
задоволені позову про визнання
договору позики недійсним, суд не
встановив мотиви написання ним
боргової розписки та не врахував те, що
до його роботи в ПП «Транспортна
компанія «Круг», в якому ОСОБА_6
працювала, він взагалі не був знайомий
з нею і розписка була написана як умова
його матеріальної відповідальності на
підприємстві. Судом також не прийнято
до уваги доводи про те, що
представником позивачки ОСОБА_6 - її
батьком ОСОБА_7 надавались підроблені
документи і з приводу вчинення ОСОБА_7
злочину ОСОБА_2 зроблені відповідні
заяви до правоохоронних органів, а у
зв'язку з порушенням законодавства про
працю на підприємстві він звертався до
Територіальної Державної інспекції з
питань праці.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції ОСОБА_2 та його представник
доводи апеляційної скарги підтримали
та просили її задовольнити.

Представник позивачки проти
апеляційної скарги заперечував та
просив відмовити ОСОБА_2 в задоволені
апеляційної скарги та залишити без
змін рішення суду першої інстанції.

Третя особа ОСОБА_5 проти апеляційної
скарги не заперечувала.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явилися.

Про місце та час розгляду справи,
відповідно до ст.ст.74.76 ЦПК України,
повідомлені належно,проте причини
неявки в судове засідання не
повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін,або інших осіб,які беруть участь
у справі,належним чином повідомлених
про час та місце розгляду справи, не
перешкоджає розглядові справи в
апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В.,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлено строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно зі статтею 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою
частинами статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин. повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 30 травня 2012 року між
сторонами було укладено договір
позики, у підтвердження чого
позичальником ОСОБА_2 складено
письмову боргову розписку.

Зі змісту даної розписки вбачається, що
30 травня 2012 року відповідач ОСОБА_2
отримав у позивачки ОСОБА_6 у борг
грошові кошти у розмірі 20 000,00 гривень
та зобов'язався повернути зазначену
суму до 30 листопада 2012 року (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та
стягуючи на її користь з ОСОБА_2 20 000
грн. суд першої інстанції виходив з їх
доведеності та того, що ОСОБА_2
оформлене розпискою, взяте боргове
зобов'язання не виконав та в строк борг
не повернув.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені
зустрічних позовних вимог про визнання
договору позики недійсним судом не
встановлено підстав для їх
задоволення, оскільки наявні у
матеріалах справи докази, з
урахуванням пояснень свідків у
сукупності, свідчать про те, що саме
ОСОБА_2 було складено вказану боргову
розписку, якою він підтвердив
виникнення у нього договірного
грошового зобов'язання із повернення
ним до 30 листопада 2012 року отриманих
від ОСОБА_6 у позику грошових коштів у
розмірі 20 000 грн.

Згідно ч. 1 статті 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

У пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 вказано про те, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину (частина 1 статті 233 ЦК
України).

У пункті 23 зазначеної Постанови
зазначається,що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Таким чином,враховуючи положення
наведених правових норм, суд першої
інстанції виходив з того, що зі змісту
доводів відповідача не вбачається
існування об'єктивних обставин,
заперечуючи чи замовчуючи які,
позивачка ввела його в оману при
укладенні оспорюваного договору
позики і складенні боргової розписки.

Крім того, суд не погодився із доводами
відповідача про те, що боргова розписка
була ним складена під впливом тяжкої
обставини об'єктивного характеру, у
відсутність якої договір позики не
було б укладено, оскільки у ході
розгляду даної справи ним не було
надано належних і допустимих доказів
того, що він не отримував у борг
вказаних грошових коштів, того, що він
був би звільнений із роботи, чи зазнав
би інших украй негативних наслідків
без складення вказаної розписки, чи про
об'єктивну неможливість знайти інше
місце роботи. В той час,судом
встановлено, що при складенні боргової
розписки від 30.05.2012 року відповідач мав
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення було
вільним і відповідало його внутрішній
волі.

Таких висновків суд першої інстанції
дійшов після повного, всебічного
з'ясування обставин справи, перевірки
доводів і заперечень сторін, надання
належної правої оцінки зібраним у
справі доказів та застосування
правових норми, які регулюють дані
правовідносини, з огляду на що рішення
суду відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, є законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права, невідповідність
зроблених в рішенні висновків
фактичним обставинам справи є
безпідставними на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 29 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді