Суддя: Марченко Н. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2014 року Центрально-Міський
районний суд м. Горлівки Донецької
області в складі: головуючого-судді
Марченко Н.Ю. при секретарі Сердцовій
К.Є., за участю представника позивача
ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_3,
представника третьої особи - Фоменко
О.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Горлівка цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Перша Горлівська державна
нотаріальна контора, про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
власності, -

В С
Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане на ім'я
ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати за ними право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
в порядку спадкування після смерті
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5. За життя
ним був складений заповіт, відповідно
до якого належний йому житловий
будинок по АДРЕСА_1 він заповідав
ОСОБА_1 та ОСОБА_6. 27.10.2000 року ОСОБА_6
подала до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини. 04.01.2001 року
ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори
заяву про відмову від спадщини на
користь ОСОБА_6 Проте за видачею
свідоцтва про право на спадщину
остання звернулася до нотаріальної
контори лише у 2012 році. Під час
оформлення свідоцтва з'ясувалося, що
01.10.2001 року син померлого ОСОБА_5 -
ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом. ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_6 Після її смерті право на
спадкування мають спадкоємці першої
черги - мати ОСОБА_1 та син ОСОБА_2, які
звернулися з відповідними заявами до
нотаріальної контори. Відповідно до
статті 1301 ЦК України свідоцтво про
право на спадщину визнається недійсним
за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.
За цих підстав позивачі вважають, що
свідоцтво про право на спадщину за
законом має бути визнано недійсним та
визнано за ними право власності на
спірний будинок у порядку спадкування
після смерті ОСОБА_6

У судовому засіданні представник
позивачів ОСОБА_4 позов підтримала та
наполягала на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому
засіданні позов не визнав, пояснивши,
що позивач ОСОБА_1 разом зі своєю дочкою
ОСОБА_6 шляхом обману отримали заповіт.
Даний заповіт є недійсним, оскільки
його батько ОСОБА_5 страждав
прогресуючим атеросклерозом, атрофією
зорових нервів, деменцією та за станом
здоров'я не міг підписати заповіт.
Після смерті ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1
проживала онука ОСОБА_6 На даний час
будинок приведений у непридатний для
проживання стан. Також пояснив, що
раніше він звертався до суду з позовом
про визнання даного заповіту
недійсним, проте згодом втратив
інтерес до цієї справи та його позов
був залишений без розгляду. Просив у
задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відмовити.

Представник третьої особи -
завідувач Першою Горлівською
державною нотаріальною конторою
Фоменко О.М. у судовому засіданні не
заперечувала проти позову, пояснила, що
у нотаріальній конторі наявна спадкова
справа після смерті ОСОБА_5 та спадкова
справа після смерті ОСОБА_6 Згідно
матеріалів спадкової справи після
смерті ОСОБА_5 у 2000 році до нотаріальної
контори звернувся його син ОСОБА_3 з
заявою про прийняття спадщини за
законом та онука ОСОБА_6, на ім'я якої
був складений заповіт. Дочка померлого
- ОСОБА_1 відмовилася від спадщини на
користь ОСОБА_6 На той час спадковий
реєстр не вівся. 1 жовтня 2001 року
державним нотаріусом було видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_3 У 2013 році після
смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори
звернулися позивачі з заявами про
прийняття спадщини та було встановлено
наявність чинного заповіту, складеного
ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6

Суд, з'ясувавши всі обставини
справи та перевіривши їх доказами,
зокрема, дослідивши у судовому
засіданні оригінали спадкових справ,
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню за наступних
підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на
праві власності належали 5/15 часток
житлового будинку АДРЕСА_1.

3 листопада 1999 року ОСОБА_5 був
складений заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Горлівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований у реєстрі за № 2861,
відповідно якого ОСОБА_5 заповідав
належний йому житловий будинок АДРЕСА_1
ОСОБА_1 та ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть.

Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3
до Першої Горлівської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини за законом
звернувся син ОСОБА_3.

Також 27 жовтня 2000 року до Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори звернулася ОСОБА_6 із заявою
про прийняття спадщини за заповітом
після смерті діда ОСОБА_5

4 січня 2001 року до Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори звернулася ОСОБА_1 із заявою
про відмову від належної їй частки
спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на
користь його онуки ОСОБА_6.

1 жовтня 2001 року державним
нотаріусом Першої Горлівської
державної нотаріальної контори
Білодід Л.В. було видане свідоцтво про
право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1,
на ім'я ОСОБА_3, яке зареєстровано за
реєстровим номером 3916.

23 жовтня 2003 року ОСОБА_6 уклала
шлюб з ОСОБА_8 та прийняла прізвище
"ОСОБА_6", що підтверджується копією
витягу з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб
щодо підтвердження дошлюбного
прізвища.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть.

Після смерті ОСОБА_6 до Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори 14 березня 2013 року з заявами про
прийняття спадщини звернулися її мати
ОСОБА_1 та син ОСОБА_2

Спадщина після смерті ОСОБА_5
відкрилася до 1 січня 2004 року, таким
чином до правовідносин підлягають
застосуванню норми законодавства,
чинного на час відкриття спадщини,
зокрема, ЦК УРСР.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР,
чинного на час відкриття та оформлення
спадщини після смерті ОСОБА_5,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом. При спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти, дружина і батьки
померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно з положеннями статтей 549, 554
ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Вищевказані дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини. В
разі неприйняття спадщини спадкоємцем
за законом або за заповітом або
позбавлення спадкоємця права
спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках. Якщо спадкодавець заповідав
усе своє майно призначеним ним
спадкоємцям, то частка спадщини, яка
належала б спадкоємцеві, який відпав,
переходить до інших спадкоємців за
заповітом і розподіляється між ними в
рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважалося, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

Судом встановлено, що після
смерті ОСОБА_5 спадщину за заповітом
прийняла його онука ОСОБА_6, яка у
встановлений строк звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини. Зі змісту заяви,
поданої ОСОБА_6 27 жовтня 2000 року до
нотаріальної контори, вбачається, її
воля як спадкоємця після смерті ОСОБА_5,
була направлена саме на прийняття
спадщини за заповітом, про що зазначено
у заяві. Крім того, згідно матеріалів
спадкової справи протягом
встановленого строку для прийняття
спадщини ОСОБА_6 від спадщини, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_5, не
відмовлялася.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво
про право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року "Про судову практику у
справах про спадкування" свідоцтво про
право на спадщину може бути визнано
недійсним не лише тоді, коли особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, але й за інших підстав,
установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Враховуючи, що за життя ОСОБА_5 був
складений заповіт на ім'я ОСОБА_6 та
ОСОБА_1, остання відмовилася від
спадщини на користь іншого спадкоємця
за заповітом - ОСОБА_6, якою у
встановлений законом строк та порядку
прийнято спадщину після смерті ОСОБА_5,
та така спадщина відповідно до закону
належить їй з часу відкриття спадщини,
та виходячи з закріпленого законом
пріоритету спадкування за заповітом,
суд вважає, що відповідач ОСОБА_3, який
на час відкриття спадщини не належав до
кола осіб, які мають право на
обов'язкову частку у спадщині, не мав
права на спадкування за законом після
смерті свого батька ОСОБА_5, а тому
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане на ім'я відповідача
ОСОБА_3 повинно бути визнано недійсним.

При цьому судом не можуть бути
прийняті до уваги доводи відповідача
ОСОБА_3 про те, що заповіт на ім'я ОСОБА_6
є недійсним, що такий заповіт отриманий
шляхом обману, а також що за станом
здоров'я його батько не міг підписати
заповіт, оскільки статтями 10, 60 ЦПК
України встановлено, що цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін; сторони мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості; кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК
України; доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Проте
відповідач належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх доводів
і заперечень суду не надав. Судом
встановлено, що заповіт, складений
ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6, до цього часу
недійсним у встановленому законом
порядку не визнавався, його
нікчемність судом також не
встановлена. У судовому засіданні була
досліджена цивільна справа № 2-10512/04 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, по якій ним
заявлялися вимоги щодо визнання
заповіту недійсним, але ухвалою
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки від 4 березня 2005 року позов
залишено без розгляду. Разом з тим,
згідно наявного в матеріалах цієї
цивільної справи акту посмертної
судово-психіатричної експертизи №
453а/507а від 25.10.2004 року у зв'язку з
суперечністю наявних у цивільній
справі даних про психічний стан
судово-психіатрична комісія не може
надати висновок про здатність ОСОБА_5
розуміти значення своїх дій і керувати
ними в період укладення їм юридичної
угоди - підписання заповіту 03.11.1999 року.
Крім того, у судовому засіданні був
оглянутий оригінальний примірник
заповіту та як матеріалами справи, так
і особисто державним нотаріусом у
судовому засіданні підтверджена
справжність цього заповіту, тому у суду
немає сумнівів щодо дійсності заповіту
на ім'я ОСОБА_6

Згідно статті 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України
передбачено, що у першу чергу право на
спадкування за законом мають, зокрема,
діти спадкодавця та батьки.

У відповідності до ст. 1268 ч. 3, 4 ЦК
України спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Малолітня, неповнолітня,
недієздатна особа, а також особа,
цивільна дієздатність якої обмежена,
вважаються такими, що прийняли
спадщину, крім випадків, встановлених
частинами другою - четвертою статті 1273
цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Оскільки позивачами, як
спадкоємцями першої черги, прийнято
спадщину після смерті ОСОБА_6, то після
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3
вони мають звернутися до нотаріальної
контори з приводу оформлення спадкових
прав у встановленому законом порядку.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтво про право на спадщину
видається на ім'я кожного з них, із
зазначенням імені та частки у спадщині
інших спадкоємців. Згідно ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Відмови
нотаріуса видати свідоцтво про право
на спадщину після визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_3 позивачі не
отримували, а тому відсутні підстави
вважати їх права порушеними, оскільки
вони мають можливість отримати
правовстановлюючі документи на
спадкове майно у встановленому законом
порядку. Відповідно до абз. 2, 3 п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 30 травня 2008 року "Про
судову практику у справах про
спадкування" свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

На думку суду, права позивачів
будуть захищені визнанням свідоцтва
про право на спадщину за законом, що
видано відповідачу, недійсним.

За наведених підстав позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Перша Горлівська державна
нотаріальна контора, про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
власності задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане на
ім'я ОСОБА_3 Першою Горлівською
державною нотаріальною конторою 1
жовтня 2001 року за реєстровим номером 3916
після смерті ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Центрально-Міський районний суд м.
Горлівки шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з для
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Н. Ю.
Марченко