Єдиний унікальний номер 422/721/2012
Справа № 2/205/804/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року

м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Дніпропетровська цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» про визнання права знати
сукупну вартість кредиту, визнання
неправомірною відсутності в
кредитному договорі сукупної вартості
кредиту та визнання кредитного
договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «ВТБ Банк» 21 січня 2012 року
звернулося до Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
Позивач, уточнивши позовні вимоги в
редакції 17 липня 2012 року, посилався на
те, що 29 серпня 2008 року між позивачем та
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір, згідно умов якого позивач
надав ОСОБА_1 кредит у сумі 22500 доларів
США зі сплатою 15 % річних з кінцевим
терміном повернення кредиту до 27
серпня 2021 року, а ОСОБА_1 зобов'язалася
кошти прийняти, належним чином їх
використовувати та повернути у строк
та на умовах, передбачених договором. 29
серпня 2008 року між позивачем, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було укладено договір поруки,
згідно умов якого поручитель
зобов'язався перед банком відповідати
за виконання позичальником усіх його
зобов'язань перед кредитором в повному
обсязі, що виникли з кредитного
договору як існуючих в теперішній час,
так і тих, що можуть виникнути в
майбутньому. Разом з тим, відповідачі
свої зобов'язання щодо повернення
кредиту та сплати процентів не
виконали, що призвело до виникнення
заборгованості, розмір якої станом на 16
липня 2012 року склав 258764,67 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач
просив суд стягнути солідарно з
відповідачів на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 258764,67 грн. та судові витрати.

15 березня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ
Банк» про визнання права знати сукупну
вартість кредиту, визнання
неправомірною відсутності в
кредитному договорі сукупної вартості
кредиту та визнання кредитного
договору недійсним. В обґрунтування
позовних вимог посилалась на те, що 29
серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір. Також 29 серпня 2008 року між ВАТ
«ВТБ Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір поруки. Проте, в
порушення ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» та п. 3.3. Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, кредитний
договір не містить у собі ані загальної
процентної ставки, ані абсолютного
значення подорожчання кредиту, тобто
договір не містить в собі сукупну
вартість кредиту. В момент укладання
кредитного договору банком не були
додержані вимоги, встановлені ч. 1 ст. 203
ЦК України, а, отже, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК
України кредитний договір слід визнати
недійсним.

ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право
знати сукупну вартість кредиту,
наданого згідно кредитного договору
від 29 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ
«ВТБ Банк» та ОСОБА_1; визнати
неправомірним відсутність в
кредитному договорі сукупної вартості
кредиту; кредитний договір від 29 серпня
2008 року, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та
ОСОБА_1, визнати недійсним.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2012 року
зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ
«ВТБ Банк» про визнання кредитного
договору недійсним об'єднано в одне
провадження з первісним позовом ПАТ
«ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості.

Представник ПАТ «ВТБ Банк» надав суду
заяву з проханням розглядати справу
без його участі, позовні вимоги
підтримує в повному обсязі, зустрічний
позов ОСОБА_1 не визнає та просить
відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_1 (позивач за
зустрічним позовом) в судове засідання
не з'явилась, про дату, час та місце
слухання справи повідомлялась
належним чином. Про причини своєї
неявки суд не повідомила. Письмових
заяв від неї не надходило.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про дату, час та місце
слухання справи повідомлявся належним
чином. Про причини своєї неявки суд не
повідомив. Письмових заяв від нього не
надходило.

У зв'язку з довготривалістю судового
розгляду, неодноразовими неявками
відповідачів у судові засідання та
навмисним затягуванням судового
розгляду, суд вважає за можливе
ухвалити рішення за відсутності
відповідача ОСОБА_1 (позивача за
зустрічним позовом) та відповідача
ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у праві.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані та здобуті докази,
вважає, що позовні вимоги ПАТ «ВТБ
Банк» підлягають задоволенню, а в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
необхідно відмовити за наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року
між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником
якого відповідно до Статуту є ПАТ «ВТБ
Банк» (а.с. 17), та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 77/08В R513, згідно
умов якого банк надав ОСОБА_1. кредит у
сумі 22500 доларів США зі сплатою 15 %
річних строком кредитування - 156
місяців до 27 серпня 2021 року, а ОСОБА_1
зобов'язалася кошти прийняти, належним
чином їх використовувати та повернути
у строк та на умовах, передбачених
договором, графіком повернення кредиту
і сплати процентів та розрахунку
супутніх послуг (а.с. 5-7, 8-9).

29 серпня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк»,
правонаступником якого відповідно до
Статуту є ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 17), ОСОБА_1
та ОСОБА_2 було укладено договір поруки
№ 77/08В-П, згідно умов якого поручитель
зобов'язався перед банком відповідати
за виконання позичальником усіх його
зобов'язань перед кредитором в повному
обсязі, що виникли з кредитного
договору як існуючих в теперішній час,
так і тих, що можуть виникнути в
майбутньому (а.с. 11).

Кредитні кошти в розмірі 22500 доларів
США були надані ОСОБА_1 29 серпня 2008 року,
що підтверджується заявою на видачу
готівки № ТR.73208.2 від 29 серпня 2008 року
(а.с. 10).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
банківський кредит - будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідачами порушуються взяті на
себе зобов'язання щодо повернення
кредиту та сплати процентів, внаслідок
чого станом на 16 липня 2012 року
відповідно до розрахунку виникла
заборгованість у розмірі 258764,67 грн. (а.с.
69).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Позивачем 02 грудня 2011 року було
направлено відповідачам вимогу про
дострокове виконання грошових
зобов'язань за кредитним договором, але
до цього часу заборгованість сплачено
не було (а.с. 12, 13, 14).

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 553 ЦК України,
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК України
поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Частиною 2 статті 554 ЦК України
передбачено, що поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до розрахунку у
відповідачів перед позивачем станом на
16 липня 2012 року існує заборгованість за
кредитним договором у розмірі 258764,67
грн., яка складається з: заборгованості
по кредиту в розмірі 172674,94 грн.,
заборгованості по сплаті відсотків за
користування кредитом у розмірі 63432,69
грн., пені за несвоєчасне повернення
кредиту та відсотків за користування
кредитом у розмірі 22657,04 грн. (а.с. 69).

З урахуванням того, що у відповідачів
перед позивачем існує заборгованість,
яка ними добровільно не сплачується, а
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається, суд
вважає за необхідне стягнути солідарно
з відповідачів на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
у сумі 258764,67 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання права знати сукупну вартість
кредиту, визнання неправомірною
відсутності в кредитному договорі
сукупної вартості кредиту та визнання
кредитного договору недійсним суд
зауважує наступне.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 серпня 2012 року
позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ
Банк», ОСОБА_2 про захист прав споживача
шляхом усунення недоліків в наданій
послузі - задоволено частково. Визнано
право ОСОБА_1 знати сукупну вартість
кредиту за кредитним договором від 29
серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1
та ВАТ «ВТБ Банк». Визнано
неправомірним відсутність сукупної
вартості кредиту в кредитному договорі
від 29 серпня 2008 року, укладеному між
ОСОБА_1 та ВАТ «ВТБ Банк». Зобов'язано
ПАТ «ВТБ Банк» повідомити ОСОБА_1 про
сукупну вартість кредиту за кредитним
договором від 29 серпня 2008 року,
укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «ВТБ Банк».
В задоволенні позову в іншій частині -
відмовлено (а.с. 89-90). Зазначене рішення
набрало законної сили 11 вересня 2012
року.

Таким чином, вищезазначеним рішенням
суду було розглянуто позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання права знати
сукупну вартість кредиту, визнання
неправомірним відсутності в
кредитному договорі сукупної вартості
кредиту, а, отже, відсутні підстави для
задоволення зустрічного позову в цій
частині.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямованих на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору та визначенні умов договору.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Доводи позивача в частині
несправедливості положень
оспорюваного кредитного договору суд
оцінює критично, оскільки вони
випливають лише з її особистих
суб'єктивних оцінок як боржника,
зацікавленого у мінімізації своїх
грошових зобов'язань. При цьому на час
укладання спірного договору позивач
була згодна з його умовами та взяла на
себе відповідні зобов'язання
добровільно.

Слід також зазначити, що протягом дії
кредитного договору ОСОБА_1 вчиняла
дії, спрямовані на його виконання,
зокрема, здійснювала платежі за
кредитним договором, що також
підтверджує її згоду з умовами
оспорюваного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами), вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

У судовому засіданні також
встановлено, що у відповідності до
вимог ст. 203 ЦК України при укладанні
кредитного договору № 77/08В R513 від 29
серпня 2008 року були дотримані всі
передбачені законодавством істотні
умови договору, котрі були обумовлені
згодою сторін, як узгоджені сторонами,
так і прийняті ними. Окрім того, на
момент укладання цього договору обидві
сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, їх
волевиявлення відповідало їхній
внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою фінансової установи.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема статті 215, 1048-1052,
1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК України); недодержання
письмової форми тягне його нікчемність
та не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його нікчемністю.
При вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2011 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Суди
повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний) або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК України, та
кредитний договір, який є неукладеним
(не відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК України).

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2011 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент

вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205-210, 640 ЦК України).
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК України не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації. Встановивши
ці обставини, суд відмовляє в
задоволенні позову про визнання
правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Таким чином, розглядаючи даний спір в
межах заявлених вимог, оцінюючи
здобуті по справі докази щодо їх
належності, допустимості,
достовірності, а також достатності та
взаємності зв'язку у сукупності, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк»
підлягають задоволенню, а в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України суд вважає, що з відповідачів
на користь позивача слід рівними
частками стягнути судовий збір у
розмірі 2587,65 грн. Позовні вимоги ОСОБА_1
не належать до задоволення, у зв'язку з
чим відшкодуванню за рахунок ПАТ «ВТБ
Банк» не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
ст. ст. 15-16, 203, 215, 525-526, 553-554, 610, 612, 626-627, 629,
638, 1050, 1054 Цивільного кодексу України,
ст. ст. 10-11, 59-61, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212-215,
218 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на користь Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» заборгованість
за кредитним договором № 77/08В R513 від 29
серпня 2008 року у розмірі 258764,67 грн.
(двісті п'ятдесят вісім тисяч сімсот
шістдесят чотири гривні шістдесят сім
копійок), яка складається з:
заборгованості по кредиту в розмірі
172674,94 грн. (сто сімдесят дві тисячі
шістсот сімдесят чотири гривні
дев'яносто чотири копійки),
заборгованості по сплаті відсотків за
користування кредитом у розмірі 63432,69
грн. (шістдесят три тисячі чотириста
тридцять дві гривні шістдесят дев'ять
копійок), пені за несвоєчасне
повернення кредиту та відсотків за
користування кредитом у розмірі 22657,04
грн. (двадцять дві тисячі шістсот
п'ятдесят сім гривень чотири копійки).

Стягнути рівними частками з ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на користь Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
судовий збір у розмірі 2587,65 грн. (дві
тисячі п'ятсот вісімдесят сім гривень
шістдесят п'ять копійок).

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» про визнання
права знати сукупну вартість кредиту,
визнання неправомірною відсутності в
кредитному договорі сукупної вартості
кредиту та визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Н.В. Залімська