Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22ц-778/181/2014р.
Головуючий у 1-й інстанції Смолка І.О.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Євальд Д.Д.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Державної
казначейської служби України,
Прокуратури Запорізької області,
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Прокуратури Запорізької області,
Державної казначейської служби
України про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, спричиненої
незаконним притягненням до
кримінальної відповідальності, -

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Прокуратури
Запорізької області, Державної
казначейської служби України про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, спричиненої незаконним
притягненням до кримінальної
відповідальності.

В позові зазначила, що 25.06.2002 року було
порушено кримінальну справу за фактом
зловживання службовим становищем
посадовою особою ЗАТ «Азарія» за
ознаками ч.2 ст.364 КК України та 15.10.2002
року відносно позивачки за ознаками ч.2
ст.364 КК України. Позивачці було обрано
запобіжний захід підписка про невиїзд.
В рамках кримінальної справи було
накладено арешт на майно позивачки.
16.10.2002 р. позивачці пред'явлено
обвинувачення за ст..364 ч.2 КК України.
23.10.2002 р. складено обвинувальний
висновок і матеріали кримінальної
справи направлені до Жовтневого
райсуду м. Запоріжжя.

02.08.2004 р. кримінальну справу
Орджонікідевським райсудом м.
Запоріжжя було направлено на додаткове
розслідування прокурору Жовтневого
району м. Запоріжжя. 23.02.2010 р. вироком
Жовтневого райсуду м. Запоріжжя
позивачку було виправдано за ч.2 ст.364 КК
України за відсутністю складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 31.05.2010 р. вирок скасований і
справу направлено на додаткове
розслідування прокурору Жовтневого
району м. Запоріжжя.

Позивачкою було подано скаргу на
постанову про порушення кримінальної
справи відносно неї до Жовтневого
райсуду м. Запоріжжя.

17.09.2010 р. постановою Жовтневого райсуду
м. Запоріжжя скарга була задоволена і
постанову про порушення кримінальної
справи за ч.2 ст.364 КК України відносно
позивачки була скасована у зв'язку з
відсутністю поводів і підстав для
порушення кримінальної справи.

01.10.2010 р. ухвалою апеляційного суду
Запорізької області постанова
Жовтневого райсуду м. Запоріжжя від
17.09.2010 р. залишена без змін.

18.11.2010 року слідчим прокуратури
Жовтневого району м. Запоріжжя в
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 364 КК України
було відмовлено за відсутністю в її
діях складу злочину, передбаченого ч. 2
ст. 364 КК України.

Позивачка зазначає, що вона незаконно і
безпідставно була притягнута до
кримінальної відповідальності та
знаходилась на підписці про невиїзд з
15.10.2002 р. по 01.10.2010 р., тому їй нанесено
матеріальну і моральну шкоду.

Матеріальна шкода виражається у втраті
грошових коштів, які позивачка
отримала б від продажу квартири, на яку
було накладено арешт. Квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_3 збиралась продати. Вартість
квартири складала 800 000 грн. Після
зняття арешту позивачка реалізувала
квартиру за 400 000 грн. Шкода складає 400 000
грн. Крім того, позивачка вимушена була
весь час знаходження квартири під
арештом платити комунальні послуги.
Вартість послуг склала 20 649,54 грн. В неї
погіршилося здоров"я на лікування вона
потратила 35 405 грн. Всього матеріальна
шкода становить 420 649 грн.

Крім матеріальної шкоди
неправомірними діями правоохоронних
органів позивачці нанесено моральну
шкоду, яку вона оцінює у 5 000 000 грн. і
полягає моральна шкода в тому, що у
позивачки за вісім років знаходження
під слідством погіршилось здоров'я,
вона і тепер потребує постійного
лікування. Вісім років вона вимушена
була захищатися від надуманих
обвинувачень, терпіла приниження від
інших акціонерів, котрі начебто були
потерпілими. Разом з нею страждали її
близькі, які ні могли бути байдужими до
незаконного обвинувачення. Вона не
могла їздити до родичів, відвідати
могили батьків у Львівській області,
так як була на підписці про невиїзд.

ОСОБА_3 просить суд стягнути кошти
державного бюджету в рахунок
відшкодування нанесеної їй
матеріальної шкоди у розмірі 461 549 грн.,
моральної - 5 000 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 15 листопада 2013 року позов
про стягнення моральної шкоди
задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_3, шляхом списання
Державною казначейською службою
України з рахунку державного бюджету
кошти в розмірі 113 553 грн. (сто
тринадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят три
гривні) моральної шкоди, завданої
незаконними діями органів досудового
слідства і прокуратури.

В стягненні матеріальної шкоди
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду Державна казначейська служба
України, Прокуратура Запорізької
області звернулись до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати,
ухвалити нове яким відмовити в
задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду ОСОБА_3, звернулась до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати,
ухвалити нове, яким позов задовольнити
у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги - Державної
казначейської служба України,
Прокуратура Запорізької області,
ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов,
суд керувався статтею 1176 ЦК України,
нормами Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду" та виходив із того,
що незаконним притягненням до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу підписки про
невиїзд та незаконними діями
правоохоронних органів ОСОБА_3 завдана
моральна шкода, що підлягає
відшкодуванню за рахунок держави, а
розмір її відшкодування з урахуванням
обставин справи слід визначити в 113 553
грн., разом з тим позивачка не надала
доказів на підтвердження зв"язку між
незаконними діями органів досудового
слідства та прокуратури і фактом
спричинення їй матеріальної шкоди.

З таким висновком суду першої
інстанції можна погодитись.

Судом установлено, що 15.10.2002 року
відносно позивачки була порушена
кримінальна справа за ознаками ч.2 ст.364
КК України і їй було обрано запобіжний
захід - підписка про невиїзд. В рамках
кримінальної справи було накладено
арешт на майно позивачки. 16.10.2002 р.
ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення за
ст..364 ч.2 КК України, а 23.10.2002 р. складено
обвинувальний висновок і матеріали
кримінальної справи направлені до
Жовтневого райсуду м. Запоріжжя. 02.08.2004
р. кримінальну справу
Орджонікідевським райсудом м.
Запоріжжя було направлено на додаткове
розслідування прокурору Жовтневого
району м. Запоріжжя. 23.02.2010 р. вироком
Жовтневого райсуду м. Запоріжжя
позивачку було виправдано за ч.2 ст.364 КК
України за відсутністю складу злочину.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 31.05.2010 р. вирок скасований і
справу направлено на додаткове
розслідування прокурору Жовтневого
району м. Запоріжжя.

За скаргою ОСОБА_3 постановою
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 17.09.2010 року постанову про порушення
кримінальної справи від 15 10. 2002 року
відносно ОСОБА_3 за ч.2 ст.364 КК України
було скасовано у зв'язку з відсутністю
поводів і підстав для порушення
кримінальної справи, яка було залишена
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 17.09.2010 року.
18.11.2010 року слідчим прокуратури
Жовтневого району м. Запоріжжя в
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 364 КК України
було відмовлено за відсутністю в її
діях складу злочину, передбаченого ч. 2
ст. 364 КК України.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Спір у справі, що розглядається,
стосується відшкодування шкоди,
завданої незаконним рішенням, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства, а
порядок відшкодування такої шкоди в
Україні регулюється нормами ст. 1176
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) та спеціальним законом -
Законом України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду". Саме на ці
законодавчі акти як на підставу позову
й посилася позивачка.

На підставі Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду», частин 1, 2, 7 ст. 1176
ЦК України, моральна шкода може бути
відшкодована лише за наявності
обставин, визначених ст. 1 цього Закону,
а право на її відшкодування виникає у
випадках, зазначених у статті 2 Закону.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду» шкода, завдана громадянинові
внаслідок: 1) незаконного засудження,
незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян - відшкодовується у
повному обсязі незалежно від вини
посадових осіб органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду.

Право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадках: 1)
постановлення виправдувального вироку
суду; 1-1) встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали чи постанови суду чи
іншому рішенні суду про повернення
справи на додаткове розслідування чи
новий судовий розгляд) факту
незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
чи порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів; 2)
закриття кримінальної справи за
відсутністю події злочину, відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину ; 3) відмови в порушенні
кримінальної справи; 4) закриття справи
про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди,
завданої фізичній особі незаконними
діями органом дізнання, досудового
слідства, прокуратури або суду, виникає
у випадках, передбачених законом,
зокрема, у разі незаконного
притягнення її до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування, як запобіжного заходу,
тримання під вартою або підписки про
невиїзд (ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України).

Суд першої інстанції взяв до уваги
фактичні обставини справи, вимоги
закону, врахував, що постанову про
порушення кримінальної справи від
25.06.2002 року та від 15.10.2002 року відносно
ОСОБА_3 було скасовано постановою
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 17.09.2010 року у зв"язку з відсутністю
поводів і підстав для порушення
кримінальної справи, передбачених ст.94
КК України, яка залишена без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 01.10.2010 року, а 18.11.2010 року
слідчим прокуратури Жовтневого району
м. Запоріжжя в порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 364 КК
України було відмовлено за відсутністю
в її діях складу злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, при
цьому вона була притягнута в якості
обвинуваченої та знаходилася вісім
років під слідством і судом, відносно
неї був обраний запобіжний захід
підписка про невиїзд, накладений арешт
на квартиру, що обмежувало, порушувало
її права та свободи, тому дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачка
була незаконно притягнута до
кримінальної відповідальності,
незаконно застосовано запобіжний
захід підписка про невиїзд, і дана
підстава є реабілітуючою з точки зору
кримінально-процесуального
законодавства та, відповідно, дає
права на відшкодування шкоди в порядку,
визначеному позивачкою як підставу
позову - за Законом України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду" та ст. 1176
ЦК України.

Згідно із частинами 5 і 6 ст. 4
Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду" відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру, про що зазначалося
позивачкою в позові.

Визначаючи розмір відшкодування,
суд має керуватися принципами
поміркованості, розумності,
справедливості. Розмір відшкодування
моральної шкоди має бути не більш, аніж
достатнім для розумного задоволення
потреб потерпілої особи і не повинен
призводити до її збагачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 цього
Закону відшкодування моральної шкоди
за час перебування під слідством чи
судом провадиться виходячи з розміру
не менше одного мінімального розміру
заробітної плати за кожен місяць на
момент перебування під слідством чи
судом.

Згідно роз"ясень п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.2005
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Отже, судом першої інстанції
правильно встановлено розмір
моральної шкоди, яка підлягає
відшкодуванню на користь позивачки з
урахуванням періоду її перебування під
слідством і судом - 99 місяців.

Тобто, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
вислухавши пояснення сторін у справі,
суд першої інстанції вірно оцінив
моральну шкоду, заподіяну позивачці у
зв"язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у 113 553 грн.

Згідно зі ст. 3 Закону у наведених
в ст. 1 цього Закону випадках
громадянинові відшкодовуються
(повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які
він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові
вклади і відсотки по них, цінні папери
та відсотки по них, частка у статутному
фонді господарського товариства, який
він не отримав відповідно до цієї
частки, інші цінності), конфісковане
або звернене в доход держави судом,
вилучене органами дізнання чи
досудового слідства, органами, які
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, а також майно, на яке
накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку
суду, судові витрати та інші витрати,
сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв'язку
з наданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Розмір відшкодування шкоди,
зазначеної в п.п. 1, 3, 4 ст. 3 Закону,
залежно від того, який орган провадив
слідчі дії чи розглядав справу, в
місячний термін з дня звернення
громадянина визначають відповідні
органи дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суд, про що виносять
постанову (ухвалу). Якщо справу закрито
судом при розгляді її в апеляційному
або касаційному порядку, зазначені дії
провадить суд, що розглядав справу у
першій інстанції. У разі незгоди з
винесеною постановою (ухвалою) про
відшкодування шкоди громадянин
відповідно до положень цивільного
процесуального законодавства може
оскаржити постанову до суду, а ухвалу
суду - до суду вищої інстанції в
апеляційному порядку. Оскарження до
суду не позбавляє громадянина права
звернутись із скаргою до відповідного
прокурора (ст. 12 Закону).

Тобто, аналізуючи вказані норми,
слід зазначити, що безпосередньо судом
відповідно до ст. 13 Закону вирішуються
лише вимоги громадянина щодо
відшкодування моральної шкоди (п. 5 ст. 3
Закону), інші вимоги (п.п. 1, 3 і 4 ст. 3
Закону) розглядаються органом, який
провадив слідчі дії чи розглядав
справу і який в свою чергу визначає
розмір відшкодування шкоди шляхом
винесення постанови (ухвали). Така
постанова (ухвала) може бути оскаржена
громадянином до суду в порядку,
визначеному ст.ст. 12 і 14 Закону.

Предметом розгляду судом першої
інстанції був також позов позивачки
щодо відшкодування спричиненої їй
матеріальної шкоди. Оскільки позивачка
не надала доказів на підтвердження
факту термінового продажу квартири
саме у період знаходження її під
арештом, про те, що до накладення арешту
на квартиру вона уклала з покупцем
попередній договір куплі-продажу з
ціною продажу квартири в розмірі 800 000
грн., взяла задаток за квартиру і не
продала її за зазначеною ціною по
причині накладення на неї арешту, тому
суд обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову про стягнення
збитків в розмірі 400 000 грн, як різницю
вартості квартири, яку б позивачка
могла отримати від продажу квартири
до її арешту та за фактичною ціною
продажу після зняття арешту. Не має
також законних підстав про стягнення
на користь позивачки вартості
сплачених нею комунальних послуг в
розмірі 20 649,54 грн. за час знаходження
квартири під арештом, оскільки
позивачка була власником
вищезазначеної квартири, а отже,
відповідно до вимог закону повинна
сплачувати за неї комунальні послуги.
Позивачка також не надала належних і
допустимих доказів на підтвердження
зв"язку між незаконними діями органів
досудового слідства та прокуратури і
встановленим фактом погіршення стану
здоров'я позивачки за час перебування
під слідством і судом.

Отже доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 про незаконність рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
про стягнення матеріальної шкоди є
необґрунтованими.

На підставі наведеного, колегія
суддів вважає, що судом повно і
всебічно з'ясовані обставини справи,
висновки відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами
визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно, ухвалено
законне і обґрунтоване рішення, а
доводи апеляційних скарг Державної
казначейської служба України,
Прокуратура Запорізької області про
відсутність підстав для стягнення
моральної шкоди є неспроможними і
необґрунтованими та не спростовують
висновків суду

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державної
казначейської служби України,
Прокуратури Запорізької області,
ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 15 листопада 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України
протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: