Провадження №2/761/349/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2014 року Шевченківський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді
Савицького О.А.

при секретарі
Савенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення, та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним,

в с т а н о в и в :

20.06.2013 року позивачка ОСОБА_1 звернулась
в суд з позовом про виселення з
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Свої
вимоги позивачка мотивує тим, що спірна
квартира належить їй на праві
власності відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 31.05.2013
року, на даний час відповідачі
проживають у вказаній квартирі без
законних підстав, а її звернення щодо
звільнення квартири в добровільному
порядку відповідачі ігнорують, тому
вона звернулася з вказаним позовом до
суду за захистом своїх прав власника
квартири АДРЕСА_1.

В свою чергу відповідачка ОСОБА_2 не
погоджуючись з первісними позовними
вимогами, звернулася в суд з зустрічним
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 31.05.2013 року, за яким ОСОБА_4
продала вказану квартиру ОСОБА_1,
недійсним, який 19.11.2013 року був
прийнятий судом до спільного розгляду
із первісним позовом.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що
вона та ОСОБА_3 з 2000 року проживають в
квартирі АДРЕСА_1, як члени сім'ї
колишнього власника спірної квартири
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. В
червні 2012 року позивачка дізналась, що
07.06.2011 року між ОСОБА_7 з однієї сторони,
та ОСОБА_4 з іншої, було укладено
договір дарування квартири АДРЕСА_1.
Крім того, з листопада 2012 року по 23
серпня 2013 року в Шевченківському
районному суді м.Києва розглядалась
цивільна справа за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання
права користування. Оскільки договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
31.05.2013 року був укладений на момент
наявності в суді спору стосовно
вказаної квартири, ОСОБА_3 вважає його
укладеним з порушеннями норм
Цивільного кодексу України, у зв'язку з
чим звернулась в суд з даним позовом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені
первісні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, з підстав зазначених в
позові, просила суд його задовольнити,
а в задоволені зустрічного позову
просить відмовити, вважаючи його
необґрунтованим на вимогах закону.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її представник в
судовому засіданні проти задоволення
первісного позову заперечили, вважають
його необґрунтованим та безпідставним,
зустрічний позов просили задовольнити
в повному обсязі з підстав викладених в
ньому.

ОСОБА_4 та приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялися
належним чином, остання направила на
адресу суду заяву, в якій просила
слухати справу у її відсутність, тому
суд вважає за можливе розглянути
справу у їх відсутність.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 та її представника, дослідивши
зібрані в справі письмові докази, суд
вважає, що позовні вимоги за первісним
позовом підлягають задоволенню, а
зустрічний позов задоволенню не
підлягає виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом
встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на
праві власності належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири від 31.05.2013 року,
зареєстрованому в реєстрі за № 1253,
укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.5)
та витягом з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно № 4228967
від 31.05.2013 року (а.с.6).

На даний час в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають в ній з 2000
року ОСОБА_2, та ОСОБА_3, що
підтверджується довідкою Форми 3 від
05.06.2013 року (а.с.7), які були членами сім'ї
колишнього власника даної квартири,
ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.37).

Ще за життя, 07.06.2011 року, ОСОБА_7
подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4, яка
в подальшому, за Договором
купівлі-продажу від 31.05.2013 року, продала
її ОСОБА_1 (а.с. 5, 6, 38,39).

07.06.2013 року ОСОБА_1 звернулась до
відповідачів з вимогою про виселення
їх з квартири АДРЕСА_1, направивши її
поштовим відправленням на вказану
адресу, оскільки вони проживають в ній
без законних підстав. Вказану вимогу
відповідачі проігнорували, тому спірна
квартира звільнена не була.

Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений в
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Крім того, статтею 150 ЖК України,
передбачено, що громадяни, які мають у
приватній власності жилий будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі
будинки (квартири), що є в приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством ….

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено,
що члени сім'ї власника житлового
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням. А
частиною 4 цієї статті встановлено, що
до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього кодексу
(дружина наймача, їх діти і батьки, а
також членами сім'ї наймача можуть бути
визнані й інші особи, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.).
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням ….

Отже, з перелічених норм закону
вбачається, що саме власнику квартири
належить право користування та
розпорядження своєю квартирою, а також
поряд з ним мають право користування
цією квартирою і члени його сім'ї. Право
члена сім'ї власника квартири на
користування квартирою існує лише до
тих пір поки право власності на
квартиру не припинене, а при втраті
права власності членом сім'ї на
квартиру, при відсутності відповідного
договору з новим власником
припиняється й право членів колишнього
власника на користування цією
квартирою.

За таких обставин, оскільки колишній
власник квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_7,
втратив право власності на цю квартиру,
ще 07.06.2011 року, подарувавши вказану
квартиру ОСОБА_4, він втратив і право
користування цією квартирою, а також
разом з ним втратили право
користування цією квартирою і члени
його сім'ї та колишні члени його сім'ї,
що проживали разом з ним в цій квартирі,
а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Крім того, відсутність у ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 права користування спірною
квартирою, що включає і проживання в
ній, підтверджено рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 18.02.2013 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_1 про визнання права користування
квартирою АДРЕСА_1, яким в задоволенні
позовних вимог було відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від
16.10.2013 року рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 23.08.2013 року
залишено без змін, і вказана обставина
відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
доказуванню при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини, не підлягає.

Враховуючи викладене, оскільки судом
встановлено відсутність у ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 законного права на проживання у
квартирі АДРЕСА_1, суд вважає вимоги
ОСОБА_1, яка є на даний час єдиною
власницею цієї квартири, є такими, що
підлягають задоволенню, а тому
відповідачі підлягають виселенню зі
спірної квартири.

Разом з тим, суд не вбачає правових
підстав для задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 31.05.2013 року
недійсним, виходячи з наступних
підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до Договору дарування від
07.06.2011 року, укладеного між ОСОБА_7 з
однієї сторони, та ОСОБА_4 з іншої,
перший подарував, а остання прийняла в
дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.38).

31.05.2013 року ОСОБА_4 продала квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_1, відповідно до
нотаріально посвідченого за
Договору-купівлі продажу (а.с. 5, 6).

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 18.02.2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1 від 07.06.2011 року недійсним в
задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від
16.04.2013 року рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 18.02.2013 року
залишено без змін.

Тобто рішенням суду підтверджено
законність отримання у власність
спірної квартири ОСОБА_4, що відповідно
до ст. 61 ЦПК України доказуванню не
підлягає.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

ОСОБА_2 в зустрічному позові, як на
підставу визнання недійсним
оспорюваного нею Договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посилається на ч.1 ст. 203 ЦК України,
зазначаючи, що цей договір суперечить
вимогам закону, оскільки на час продажу
спірної квартири в ній проживали та
були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Суд вважає безпідставним посилання на
вказану у зустрічному позові
обставину, як на підставу для визнання
недійсним Договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 31.05.2013 року
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
оскільки ОСОБА_2 не доведено, що ця
обставина суперечить вимогам закону та
не зазначено, якій саме нормі закону
зазначена нею обставина суперечить.
Крім того в даному судовому засіданні
судом було встановлено, що і ОСОБА_2, і
ОСОБА_3 проживали у вказаній квартирі
не маючи на це законного права
користування нею.

На підставі викладеного, оскільки
стороною позивача за зустрічним
позовом не надано доказів на
підтвердження неправомірності
укладення договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 31.05.2013 року,
враховуючи, що останній був укладений
законним на той час власником спірної
квартири, вимоги передбачені ст. 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, при укладені
даного договору були дотримані, тому
суд вважає вимоги зустрічного позову
необґрунтованими, у зв'язку з чим
відмовляє в його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 169, 212 - 215, 223, 294 ЦПК
України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення, задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1.

Відмовити в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м.Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення, а особами, які не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: