АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-1786/14
Головуючий у 1 інстанції: Ісаєвська О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

4 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Усика
Г.І.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
25 листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на дитину, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 2 вересня 2013 року
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на дитину задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти
на утримання дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частини усіх
видів заробітку (доходу) щомісячно але
не менше, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
починаючи з 3 жовтня 2013 року та до
досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в
частині стягнення аліментів за один
місяць.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 звернулася до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
відповідно до вимог апеляційної
скарги, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Зокрема апелянт вказує на те, що за
змістом ст. 191 СК України докази не
можуть бути лише письмовими, тим самим
суд проігнорував покази свідка ОСОБА_4,
яка свідчила про ухилення відповідача
від виконання своїх обов*язків щодо
утримання дитини з березня 2011 року.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримав подану
скаргу, із викладених в ній підстав,
представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала, просила залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 180 СК України,
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Частиною другою ст. 182 СК України
передбачено, що мінімальний розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
за винятком випадків, встановлених ст.
184 цього кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони у справі
мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає разом з
матір'ю на підставі рішенням
Печерського районного суду м. Києві від
29 березня 2013 року, яке залишено без змін
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 23 травня 2013 року (а.с.28).

Сторони домовленості щодо утримання
дитини між собою не досягли. Доказів
того, що хоча б одна із сторін
намагалися між собою домовитися про
утримання спільної дитини суду надане
не було.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 працює в Приватному
підприємстві "ТЕХПРОМСЕРВІС" та має
постійний заробіток.

Оскільки відповідач проти задоволення
позовних вимог в частині стягнення
аліментів на утримання дитини в
розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку
(доходу) щомісячно але не менше, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку не
заперечував, і рішення в цій частині
ніхто із сторін не оскаржує, його
законність в цій частині колегією
суддів не перевірялася.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України,
аліменти за минулий час можуть бути
присуджені, якщо позивач подасть суду
докази того, що він вживав заходів щодо
одержання аліментів з відповідача, але
не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням
останнього від їх сплати. У цьому разі
суд може присудити аліменти за минулий
час, але не більше як за три роки.

При цьому, ухилення від сплати
аліментів є винною протиправною
поведінкою, тобто це свідоме
невиконання своїх обов'язків в умовах,
коли позивач звертався до відповідача
особисто або через суд з вимогою про
сплату грошової суми, необхідної для
утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні пред*явлених
вимог про стягнення аліментів з
відповідача на утримання їх спільної
дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів
заробітку (доходу) за минулий час, а
саме за останні три роки суд виходив із
того, що на підтвердження факту вжиття
нею заходів одержання аліментів з
відповідача, позивач посилалася лише
на покази свідка ОСОБА_4, зазначаючи при
цьому що письмово до відповідача з
приводу сплати аліментів вона не
зверталась.

Допитана судом першої інстанції в
якості свідка ОСОБА_4 показала, що з 2006
року по червень 2009 рік на підставі
договору, вона працювала в сім'ї сторін
гувернанткою та за проханням позивача
на даний час іноді допомагає у
вихованні дитини.

Показала, що вона була тричі присутня
в судових засіданнях, які відбувалися
за участю ОСОБА_1. та ОСОБА_2 у 2011 та 2012
роках, і після завершення яких
представники ОСОБА_1. та сама позивач
зверталися до відповідача з приводу
виплати ним грошей на утримання дитини,
проте останній в грубій формі
відмовлявся від надання грошей для
дитини.

В своїх запереченнях проти позову в цій
частині відповідач вказував, що він
ніколи не зникав, не приховував від
позивачки своє місце роботи та доходи,
а також ніколи не ухилявся від
виконання своїх батьківських
обов'язків перед дитиною.

Зазначив, що з 2009 по 2011 рік між ним і
позивачкою не виникало спорів щодо
утримання дитини та її виховання,
надавши письмові докази, які свідчили
про його участь в утриманні дитини.

Оскільки позивачкою не було надано
суду наладжених та допустимих доказів
на підтвердження того, що вона дійсно,
як того вимагає ч. 2 ст. 191 СК України,
вживала заходів щодо одержання
аліментів з відповідача, але не могла
їх одержати у зв'язку із ухиленням
останнього від їх сплати, суд відмовив
у задоволені цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції, який
відповідає встановленим у справі
обставинам, а також нормам
матеріального і процесуального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги
колегія суддів зазначає, що за змістом
ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти на
утримання дитини можуть бути
присуджені за минулий період за умови
доведеності позивачем в ході розгляду
справи того, що він вживав заходи для
отримання аліментів, а відповідач в
свою чергу ухилявся від їх сплати.

Як видно із матеріалів справи,
наявність лише показів свідка, яка,
починаючи з липня 2009 року періодично
перебував в сім*ї позивачки, не може
бути достатньою доказовою базою в
розумінні ч. 2 ст. 191 СК України, для
задоволення вказаних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає
оскаржуване рішення законним і
обгрунтованим і підстав для його зміни
чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 25 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: