У Х В А Л А

Іменем України

28 січня 2014 року
м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Дроботі В. В., Власова С. О.

при секретарі - Савариній Т. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, що
діє згідно довіреності від імені
відповідача ОСОБА_2, на рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
30 жовтня 2013 року по справі за позовом
ТОВ "І.Т.В. Сервіс Плюс" до ОСОБА_2, треті
особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання
договору про надання послуг укладеним
та стягнення заборгованості за
комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс»
пред'явило позов до ОСОБА_2 про визнання
договору укладеним та стягнення
заборгованості за надані
житлово-комунальні послуги.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
відповідачка ОСОБА_2 є власником
квартири АДРЕСА_1, та споживачем
житлово-комунальних послуг з утримання
будинків та прибудинкових територій.

Згідно рішення виконкому «Про
визначення виконавців послуг» від 24
січня 2012 року № 28 та рішення виконкому
Мукачівської міської ради «Про
погодження виконавця послуг» від 29
січня 2013 року № 19 позивача ТОВ «І.Т.В.
Сервіс Плюс» визнано виконавцем послуг
з утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій з 1 березня 2012
року.

Перед початком надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій позивачем
було здійснено всі вичерпні заходи,
спрямовані на укладення договору про
надання цих послуг: здійснено
публікацію даного договору в
друкованих виданнях та на офіційному
сайті товариства і неодноразово
пропонувалося відповідачці укласти
письмовий договір. Однак, остання
відмовилася від його підписання.

Посилаючись на те, що укладення
договору є обов'язком споживача послуг,
позивач просив визнати договір про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
укладеним з 1 березня 2012 року та
стягнути з відповідачки на користь
позивача заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги за період з
1 березня 2012 року по липень 2013 року в
розмірі 918, 13 грн. та судові витрати по
справі.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 19 вересня 2013 року до участі в
справі залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці відповідачки.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 30 жовтня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано договір
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій на основі типового договору
укладеним між ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс»
та ОСОБА_2 з 1 березня 2012 року. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ТОВ «І.Т.В. Сервіс
Плюс» заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги в сумі 918, 13
грн., а також 344, 10 грн. сплаченого
судового збору. В задоволенні решти
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, що діє
згідно довіреності від імені
відповідачки ОСОБА_2, ставиться питання
про скасування цього судового рішення
та ухвалення нового про відмову в
позові. Апелянт зазначає, що рішення
суду ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
є незаконним та необґрунтованим.

Дослідивши зібрані у справі матеріали,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші. Зібрані по справі докази суд
оцінює за своїм внутрішнім
переконанням за правилами ст. 212 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд досліджує
докази, які судом першої інстанції були
дослідженні з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи, не
виходячи за межі заявлених позовних
вимог та тієї доказової бази, яка
сформована за рахунок доказів, поданих
суду самими учасниками процесу.

Вирішуючи даний судовий спір, суд
першої інстанції виходив із того, що
між сторонами виникли відносини у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг, які
врегульовані спеціальним законом, а
саме Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» від 24
червня 2004 року №1875-IV (далі - Закон
№1875-IV). З цим висновком колегія
погоджується.

Відповідно до ст.4 Закону №1875-IV
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг, крім цього
закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Цивільним кодексом України (ст. ст. 3, 6,
203, 626, 627) визначено загальні засади
цивільного законодавства, зокрема
поняття договору і свободи договору та
формування загальних вимог укладення
договорів як різновиду право чинів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Правочин між фізичною особою і
юридичною особою належить вчиняти у
письмовій формі, за виключенням
випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК
України (п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642-643 ЦК України.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та
ст. 627 цього Кодексу при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закон №1875-IV
передбачено, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах. Учасниками даних відносин є:
власник, споживач, виконавець,
виробник.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закон №1875-IV
передбачений обов'язок споживача
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

Цей обов'язок відповідає зустрічному
обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2
ст. 21 цього ж закону, підготувати та
укласти із споживачем договір на
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року №529 «Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» (далі -
постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК
України, ст. ст. 19-21 Закон №1875-IV,
постанова № 529 убачається, що умови
типового договору, що набули юридично
обов'язкового значення в силу актів
цивільного законодавства, є
обов'язковими для сторін договору, які
не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Разом з позовною заявою до суду
позивачем був наданий типовий договір
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій, підготовлений ТОВ «І.Т.В.
Сервіс Плюс», який відповідає типовому
договору, зміст та форма якого
затверджені постановою №529.

Апеляційним судом встановлено, що
позивачем було здійснено вичерпні і
залежні від нього заходи, які
спрямовані на укладення відповідного
договору з відповідачем по цій справі.
Зокрема, здійснено публікацію даного
договору в друкованих виданнях та на
офіційному сайті товариства www.itservice.com,
направлено відповідачеві відповідну
письмову пропозицію, про що свідчить
поштова квитанція від 15 вересня 2012 року
(а.с.13). Однак договір відповідачем не
підписано.

За цих обставин колегія вважає, що
відмова відповідача як споживача
послуг від укладення договору про
надання житлово-комунальних послуг та
невизнання ним права позивача як
виробника (виконавця) послуг на
укладення договору, який відповідає
вимогам типового є неправомірною. В
такому випадку право позивача як
виробника (виконавця)
житлово-комунальних послуг підлягає
захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК
України шляхом визнання договору
укладеним на умовах, передбачених
нормативним актом обов'язкової дії.
Висновок місцевого суду про
задоволення відповідної вимоги є
правильним, доводи апеляційного суду
його не спростовують.

Аналогічна правова позиція була
викладена в Постанові Верховного Суду
України від 10 жовтня 2012 року по справі
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 квітня 2012 року у справі за
позовом ТзОВ «Ковальська-Житлосервіс»
до фізичної особи про зобов'язання
укласти договір про надання послуг з
утримання будинку та прибудинкової
території.

Відповідно до вимог ст.360(7) ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом ( судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Щодо вимоги про стягнення
заборгованості за надані
житлово-комунальні послуги, то тут
апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення
суду підлягає скасуванню в
апеляційному порядку із закриттям
провадження у справі або залишенням
заяви без розгляду з підстав,
визначених статтями 205 і 207 цього
Кодексу.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК
України суд постановляє ухвалу про
залишення заяви без розгляду, якщо
провадження у справі відкрито за
заявою, поданою без додержання вимог,
викладених у статтях 119 і 120 цього
Кодексу, та не було сплачено судовий
збір і позивач не усунув цих недоліків
у встановлений судом строк.

Встановлено, що ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс»
звернулося до суду першої інстанції із
позовною вимогою до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за надані
житлово-комунальні послуги.

При цьому, вказана вимога може бути
пред'явлена в порядку позовного
провадження тільки у випадку відмови у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу або скасування його судом (ч. 3
ст. 118 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття
провадження у справі суддя першої
інстанції на це уваги не звернув та
відкрив провадження у справі за
позовною заявою, поданою без
додержання вимог ч. 6 ст. 119 ЦПК України.

Вказана обставина є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку та
залишення в цій частині позовної заяви
без розгляду.

Керуючись статтею 307, 308, 310, 313-315, 317, 319
ЦПК України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє згідно
довіреності від імені відповідача
ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 30 жовтня 2013 року в частині
стягнення з відповідачки ОСОБА_2
заборгованості за надані
житлово-комунальні послуги - скасувати,
позов в цій частині залишити без
розгляду.

В решті рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________