АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/8163/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Вийванко О.М. Провадження №
22-ц/789/61/14 Доповідач - Бахметова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Бахметової В.Х.

суддів - Ткач О. І., Гірського Б. О.,

при секретарі - Майка Р.Ю.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Тернополі
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 12 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті
особи: приватний нотаріус
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, служби у
справах неповнолітніх та дітей
Тернопільської міської ради про
визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2013 року ОСОБА_1,
ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсним
укладеного між сторонами договору
дарування від 02.06.2009 року, посилаючись
на те, що вказаний договір є фіктивним і
фактично позивачі не мали наміру
передавати, а відповідач приймати
безоплатно спірну квартиру, оскільки
договір дарування укладався як
забезпечення виконання боргових
зобов'язань позивачів за договором
позики від 03.06.2009 року. Крім цього,
позивачі просили стягнути із
відповідачки понесені ними судові
витрати.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 12 листопада 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 просить скасувати вказане
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити їхні позовні вимоги
у повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам у справі, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апелянти зазначають, що
судом першої інстанції не враховано
того, що факт отримання відповідачкою
ОСОБА_3 від ОСОБА_1 розписки на суму 14200
євро свідчить про те, що у неї не було
жодного наміру створення правових
наслідків за спірним договором
дарування у майбутньому, а тому він за
своєю правовою природою є фіктивним.

В судовому засіданні
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну
скаргу підтримав, зіславшись на
обставини викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 не
погоджується з доводами апеляційної
скарги, вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним, відповідає
матеріалам справи.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
доводи апеляційної скарги за
матеріалами справи, приходить до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1,
ОСОБА_2 підлягає до задоволення,
виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
сторони при укладенні спірного
договору дарування були вільні у
виборі контрагента та визначенні
істотних умов договору з урахуванням
вимог чинного законодавства, вказаний
договір був спрямований на настання
правових наслідків у майбутньому, а
тому відсутні підстави для визнання
його недійсним.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
оскільки він суперечить нормам
матеріального права.

Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання у момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно п.5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

У ст. 234 ЦК України зазначено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законом.

Судом першої інстанції
встановлено, що 02 червня 2009 року між
сторонами укладено договір дарування,
за яким ОСОБА_2, ОСОБА_1 зобов'язувались
передати у майбутньому безоплатно у
власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 що
знаходиться у м. Тернополі, який
посвідчено приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 02.06.2009 року
та зареєстровано в реєстрі за №1971.

В п. 9 вищезазначеного договору
сторони домовились, що під передачею
квартири слід вважати символічну
передачу речі. Передача дарувальниками
обдарованій та прийняття обдарованою
від дарувальників ключів від квартири,
технічного паспорту відбудеться в
термін до 2 квітня 2010 року та свідчитиме
про те, що передача речі відбулася,
тобто відтермінувалась передача
квартири на 10 місяців.

03 червня 2009 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким
ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_3 гроші в сумі
14200 євро із зобов'язанням повернути
кошти протягом 10 місяців з моменту
укладення договору, тобто до 3 квітня 2010
року.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 20 жовтня 2011
року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 16 травня 2013 рок та яке є
чинним, стягнуто з ОСОБА_1 в користь
ОСОБА_3 14200 євро боргу за розпискою, що
за офіційним курсом НБУ становить 160176,00
грн. та 6407,04 грн. нарахованих 3-ох %
річних.

Таким чином, судом першої
інстанції встановлено, що у позивачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували боргові
зобов'язання перед ОСОБА_3 і цього не
заперечували представники сторін.
Будь-яких законом визначених заходів
забезпечення виконання вказаного
договору позики, крім оспорюваного
договору дарування між сторонами не
укладено.

Так, згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

З матеріалів справи вбачається,
позивачі та відповідач ніколи не
перебували та не перебувають у
близьких сімейних чи дружніх
відносинах.

Після укладення договору
дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ключі від
квартири ОСОБА_3 не передавали,
квартиру не звільняли, ні в червні 2009
року, ні в квітні 2010 року. У зв'язку з
відсутністю іншого житла продовжують
проживати у спірній квартирі,
самостійно оплачували і оплачують
витрати по утриманню квартири, що
підтверджується наданими суду
квитанціями про сплату комунальних
послуг.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 24 грудня 2012
року, яке є чинним, задоволено позов
ОСОБА_3 та виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із
квартири АДРЕСА_1 із належним їм майном
без надання іншого житлового
приміщення.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 722
ЦК України право власності
обдаровуваного на дарунок виникає з
моменту його прийняття.

З матеріалів справи вбачається,
що визначена сторонами у п. 9 договору
дарування передача предмету договору
(квартири), а саме ключів від неї,
технічного паспорту в строк до 02.04.2010
року не відбулась, а тому відповідно
ОСОБА_3 фактично не прийняла
вищевказаного подарунку.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув, зробивши
неправомірний висновок про
відсутність підстав для визнання
правочину фіктивним.

Крім цього, обставини, при яких
укладався договір дарування квартири,
а саме напередодні укладення договору
позики грошей строком на 10 місяців,
його консенсуальність, тобто передача
речі в майбутньому, теж через 10 місяців
з дня укладення договору, фактично
співпадають в часі повернення боргу і
передачі дарунку, відсутність
будь-яких родинних чи дружніх відносин
між сторонами договору, проживання
позивачів у спірній квартирі після
укладення договору дарування, активні
дії відповідачки з приводу передачі
квартири після неповернення позики, аж
до пред'явлення позовів до суду про
стягнення боргу та виселення свідчать
про фіктивність вищевказаного
договору дарування, тобто відсутність
наміру сторін створити передбачені ним
правові наслідки.

Тому рішення суду першої
інстанції слід скасувати і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2.

Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України в
разі задоволення позовних вимог з
відповідача стягується понесені
судові витрати. Оскільки позивачами
долучено лише квитанція про сплату
судового збору, то зазначену суму в
квитанції і слід стягнути.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції не відповідає вимогам
ст.213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, оскільки суд належним
чином не перевірив доводів позивача та
відповідача, не дав належної оцінки
доказам у справі, неповно з'ясував
обставини справи, що призвело до
неправильного вирішення спору та в
силу вимог ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 12 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним
задовольнити.

Визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 2
червня 2009 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, посвідченого приватним
нотаріусом Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 2 червня 2009
року за реєстром 1971.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_1 судовий збір в сумі 511 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних на
протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області В.Х. Бахметова