РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

__________________________________________________________________

Справа №: 22-ц/191/138/14Головуючий суду
першої інстанції:Бойко З.О. Доповідач
суду апеляційної інстанції:Кустова І.
В. "22" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в м. Феодосія у складі:

Головуючого суддіКустової І.В.,
СуддівПритуленко О.В., Ломанової Л.О.,
При секретаріБогданович О.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
грошової винагороди, пені та трьох
відсотків річних за договором
доручення, за апеляційними скаргами
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення
Феодосійського міського суду АР Крим
від 09 грудня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
грошової винагороди, пені та 3 % річних
за договором доручення, мотивуючи тим,
що 10 лютого 2013 року між сторонами
укладений договір доручення,
відповідно якого позивач зобов'язався
надати відповідачу
інформаційно-консультативну допомогу
правового характеру у суді апеляційної
інстанції з питань, пов'язаних з
апеляційним провадженням у цивільній
справі № 2/121/2652/2012 за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
дарування; сторони досягли згоди щодо
відплатності договору, а також строку
виплати винагороди не пізніше трьох
днів з дня проголошення судового
рішення Апеляційним судом АР Крим у цій
справі. Для забезпечення виконання
відповідачем зобов'язань сторони
передбачили неустойку у вигляді пені.

05 червня 2013 року колегією суддів
Апеляційного суду АР Крим в м. Феодосії
оголошено ухвалу про закриття
апеляційного провадження у цивільній
справі за вказаним позовом

На виконання договору доручення
позивач виконав наступні дії, які
підлягають оплаті відповідно до умов
договору: склав письмове заперечення
на скаргу апелянта - 500 грн.; фактично
з'явився в судове засідання, яке не було
проведене не з його вини - 500 грн.; двічі
брав участь у судових засіданнях
апеляційного суду - 1250 грн. х 2 = 2500 грн.;
подав заяву про ознайомлення з
матеріалами апеляційного провадження
та заяву про результати експертизи - 250
грн.; надав 4 консультації правового
характеру - 150 грн. х 4 = 750 грн., що
підтверджується актом виконаних робіт
від 14 травня 2013 року та матеріалами
цивільної справи.

Внаслідок невиконання відповідачем
своїх зобов'язань виникла
заборгованість у розмірі 97075,62 грн., яка
складається: з суми грошової
винагороди за виконання робіт за
договором доручення у розмірі 5000 грн.,
суми пені у розмірі 92000 грн., 3 % річних у
розмірі 75 грн. 62 коп., яку позивач
просить стягнути з відповідача.

Рішенням Феодосійського міського суду
АР Крим від 09 грудня 2013 року позов
задоволений частково: стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму грошової
винагороди за договором доручення від
10 лютого 2013 року у розмірі 5000 грн., суму
пені у розмірі 5000 грн., 3 % річних у
розмірі 75 грн. 62 коп. та судовий збір у
розмірі 229,40 грн., всього 10305 грн.02 коп.; у
задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду в
частині зменшення суми пені та
стягнути її у нарахованому ним обсязі.

Апелянт вказує на порушення
процесуального закону при вирішенні
судом заяви відповідача про зменшення
розміру неустойки та недоведеність
обставин, які передбачені нормами
матеріального права для зменшення
розміру неустойки.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_7, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду та відмовити у позові,
оскільки йому не було відомо про
вирішення справи судом апеляційної
інстанції; зобов'язання за договором
ним виконані.

Крім того, апелянт вказує на те, що суд
не звернув увагу на відсутність
правових підстав для нарахування пені
та на те, що недотримання письмової
форми договору внаслідок невизначення
у ньому порядку сплати пені свідчить
про нікчемність цієї угоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає
частковому задоволенню, враховуючи
наступне.

Згідно вимог частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 10
лютого 2013 року між сторонами укладений
договір, за яким позивач зобов'язався
надати відповідачу відплатну
інформаційно-консультативну допомогу
правового характеру у суді апеляційної
інстанції при розгляді апеляційної
скарги ОСОБА_8 на рішення
Феодосійського міського суду АР Крим
від 07 грудня 2012 року у цивільній
справі № 2/121/2652/2012 за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
дарування; строк виплати винагороди за
надані послуги встановлено не пізніше
трьох днів з дня проголошення рішення
Апеляційного суду АР Крим; з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
договором сторонами в порядку статті 549
ЦК України встановлено пеню в розмірі 10
відсотків від остаточної суми
винагороди (а.с. 4).

05 червня 2013 року колегією суддів
Апеляційного суду АР Крим в м. Феодосії
постановлена ухвала про закриття
апеляційного провадження у цивільній
справі за вказаним позовом (а.с. 74).

Актом прийому-передачі виконаних
робіт, укладеним сторонами 14 травня 2013
року та матеріалами цивільної справи №
2/121/2652/2012 зафіксовано, що на виконання
договору від 10 лютого 2013 року позивач
виконав наступні дії: склав письмове
заперечення на скаргу апелянта - 500 грн.;
фактично з'явився в судове засідання,
яке не було проведене не з його вини - 500
грн.; двічі брав участь у судових
засіданнях апеляційного суду - 1250 грн.
х 2 = 2500 грн.; подав заяву про
ознайомлення з матеріалами
апеляційного провадження та заяву про
результати експертизи - 250 грн.; надав 4
консультації правового характеру - 150
грн. х 4 = 750 грн. (а.с. 5).

Таким чином, матеріалами справи
доведено, що позивач надав послуги за
договором доручення від 10 лютого 2013
року на загальну суму 4 500 грн.

Відомості щодо оплати відповідачем
цих послуг матеріали справи не містять.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов висновку про
доведеність факту порушення
відповідачем зобов'язань з оплати
виконаних повіреним робіт, внаслідок
чого наявні підстави для стягнення
заборгованості, а також передбаченої
договором суми пені та застосування
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання. Розмір
грошової винагороди, розрахований
позивачем, судом не перевірявся у
зв'язку з тим, що цю суму відповідач
визнав, тому, на думку суду, вона є
безумовною, не суперечить закону та не
порушує прав інших осіб. Вирішуючи
питання про розмір неустойки, суд
першої інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість наданого позивачем
розрахунку пені, але зменшив її розмір,
пославшись на значне перевищення суми
пені розміру заборгованості за
договором.

Договірні правовідносини регулюються
Цивільним кодексом України (далі - ЦК
України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних право та обов'язків. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно частини 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку;
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 526 цього Кодексу визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 1000 ЦК України
визначено, що за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії.

Оскільки сторонами було укладено
договір, на виконання якого повірений
виконав узяті на себе зобов'язання, а
довіритель не виконав обов'язку з
оплати цих дій, колегія суддів
погоджується з висновком суду про
обґрунтованість вимог позивача про
стягнення заборгованості з оплати
виконаних робіт.

Також погоджується колегія суддів з
висновком суду про обґрунтованість
вимог позивача про стягнення 3 % річних,
оскільки ці вимоги ґрунтуються на
положеннях статті 625 ЦК України,
відповідно до якої боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання; боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
три проценти річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Згідно статті 213 ЦПК України рішення
має бути законним та обґрунтованим, а
за правилами статей 214, 60 ЦПК України
суд та на підставі наданих сторонами
доказів повинен з'ясувати чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги або заперечення; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог
закону повною мірою не дотримався,
внаслідок чого припустився помилки при
з'ясуванні обставин, якими
обґрунтовані вимоги позивача, а також
помилки при застосуванні норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, суд надав неправильної оцінки
наданим у справі доказам щодо розміру
заборгованості за спірним договором;
неправильно визначив правову природу
правовідносин сторін щодо стягнення
неустойки та не застосував правову
норму, яка підлягає застосуванню до
спірних правовідносин у цій частині.

Звертаючи увагу на доведеність
виконання позивачем наступних дій:
складення письмового заперечення на
скаргу апелянта (500 грн.); явка в судове
засідання, яке не відбулося (500 грн.);
участь у судових засіданнях
апеляційного суду (2 х 1250 грн. = 2500 грн.);
підготовка заяв про ознайомлення з
матеріалами апеляційного провадження
та надання інформації про результати
експертизи (250 грн.); консультації
правового характеру (4 х 150 грн. = 750 грн.)
(акт прийому-передачі виконаних робіт
від 14 травня 2013 року, підписаний
сторонами - а.с. 5), що також підтверджено
апелянтом ОСОБА_6 у суді апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про необхідність зменшення
суми грошової винагороди, яка стягнута
судом першої інстанції до 4 500 грн.

Оскільки розмір відповідальності за
порушення грошового зобов'язання
залежить від розміру простроченої
суми, то розмір штрафних санкцій, які
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача на підставі положень
статті 625 ЦК України, підлягає
збільшенню до 84 грн. 32 коп. з
урахуванням збільшення періоду
затримки розрахунку до часу розгляду
справи апеляційним судом, тобто з 09
червня 2013 року по 22 січня 2014 року (4500
грн. х 3% : 100% х 228 днів : 365 днів)

Також колегія суддів не може
погодитися з висновком суду першої
інстанції про обґрунтованість вимог
позивача про стягнення на його користь
неустойки у вигляді пені на підставі
положень статті 549 ЦК України, на що
обґрунтовано звертає увагу відповідач
ОСОБА_7

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою.

Поняття неустойки визначено частиною 1
статті 549 цього Кодексу, а саме,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(частина 3 статті 549 ЦК України).

З аналізу цих норм закону вбачається,
що правовими підставами нарахування
пені є виконання боржником
зобов'язання з порушенням строків
виконання, а механізмом нарахування є
стягнення визначеного сторонами
договору розміру пені за кожен день
прострочення, проте, правовими
підставами нарахування штрафу є
невиконання боржником зобов'язання у
цілому з визначенням сторонами
фіксованої суми у відсотках від суми
заборгованості.

Звертаючи увагу на те, що за умовами
спірного договору сторонами
встановлено пеню в розмірі 10 відсотків
від остаточної суми винагороди, тобто
визначено фіксовану суму неустойки у
разі невиконання боржником
зобов'язання, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду першої
інстанції про наявність домовленості
сторін про забезпечення виконання
зобов'язань саме стягненням пені та
дійшла висновку, що сторони,
посилаючись на положення статті 549 ЦК
України, дійшли згоди про стягнення
штрафу.

Таким чином, на користь позивача на
підставі частини 2 статті 549 ЦК України
підлягає стягненню штраф у розмірі 450
грн. (10% від 4500 грн. невиконаного
зобов'язання).

Отже, вимоги позивача підлягають
задоволенню у сумі 5034 грн. 32 коп. (4 500
грн. + 450 грн. + 84 грн. 32 коп.) без
урахування судових витрат.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про
відсутність у суду першої інстанції
підстав для зменшення розміру
неустойки, на думку колегії суддів,
правового значення для вирішення
справи по суті не мають з огляду на те,
що суд взагалі не визначився з
правовою природою заявленої вимоги, а
крім того, частина 3 статті 551 ЦК України
стосується зменшення розміру
неустойки, нарахованої на розмір
збитків, які виникають при наявності
деліктних правовідносин, що не є
предметом спору.

Також не можливо погодитися з доводом
апеляційної скарги ОСОБА_7 про
відсутність у нього зобов'язання з
оплати виконаних послуг, оскільки при
укладенні акту від 14 травня 2013 року він
погодився з наявністю у нього певної
заборгованості перед ОСОБА_6

Належних доказів виконання
довірителем зобов'язання з оплати
отриманих послуг відповідачем не
надано, а його посилання на
необґрунтоване неврахування судом
першої інстанції показань свідків на
увагу не заслуговує, оскільки судом
виконані вимоги частини 3 статті 212 ЦПК
України щодо належної оцінки наданих
сторонами доказів.

Твердження ОСОБА_7 про нікчемність
договору в частині стягнення пені у
зв'язку з недотриманням письмової
форми щодо визначення механізму її
сплати, на думку колегії суддів, також
на увагу не заслуговує, оскільки таке
твердження не підтверджуються змістом
договору доручення, у якому сторони
письмово погодили умови, за яких
нараховується неустойка.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що апеляційна скарга
ОСОБА_6 задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає
частковому задоволенню, а рішення
Феодосійського міського суду АР Крим
від 09 грудня 2013 року підлягає зміні у
зв'язку з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
порушенням норм процесуального права
відповідно до пункту 4 частини 1 статті
309 та частини 2 цієї статті ЦПК України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 88
ЦПК України судовий збір
розподіляється між сторонами
пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до частини 5 цієї статті
якщо суд апеляційної інстанції, змінює
рішення, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Враховуючи, що при подачі позовної
заяви позивачем сплачені судові
витрати у мінімальному розмірі (у сумі
229 грн. 40 коп.), ці витрати підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача
(а.с. 1).

На підставі наведеного, керуючись
статтею 303, пунктом 3 частини 1 статті 307,
пункту 4 частини 1 статті 309, частиною 2
статті 309, частиною 2 статті 314, статтею
316 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Абзац другий резолютивної частини
рішення Феодосійського міського суду
АР Крим від 09 грудня 2013 року змінити,
виклавши його у наступній редакції: «
Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму
грошової винагороди за договором
доручення від 10 лютого 2013 року у
розмірі 4500 грн., суму штрафу у розмірі 450
грн., три відсотки річних у розмірі 75
грн. 62 коп., у відшкодування витрат по
сплаті судового збору 229 грн. 40 коп., а
всього 5255 (п'ять тисяч двісті п'ятдесят
п'ять) грн. 02 коп.»

В решті рішення Феодосійського
міського суду АР Крим від 09 грудня 2013
року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Судді

І.В. Кустова О.В. Притуленко Л.О.
Ломанова