Справа № 2-1603/11
Провадження № 22-ц/779/107/2014
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Матківського
Р.Й., Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
відшкодування матеріальної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Калуського міськрайонного суду від 26
жовтня 2011 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної
шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07
листопада 1996 року між ним та
відповідачами було укладено договір
позики на суму 12 266 грн. зі строком
повернення до 07 березня 1997 року, в
забезпечення якого того ж дня укладено
договір застави належної відповідачам
квартири АДРЕСА_1. В зв'язку з тим, що
позика не була повернута, 20 травня 1997
року державним нотаріусом вчинено
виконавчий напис про стягнення
солідарно з відповідачів 12 513,82 грн. та
передано його на примусове виконання.

Враховуючи, що відповідачами борг не
повернуто і станом на 01 жовтня 2009 року
загальна його сума становить 58 975,17 грн.,
просив стягнути за період з 01 жовтня 2009
року по 01 серпня 2011 року інфляційні
втрати за час прострочення в розмірі 11
376,00 грн. та три відсотки річних за
несвоєчасне повернення боргу в сумі 4
275,69 грн. за період з 11 березня 2009 року по
11 серпня 2011 року, а всього 15 651,69 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду від 26 жовтня 2011 року позов
задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_2
з ОСОБА_3 6269,68 грн., з ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 з кожного по 3130,34 грн. шкоди за
порушення грошового зобов'язання.
Також вирішено питання судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_6 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм процесуального
та матеріального права. Зазначає, що
судом першої інстанції неправильно
застосовано положення ст.625 ЦК України
стосовно відшкодування шкоди, оскільки
стягнення боргу з урахуванням індексу
інфляції та 3% річних від простроченої
суми не поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку із заподіянням
шкоди. Тому суд безпідставно стягнув із
відповідачів таку шкоду в розмірі 15
651,70 грн.

Не взято судом до уваги і доводи
відповідачів про те, що між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 правовідносини припинились
ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку зі смертю
останнього. Тому в порушення вимог ст.
1282 ЦК України суд задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_2 щодо зобов'язань,
фактично не пов'язаних з особою
позичальника, поклавши на ОСОБА_3
сплату відсотків та інших нарахувань,
які здійснені після смерті
позичальника.

Поза увагою суду залишилась і та
обставина, що будь-яких доказів на
підтвердження суми боргу за взятими
зобов'язаннями відповідачів позивачем
не подано.

Посилаючись на вказані обставини
просив рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3
доводи скарги визнала з наведених у ній
мотивів.

Апелянт ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду
не з'явилися повторно, будучи належним
чином повідомленими, що не перешкоджає
розгляду справи у їх відсутності. При
цьому враховано положення ст. 77 ЦПК
України та думку ОСОБА_3

Вислухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, за
нормою ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішує
питання щодо обставин, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються
та чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
місцевого суду не відповідає.

Як правильно з'ясовано судом першої
інстанції 07 листопада 1996 року між
сторонами було укладено договір
позики, згідно з яким ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одержали кошти
в розмірі 12 266 грн. без сплати відсотків
терміном на чотири місяці, тобто до 07
березня 1997 року.

Оскільки в зазначений строк борг не
було повернуто, 20 травня 1997 року
державним нотаріусом Калуської
міської державної нотаріальної
контори вчинено виконавчий напис.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Калуського міськрайонного
суду від 13 червня 2008 року на користь
ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_3 15 654,44 грн., а з
ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 7 827,20 грн.
шкоди за порушення грошового
зобов'язання за період з 11 березня 1997
року по 11 березня 2008 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що у зв'язку з
простроченням виконання грошового
зобов'язання, розмір якого становить 58
975, 17 грн., за період з 01 жовтня 2009 року
по 01 серпня 2011 року відповідачі повинні
нести встановлену законом
відповідальність та сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З урахуванням викладеного, положення
ст. 625 ЦК України регулюють
зобов'язальні правовідносини, тобто
поширюються на порушення грошового
зобов'язання, яке існувало між
сторонами в даному випадку до вчинення
нотаріусом виконавчого напису.

Підстави виникнення зобов'язання
передбачені ст. 11 ЦК України. Зокрема,
вказаними нормами визначено, що
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо з договорів та інших
правочинів, передбачених законом, а
також угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать, а в
окремих випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

При цьому ч. 3 ст. 11 ЦК України, за
змістом якої цивільні права та
обов'язки у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
можуть виникати з рішення суду, не дає
підстав для застосування положень ст.
625 ЦК України у разі наявності між
сторонами деліктних, а не договірних
зобов'язань. Крім того, із рішення суду
зобов'язальні правовідносини не
виникають, так як вони виникають з
актів цивільного законодавства, про що
й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже
рішення суду лише підтверджує
наявність чи відсутність
правовідносин і вносить в них ясність
та визначеність.

З врахуванням наведеного, суд першої
інстанції стягуючи інфляційні кошти за
час прострочення та 3% річних помилково
провів їх розрахунок із загальної суми
заборгованості, визначеної по рішенню
суду, яка включала в себе уже стягнуті
за рішенням судів інфляційні кошти за
час прострочення і 3% річних за
попередні періоди та не врахував, що до
правовідносин, пов'язаних із
виконанням судового рішення про
стягнення коштів за порушення
грошового зобов'язання положення ч.2 ст.
625 ЦК України не застосовуються.

Як вбачається з матеріалів справи, борг
відповідачами не повернуто, залишок
суми стягнення становить 12 513,82 грн.

Тому за період з 01 жовтня 2009 року по 01
серпня 2011 року відповідач повинен
нести відповідальність за невиконання
відповідачами зобов'язання по
поверненню коштів згідно виконавчого
напису у вигляді інфляційних
нарахувань, що становить 2 177,40 грн. При
цьому колегія суддів виходить із суми
боргу в розмірі 12 513,82 грн. та індексу
інфляції за даний період, який
становить 117,4
(100,9х101,1х100.9х101,8х101,9х100,9х99,7х99,4х99,6х

99,8х101,2х102,9х100,5х1003,3х100,8х101,0х100,9х101,4х101,3х10
0,8х1004,4х98,7).

Аналогічно відповідачі повинні
нести відповідальність перед
позивачем у вигляді 3% річних від
простроченої суми, що відповідно
становить 907,25грн. (3% річнихч12
місяців=0,25%х29місяціх12 513,82 грн.).

При цьому колегія суддів враховує
обставини, що встановлені рішенням
Калуського міськрайонного суду від
24.12.2009 року (копію якого долучено ОСОБА_3
в засіданні апеляційного суду) по
справі № 2-1751/2009 за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
відшкодування матеріальної шкоди за
порушення грошового зобов'язання.
Зокрема, судом з'ясовано, що прострочка
виконання відповідачами грошового
зобов'язання мала місце з 11 березня 2008
року по 11 березня 2009 року і саме за цей
період судом стягнуто її розмір в сумі 1
693,06 грн. Вказане рішення предметом
дослідження суду першої інстанції не
було.

Заявляючи вказаний позов ОСОБА_2 просив
стягнути на його користь 3% річних від
простроченої суми саме за період з 11
березня 2009 року по 11 серпня 2011 року, що
відповідно складає 29 місяців
прострочки.

Таким чином, загальний розмір
інфляційних втрат та 3% річних від
простроченої суми становить 3 084,65 грн.

Також, помилковим є і висновок суду про
те, що після смерті боржника ОСОБА_4,
ОСОБА_3 зобов'язана задовольнити вимоги
кредитора у розмірі, що відповідає його
частці у спадщині, оскільки спадкоємці
несуть зобов'язання погасити
нараховані відсотки і неустойку тільки
в тому випадку, якщо вони вчинені
позичальникові за життя.

Відповідно до ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема, у разі неподільності предмета
зобов'язання.

Враховуючи, що відповідачі є
солідарними боржниками, розмір
інфляційних втрат та 3% річних від
простроченої суми підлягає стягненню
з відповідачів в солідарному порядку.

Неправильним є також і висновок суду
щодо розподілу судових витрат, зокрема
в частині витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.
які підтверджується відповідними
фінансовими документами.

На підтвердження витрат
пов'язаних з оплатою правової допомоги,
ОСОБА_2 подав квитанцію №304479 від 25
червня 2011 року. Разом з тим, з даної
квитанції не вбачається, що послуги
оплачені саме позивачем. Інших доказів
ним не подано.

При цьому перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції колегія суддів вважає за
необхідне вийти за межі доводів
апеляційної скарги зважаючи на
положення ч.3 ст.303 ЦПК України про те, що
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення. Враховуючи, що в даному
випадку має місце солідарна
відповідальність боржників, порушення
місцевим судом норм матеріального
права, що виразилося в неправильному
тлумаченні закону підлягає скасуванню
рішення суду і щодо інших відповідачів,
апеляційні скарги якими не було подано.

За наведених обставин рішення суду
першої інстанції підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог та стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь
ОСОБА_2 коштів в сумі 3084,65 грн. за
порушення грошового зобов'язання.

Питання розподілу судових витрат слід
вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Калуського
міськрайонного суду від 26 жовтня 2011
року скасувати. Ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 2177,40
грн. інфляційних втрат, 3% річних від
простроченої суми в розмірі 907,25 грн., а
всього кошти в сумі 3084,65 грн. за
порушення грошового зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 по 12,75 грн.
судового збору з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 114,70
грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Р.Й. Матківський

ОСОБА_8