Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22ц-797/152/14р.
інстанції Лугвіщик А.М.
інстанції Моцний М.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

головуючого судді -
Моцного М.В.,

суддів - Клочка
В.П., Козуб О.В.,

за участю секретаря - Івченка
М.О.,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Севастополі
апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 11 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про стягнення компенсації за
майно, яке є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2012 року позивач ОСОБА_5
звернулась до суду з позовом, вимоги
якого уточнила та просила стягнути з
відповідача в порядку поділу спільного
майна подружжя грошові кошти у розмірі
329600 грн. в рахунок компенсації її
частки у майні, яке є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
а саме:

квартири АДРЕСА_1, вартістю 480000 грн.;

автомобіля марки Mersedes Sprinter, 2003 року
випуску, вартістю 104000 грн.;

газового котла і обладнання до
автономного опалення квартири
вартістю 12000 грн.;

кондиціонера «Mitsubishi» вартістю 8000 грн.;

кухонного гарнітура вартістю 12000 грн.;

варильної поверхні «Ariston» (вбудована)
вартістю 4000 грн.;

духовки «Zanyssi» (вбудована) вартістю 4000
грн.;

холодильника «Атлант» білого кольору
вартістю 3200 грн.;

кухонного кутка (дерев'яний, стіл
розкладний, кутовий диван, обшивка
коричневого кольору) вартістю 2400 грн.;

мікрохвильової печі «Samsung» вартістю 2400
грн.;

м'якого кутка (кутовий, зеленого
кольору) вартістю 5600 грн.;

меблевого гарнітуру, спальні (2-х
спальне ліжко, 2 тумби, комод, шафа)
вартістю 5600 грн.;

письмового столу (з надбудовою,
коричневого кольору) вартістю 3200
грн.;

комп'ютеру (монітор «Samsung») вартістю 8000
грн.;

принтеру «Hulet Packer» вартістю 1600 грн.;

пральної машини вартістю «Indezit»
вартістю 3200 грн.

Вимоги позову позивач мотивує тим, що
вказане майно є спільною сумісною
власністю подружжя, розділити яке у
добровільному порядку відповідач
відмовляється, а тому позивач
звернулась із позовом для вирішення
питання стягнення компенсації за її
частку у судовому порядку.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 11 жовтня 2013 року у
задоволені вимог позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції позивач подала апеляційну
скаргу в якій просить його скасувати,
як таке що ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та просить постановити нове рішення,
яким задовольнити її вимоги.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що суду не
надано доказів вартості спірної
квартири та автомобіля, а також інших
речей домашнього вжитку, то того ж
позивачем пропущений строк позовної
давності для звернення до суду, із
заявою про поновлення якого позивач до
суду не зверталася.

З таким висновком не може погодитись
колегія суддів апеляційного суду.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин справи,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_5 по суті, суд першої інстанції
додатковою підставою для відмови в
задоволенні позову зазначив також
сплив строку позовної давності, що на
думку колегії суддів апеляційного суду
є неправильним.

Особливістю вирішення спору про захист
порушеного права за умови пропуску
строку позовної давності є те, що сплив
строку позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
справі, є підставою для відмови в
позові лише за умови обґрунтованості
позову, тобто за умови наявності
порушеного права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна
давність не застосовуються до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано. До
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Відмовляючи в позові у зв'язку зі
спливом строку позовної давності, суд
першої інстанції початком перебігу
строку позовної давності рахував
момент припинення сторонами ведення
спільного господарства та проживання,
а саме з 15.11.2008 року, тобто до часу
розірвання шлюбу 10.06.2009 року.

На думку колегії суддів апеляційного
суду такий висновок не ґрунтується на
приписах ст. 72 СК України, який пов'язує
обчислення строку позовної давності
від дня коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності після
розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб
між сторонами розірвано 10.06.2009 року, а з
даним позовом до суду ОСОБА_5
звернулася 09.06.2012 року, тобто в межах
трирічного строку після розірвання
шлюбу, тобто строк звернення до суду не
є пропущеним.

Стосовно вирішення вимог позову ОСОБА_5
по суті колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічні положення містилися в ст. 22
КЗпШС України, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин, а
саме знаходження сторін у шлюбі.

Згідно до ч. 1 ст. 57 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно до ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 Постанови
Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» при
вирішенні спорів між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 24.12.1999 року,
який рішенням Гагарінського районного
суду м. Севастополя від 28.05.2009 року був
розірваний. Рішення набрало законної
сили 10.06.2009 року. Відповідно до даного
рішення сторони припинили ведення
спільного господарства з 15.11.2008 року.

Судом першої інстанції також
встановлено, не заперечується
сторонами та підтверджується довідкою
КП «БТІ та ДРОНМ» СМР від 22.12.2012 року
№ 14256, що під час шлюбу сторонами
09.02.2001 року на підставі договору
купівлі-продажу була придбана квартира
АДРЕСА_1 право власності на яку
зареєстровано на відповідача.

Відповідно до довідок УМВС України у м.
Севастополі у період з 04.04.2007 року по
01.03.2013 року на ім'я ОСОБА_6 був
зареєстрований автомобіль марки
«Mersedes-Benz 313CDI», 2003 року випуску, кузов
НОМЕР_2, державний № НОМЕР_1, знятий з
реєстрації для подальшої
перереєстрації. Станом на 27.06.2013 року
автомобіль зареєстровано на іншу
особу, яка не являється стороною у
даній справі.

Як роз'яснено в пункті 25 Постанови
Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим з
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без їх реального поділу та залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що вимоги ОСОБА_5 у заявлений у
позові спосіб про стягнення на її
користь компенсації вартості спірної
квартири задоволенню не підлягають.

В той же час, враховуючи, що
відповідачем не надано суду доказів
відповідно до ст. 60 ЦПК України щодо
особистої власності на спірну
квартиру, колегія суддів вважає, що в
порядку розподілу спільного майна
подружжя за сторонами має бути визнано
у рівних частках право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Стосовно вимог позову ОСОБА_5 про
стягнення компенсації частки від
вартості автомобіля марки «Mersedes-Benz
313CDI», 2003 року випуску, кузов НОМЕР_2,
державний № НОМЕР_1, колегія суддів
вважає, що вказаний транспортний засіб
в період перебування у шлюбі сторін був
зареєстрований на ім'я відповідача
ОСОБА_6, який не заперечував в суді
проти того, що транспортний засіб є
спільною власністю подружжя.

З довідки УДАІ УМВД України в м.
Севастополі від 03.05.2013 року № 15/3360
вбачається, що спірний транспортний
засіб в період з 04.04.2007 року по 01.03.2013
року був зареєстрований на ім'я
відповідача ОСОБА_6 01.03.2013 року знятий з
реєстрації.

З довідки УДАІ УМВД України в м.
Севастополі від 27.06.2013 року № 15/5830
вбачається, що спірний транспортний
засіб в період розгляду справи
зареєстрований на іншу особу.

Як видно з довідки-рахунку серія ААА №
003680, виданою ТОВ «Південний Берег ЛТД»
28.02.2013 року зазначений вище
транспортний засіб реалізовано за 85340,00
грн.

Колегія суддів вважає, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте під час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК України, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності вже не діє.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_6 не
надано доказів наявності згоди
колишньої дружини ОСОБА_5 на відчуження
спірного транспортного засобу чи
надання позивачу відповідної
компенсації за її частку, з врахуванням
роз'яснення, які містяться в п. 30
Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №
11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», колегія
суддів вважає стягнути з відповідача
на користь позивача компенсацію
вартості відчуженого транспортного
засобу в розмірі 1/2 частки, а саме 85340,00 /
2 = 42670,00 грн.

Стосовно зазначеної у позові вартості
спірного транспортного засобу в
розмірі 104 тис. грн. колегія суддів
вважає, що відповідно до приписів ст.ст.
10, 60 ЦПК України позивачем не надано
належних доказів в підтвердження
цьому.

Щодо вимог позову ОСОБА_5 про стягнення
на її користь компенсації вартості
побутових приладів та меблів, які
знаходяться в квартирі АДРЕСА_1,
колегія суддів вважає, що позивачем не
доведено факту його придбання в період
шлюбу, вартості та наявності на час
розгляду справи.

Надані до позовної заяви фотографії
такими доказами не являються.

В зв'язку з чим вимоги про поділ та
стягнення грошової компенсації за
побутові прилади та меблі не можуть
бути задоволені судом.

З огляду на викладене, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що
викладені обставини залишилися без
належного з'ясування судом першої
інстанції, а тому ухвалене у справі
рішення не можна визнати законним та
обґрунтованим, воно підлягає
скасуванню внаслідок неповного
з'ясування обставин справи та
неправильного застосування норм
матеріального права, з ухваленням
апеляційним судом нового рішення про
часткове задоволення вимог позивача
ОСОБА_5

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
враховуючи часткове задоволення
позову ((480 тис. грн. /2) + 42670 грн.) * 100% / 329600
грн. = 86%, колегія суддів вважає, що з
відповідача на користь позивача
підлягають частковій компенсації
понесені судові витрати, пов'язані з
оплатою судового збору за подачу
позову, забезпечення позову та подачу
апеляційної скарги (3219,00 + 114,71 + 1648,00 +
1720,50) = 6702,21 грн. * 86 % = 5763,90 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 4 ч.1
ст. 309 ст.314, 315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити.

Рішення Гагарінського районного
суду м. Севастополя від 11 жовтня 2013 року
- скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
стягнення компенсації за майно, яке є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2
частці за кожним. Залишити квартиру у
спільній частковій власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 в рахунок компенсації її частки
у вартості автомобіля марки «Mersedes-Benz
313CDI», 2003 року випуску, кузов НОМЕР_2,
державний № НОМЕР_1 - 42670,00 грн.

Відмовити в задоволенні решти
позовних вимог про стягнення
компенсації за спільне майно подружжя.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 в рахунок відшкодування судових
витрат 5763,90 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.В.Моцний

Судді:
В.П.Клочко

О.В.Козуб

Апеляційний суд міста Севастополя

Справа № 22ц-797/152/14р.
Головуючий у першій

інстанції Лугвіщик А.М.

Категорія 46
Доповідач
апеляційної

інстанції Моцний М.В.

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

головуючого судді -
Моцного М.В.,

суддів - Клочка
В.П., Козуб О.В.,

за участю секретаря - Івченка
М.О.,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Севастополі
апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 11 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про стягнення компенсації за
майно, яке є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 4 ч.1
ст. 309 ст.314, 315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити.

Рішення Гагарінського районного
суду м. Севастополя від 11 жовтня 2013 року
- скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
стягнення компенсації за майно, яке є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2
частці за кожним. Залишити квартиру у
спільній частковій власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 в рахунок компенсації її частки
у вартості автомобіля марки «Mersedes-Benz
313CDI», 2003 року випуску, кузов НОМЕР_2,
державний № НОМЕР_1 - 42670,00 грн.

Відмовити в задоволенні решти
позовних вимог про стягнення
компенсації за спільне майно подружжя.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 в рахунок відшкодування судових
витрат 5763,90 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.В.Моцний

Судді:
В.П.Клочко

О.В.Козуб