Номер провадження №
інстанції: Бальжик О.І.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Косогор Г.О., Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 11 листопада 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Ізмаїльського
міського голови про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання недійсним й скасування
розпорядження та свідоцтва про право
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

24.05.2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_3 та
Ізмаїльського міського голови про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання недійсним й скасування
розпорядження за №386 від 20.06.2008 року та
свідоцтва про право власності серії
ЯЯЯ № 685587 від 31.10.2008 року. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що з квітня
місяця 2008 року вона проживала однією
сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу за
адресою: АДРЕСА_1. Під час знаходження
її у пологовому будинку відповідач
самостійно подав до Ізмаїльської
міської ради заяву про приватизацію
житла. 20.06.2008 року розпорядженням
Ізмаїльського міського голови
вищезазначений будинок переданий
ОСОБА_3 у власність. 14.06.2008 року між ними
було укладено шлюб, який рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 29.02.2012 року
розірвано. Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 28.03.2012 року у задоволенні її
позовних вимог до ОСОБА_3 про розподіл
спільного сумісного майна подружжя
було відмовлено. Однією із підстав
відмови суд зазначив про неправильний
спосіб захисту прав, а саме неподання
нею позову про скасування
розпорядження Ізмаїльського міського
голови від 20.06.2008 року. Того ж самого
висновку дійшов апеляційний суд
Одеської області у своїй ухвалі від
27.09.2012 року. Як спосіб виконання рішення
просила визнати за нею право на
приватизацію 1/2 частини будинку
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивачка та
її представник позовні вимоги
уточнили, остаточно просили встановити
факт проживання сторін однією сім'єю з
квітня 2008 року по 14.06.2008 року. В іншій
частині позовні вимоги підтримали у
повному обсязі та наполягали на їх
-задоволенні. На додаткові запитання
позивачка пояснила, що протягом
тривалого часу головним
квартиронаймачем спірного будинку був
батько її колишнього чоловіка. Після
його смерті квартиронаймачем став
відповідач ОСОБА_3 Вирішити спір з
колишнім чоловіком у позасудовому
порядку не уявилося можливим.

Представник відповідача -
Ізмаїльського міського голови, проти
позовних вимог повністю заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3, будучи
своєчасно та належним чином
повідомленим про дату, час та місце
розгляду справи, у судове засідання не
з'явився, направивши представника з
належним чином посвідченими та не
обмеженими повноваженнями.

Представник відповідача ОСОБА_4
у судовому засіданні заявив клопотання
про надання часу для можливого
врегулювання спору з позивачкою у
позасудовомупорядку проте в подальші
удові засідання не з'явився, клопотання
про відкладення розгляду справи не
надіслав, своєї думки щодо позову не
висловив.

Рішенням суду у задоволенні позову
відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_3
приніс апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
постановити нове, яким задовольнити
позов, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, а також, що судом
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України ,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень,
а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив матеріали справи, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено
наступне.

12.05.2008 року ОСОБА_3 звернувся із
заявою на ім'я Ізмаїльського міського
голови про передачу в особисту
власність будинку АДРЕСА_1 (а.с.64).

14.06.2008 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 відділом реєстрації актів
цивільного по м.Ізмаїл, Ізмаїльського
міськрайонного управління
юстиції,Одеської області
зареєстровано шлюб. Після реєстрації
шлюбу ОСОБА_2 змінено прізвище на
«ОСОБА_2» (а.с.13).

20.06.2008 року розпорядженням
Ізмаїльського міського голови за №386р
житловий будинок АДРЕСА_1, переданий у
власність ОСОБА_3 (а.с.63).

31.10.2008 року ОСОБА_3 отримав
свідоцтво про право власності за №1195
на житловий будинок АДРЕСА_1, яке
зареєстрував в КП «Ізмаїльське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» 05.11.2008 року (а.с.15,16, 86,
87).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 народилася дочка ОСОБА_6 (а.с. 14).

Як вбачається з мотивувальної
частини рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 28.03.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 розірвано рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 29.02.2012 року (а.с.9,
10).

За змістом ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 пояснила, що в кінці 2007 року її
подруга ОСОБА_2 познайомилася та почала
проживати разом з відповідачем ОСОБА_3
однією сім'єю без реєстрації шлюбу в
гуртожитку. Приблизно в квітні 2008 року,
точну дату не пам'ятає, вони переїхали
на постійне проживання в будинок
АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_8, будучи
допитаною, надала пояснення про те,
що її сусіди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали
проживати однією сім'єю в будинку
АДРЕСА_1, з початку або кінця квітня 2008
року, точну дату не пам'ятає.

Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8
Закону України від 19.06.1992 року за №2482-ХП
«Про приватизацію державного
житлового фонду» наймачі квартир
(будинків) державного житлового фонду
та члени їх сімей, які постійно
проживають у квартирі разом із
наймачем або за якими зберігається
право на житло, мають право на
приватизацію займаних квартир шляхом
передачі їм цих квартир в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
даній квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, на підставі рішення
відповідного органу приватизації.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не
може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з аналізу змісту
Закону у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6,9,61
ЖК УРСР, ст.29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, в якому особа постійно
проживає, має передбачені ст.64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право й у разі
тимчасової відсутності, а отже, і право
на приватизацію разом з іншими членами
сім'ї.

Згідно довідки з місця мешкання
про склад сім'ї та прописку, складену КП
«Житсервіс- -2», у травні 2008 року в
будинку АДРЕСА_1, проживала одна людина
- наймач ОСОБА_3 (а.с.65).

Як вбачається з довідок
Ізмаїльської міської лікарні №1 за
№№110. 111 від 01.08.2011

відділенні з 13.04.2008 року по 20.05.2008
року та з 21.05.2008 року по 20.06.2008 року
(а.с.24).

Таким чином, позивачкою у
судовому засіданні не було надано
доказів на підтвердження того факту, що
станом на 12.05.2008 року (дата подачі заяви
про приватизацію житла) вона постійно
поживала разом з наймачем ОСОБА_3 у
будинку АДРЕСА_1, або за нею зберігалося
право на дане житло у відповідності до
вимог ст.71 ЖК УРСР.

Показання допитаних свідків суд
до уваги не приймає, адже жоден з них не
зміг зазначити конкретну дату у квітні
місяці 2008 року, з якої позивачка стала
постійно проживати у спірному будинку.

Суд розглядає справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст.144 Конституції
України, ст.59 Закону "Про місцеве
самоврядування в Україні" N280/97-BP акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування визнаються незаконними
в судовому порядку з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України.

З огляду на викладене, а також
приймаючи до уваги, що розпорядження та
свідоцтво про право власності на житло
видані в межах повноважень та у спосіб,
що передбачені Конституцією та
законами України, суд дійшов до
висновку про те, що підстав для
визнання їх недійсним й скасування не
має, а тому у задоволенні позову в цій
частині належить відмовити.

Згідно з п.5 ч.1, ч.2 ст.256 ЦПК України
суд розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому
порядку можуть бути встановлені також
інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.259 ЦПК
України у рішенні суду повинно бути
зазначено відомості про факт,
установлений судом, мету його
встановлення, а також докази, на
підставі яких суд установив цей факт.

Отже, за положеннями ст.ст.256-259 ЦПК
України суд може окремо від інших
позовних вимог установити факт, який
має юридичне значення, якщо його
встановлення не пов'язане з
обґрунтуванням позовних вимог.

Аналогічна правова позиція
викладена Верховним Судом України в
рішенні від

21.10.2009 року у справі №6-22954св07 (а.с. 111,112).

Як вбачається зі змісту поданої
ОСОБА_2 позовної заяви, метою
встановлення факту проживання її та
ОСОБА_3 однією сім'єю є визнання
недійсним й скасування розпорядження
та свідоцтва про право власності, так
як наслідок, визнання за нею права на
приватизацію спірного жилого
приміщення.

Як підставу для задоволення
позову позивачка доводила, що вона
спільно з відповідачем проживала
однією сім'єю з квітня 2008 року по 14.06.2008
року, а тому безпідставно позбавлена
права на приватизацію займаного жилого
будинку.

Зважаючи на те, що факт, який
позивачка просить встановити,
пов'язаний з обґрунтуванням позовних
вимог, у задоволенні яких належить
відмовити, суд не знайшов законних
підстав для задоволення позовних вимог
також і в частині встановлення факту
проживання її та відповідача ОСОБА_3
однією сім'єю без шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не
приймаються до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи, а
письмових доказів на підтвердження
доводів апеляційної скарги до
апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів розглянувши скаргу в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги на увагу не
заслуговують та задоволенню не
підлягають, підстави для ухвалення
нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши
справу, прийшла до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1,
319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, однак її
може бути оскаржено до суду касаційної
інстанції, на протязі двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді:
Г.О. Косогор

О.С. Комлева