Справа № 2033/8151/12
Провадження № 22-ц/790/450/14
Головуючий 1 ін. - Іващенко
Категорія: «житлові»
Доповідач - Бородін М.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді: Бородіна М.М.,

суддів - Міненкової Н.О., Костенко Т.М.,

при секретарі - Ригіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 21 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа: Фрунзенський районний
відділ м. Харкова Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання права
користування жилим приміщенням та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи: Фрунзенський районний
відділ м. Харкова Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася у
суд із позовом до ОСОБА_2, третя особа:
Фрунзенський районний відділ м.
Харкова Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання права
користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог вказала, що з 13 червня 1981 року
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4.

На початку 1982 року вона стала проживати
разом із чоловіком у квартирі АДРЕСА_1,
зі згоди основного наймача квартири
ОСОБА_2, батька її чоловіка. Проти
реєстрації її місця проживання у
вказаній квартирі ОСОБА_2 заперечував.

За весь час проживання у спірній
квартирі вона разом із чоловіком
сплачували всі комунальні платежі,
робили поточний ремонт, встановили
нові вікна та двері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловік ОСОБА_4
помер.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти її
подальшого проживання в квартирі та
вимагає її звільнити займане
приміщення.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просила суд визнати за нею право
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся у суд із
зустрічним позовом в якому просив
виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири, як
тимчасового жильця без надання іншого
жилого приміщення.

При цьому вказав, що він є власником
квартири АДРЕСА_1. Він ніколи не давав
згоди на прописку ОСОБА_3 у вказаній
квартирі, проте не заперечував, щоб
вона в ній проживала як тимчасовий
мешканець. Крім того, він вказав, що у
ОСОБА_3 є у власності частка квартири
АДРЕСА_4. ОСОБА_3 ніколи з ним спільного
господарства не вела, комунальні
послуги на неї не нараховуються. Ремонт
квартири ним був здійснений за
особисті кошти.

У судовому засіданні суду першої
інстанції позивач ОСОБА_3 підтримала
власний позов, у задоволенні
зустрічного просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав,
просив задовольнити зустрічний.

Представник Харківської міської ради
позов ОСОБА_3 підтримав, у задоволенні
зустрічного просив відмовити.

Представник Фрунзенського районного
відділу м. Харкова Головного
управління Державної міграційної
служби в Харківській області у судове
засідання не з'явився.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 21 листопада 2013 року позов
ОСОБА_3 - задоволений.

Визнано за ОСОБА_3 право користування
житловим приміщенням в квартирі
АДРЕСА_1. Зобов'язано органи, які
займаються реєстрацією фізичних осіб,
зареєструвати ОСОБА_3 в квартирі
АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, постановити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 - відмовити, а зустрічні позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Зокрема апелянт
зазначає, що він є власником спірної
квартири, а позивач ОСОБА_3 проживала
там лише, як тимчасовий мешканець,
згоду на її реєстрацію він не надавав.

Колегія суддів, вислухавши суддю -
доповідача, пояснення з'явившихся
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить
з наступного.

Постановляючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 та про відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 є членом сім'ї відповідача та
має право на користування житлом.

Проте із такими висновками суду
погодитися не можна.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 04 січня
2013 року ОСОБА_2 є власником квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 178). Право власності на
квартиру набуто внаслідок
приватизації.

В судовому засіданні було встановлено,
що з 1981 року разом із відповідачем у
вказаній квартирі проживала
громадянка ОСОБА_3, яка була дружиною
сина відповідача - ОСОБА_4.

ОСОБА_2 згоди на реєстрацію місця
проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі
не надавав. Відповідач лише не
заперечував проти її тимчасового
проживання у квартирі разом із його
сином.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

За таких обставин ОСОБА_3 не є членом
сім'ї відповідача.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_3
підтвердила, що ОСОБА_2 у спірній
квартирі наразі не проживає, отже це
підтверджує, що зазначені особи не є
членами однієї см'ї, проживають
окремого, спільним побутом та
господарством не пов'язані.

Крім того, за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_4.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 98 Житлового
кодексу УРСР наймач жилого приміщення
та члени його сім'ї, які проживають
разом з ним, можуть за взаємною
згодою дозволити тимчасове
проживання в жилому приміщенні, що є в
їх користуванні, інших осіб без
стягнення плати за користування
приміщенням (тимчасових жильців), в
тому числі опікуна чи піклувальника,
який не є членом сім'ї наймача.

Частиною 1 ст. 99 Житлового кодексу УРСР
передбачено, що піднаймачі і тимчасові
жильці самостійного права на займане
жиле приміщення не набувають незалежно
від тривалості проживання.

За таких обставин колегія судді
приходить до висновку, що будь-яких
правових підстав для проживання та
користування ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1
не має. Вона є сторонньою особою для
власника квартири ОСОБА_2 та підлягає
виселенню на першу вимогу.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона весь час
проживала у спірній квартирі, а також
частково надала кошти для оплати
комунальних послуг правового значення
не мають, оскільки вона не є власником
спірної квартири чи членом сім'ї
відповідача, зареєстрована у квартирі
ніколи не була та проживала лише як
тимчасовий мешканець.

Суд першої інстанції на вказані вимоги
закону уваги не звернув.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність скасування рішення суду
та постановлення нового, про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
задоволення у повному обсязі
зустрічного позову ОСОБА_2

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 21 листопада 2013 року -
скасувати.

Постановити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа: Фрунзенський районний
відділ м. Харкова Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про визнання права
користування жилим приміщенням -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи: Фрунзенський районний
відділ м. Харкова Головного управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про виселення -
задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 із займаного нею
житлового приміщення в квартирі
АДРЕСА_1, як тимчасового жильця без
надання іншого жилого приміщення.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно, суддя