Справа № 368/296/13-ц Головуючий у І
інстанції Закаблук О.В.Провадження №
22-ц/780/391/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

23 січня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Сержанюка А.С., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 31 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Стайківської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області, третя особа: Управління
Держземагенства України у
Кагарлицькому районі Київської областi
про визнання недiйсними і скасування
акту погодження меж земельної ділянки
і державного aкта на право власностi на
земельну дiлянку, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року позивач звернувся до
суду із вказаним вище позовом, який
пізніше уточнив і мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати
ОСОБА_4, після смерті якої він
успадкував житловий будинок по
АДРЕСА_1, отримавши 24 листопада 1989 року
свідоцтво про право на спадщину.
Посилався, що відповідно до ст.1061 ЗК
УРСР 1970 року, яка діяла на той час, у
його користування перейшла присадибна
земельна ділянка будинку площею 0,15 га.
Вказував, що рішенням Стайківської
сільської ради від 20 травня 2004 року
земльна ділянка по АДРЕСА_1 передана
йому у власність, проте він не може її
приватизувати у повному розмірі 0,15 га,
бо відповідач ОСОБА_2, який є сусідом і
мешкає по АДРЕСА_2, приватизував свою
земельну ділянку площею 0,2715 га,
отримавши частину його ділянки і
звівши на ній літню баню і вбиральню, а
межа проходить по його земельній
ділянці. Вказував, що при приватизації
ділянки відповідачем допущені
порушення, зокрема з ним як суміжним
землекористувачем не було погоджено
межі земельної ділянки, а його підпис в
акті погодження меж не належить йому.

У зв'язку із наведеним просив
визнати недiйсними і скасувати акт
визначення та погодження в натурі
зовнішніх меж земельної ділянки від 27
травня 1998 року, визнати недійсним
державний акт на право власностi на
земельну дiлянку площею 0,2715 га по
АДРЕСА_2 серія І-КВ № 016169, виданий
Стайківською сільською радою 16
листопада 1998 року на ім'я ОСОБА_2 та
скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 31 жовтня 2013 року
у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
передати питання на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

- 2 -

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки недоведеністю позовних вимог.
При цьому суд виходив з того, що позивач
ОСОБА_1 не надав суду належних і
допустимих доказів, які б
підтверджували порушення його прав з
боку відповідачів.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних,
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних
норм, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, і саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.

Згідно ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані із
позбавленням права володіння
земельною ділянкою (ч.1). Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування (ч.3).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_1 є власником будинку по
АДРЕСА_1, який він успадкував після
смерті матері ОСОБА_4, що стверджується
свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 24 листопада 1989 року
(а.с.17-18). Рішенням Стайківської
сільської ради Кагарлицького району
Київської області від 20 травня 2004 року
дозволено передати безоплатно у
власність ОСОБА_1 присадибну земельну
ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1, проте
останній документів для передачі
ділянки у власність не виготовив,
державний акт не отримав.

Також судом встановлено, що рішенням
Стайківської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області від 21 серпня 1998 року
відповідачу ОСОБА_2 передано
безкоштовно у приватну власність
присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_2
загальною площею 0,2715 га, з яких 0,2500 га -
для будівництва і обслуговування
будинку, 0,0215 га - для ведення особистого
підсобного господарства. На підставі
даного рішення ОСОБА_2 16 листопада 1998
року отримав державний акт на право
власності на земелю серія І-КВ № 016169
(а.с.27).

Встановлено, що 3 жовтня 2012 року ОСОБА_2
подарував будинок по АДРЕСА_2 та обидві
ділянки за цією ж адресою площею 0,2500, і
0,0215 га своєму сину відповідачу ОСОБА_3,
що стверджується договорами дарування
(а.с.58-60).

Сторони є суміжними
землекористувачами, їх земельні
ділянки межують на відстані 38,10 м, що
стверджується державним актом.

Крім того, судом встановлено, що
позивач не надав доказів про порушення
його прав з боку відповідача ОСОБА_2 при
приватизації останнім присадибної
земельної ділянки.

- 3 -

За таких обставин суд прийшов до
правильного висновку про
недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та
відмову у задволенні його позову.

Доводи апеляційної скарги про
наявність у позивача ОСОБА_1 права на
користування земельною ділянкою
площею 0,15 га по АДРЕСА_1 та його
порушення при приватизації ОСОБА_2
своєї ділянки не грунтуються на
вимогах закону.

Так з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 успадкував будинок по АДРЕСА_1
після смерті своєї матері у 1989 році,
якій під забудову було виділено із
земель колгоспу «Дніпро» ділянку
площею 0,15 га.

Відповідно до положень ст.1061 ЗК УРСР 1970
року (був чинним на час спадкування
позивачем будинку) перехід права
власності на жилий будинок,
розташований у сільському населеному
пункті, не тягне за собою переходу
права користування присадибною
земельною ділянкою. Надання
присадибної земельної ділянки особі,
до якої перейшло право власності на
жилий будинок, провадиться на
загальних підставах відповідно до
вимог цього Кодексу. У випадках
переходу в спадщину права власності на
розташований у сільському населеному
пункті жилий будинок до спадкоємців,
якщо вони не мають права на одержання в
установленому порядку присадибної
земельної ділянки, а також придбання
громадянами, які постійно проживають у
містах і селищах міського типу, жилого
будинку в сільській місцевості для
сезонного або тимчасового проживання
або наявності, у них у цій місцевості
жилого будинку на праві особистої
власності, який вони бажають
використовувати для зазначеної мети,
цим особам надається у користування
земельна ділянка для утримання жилого
будинку і виробництва
сільськогосподарської продукції в
порядку і розмірах, що визначаються
законодавством Союзу РСР.

Отже за змістом даної норми перехід
права власності на жилий будинок (в
тому числі в порядку спадкування),
розташований у сільському населеному
пункті, не тягне за собою безумовного
переходу права користування
присадибною земельною ділянкою,
надання якої провадиться на загальних
підставах.

За таких обставин посилання апелянта
на наявність у нього права
користування ділянкою площею 0,15 га і
порушення цього права необгрунтовані.

Крім того, відхиляючи апеляційну
скаргу колегія суддів враховує
правовий висновок, який зробив
Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 2
жовтня 2013 року при розгляді справи №
6-93цс 13, предметом якої був спір про
визнання державного акту на право
приватної власності на землю
недійсним. При розгляді цієї справи
Верховний Суд України зробив правовий
висновок, відповідно до якого
державний акт на право приватної
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України. Аналогічний правовий
висновок зробив Верховний Суд України
при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом наведеної правової позиції
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта на право
власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий.

Зі справи вбачається, що правовою
підставою набуття відповідачем ОСОБА_2
права власності на земельну ділянку
будинку по АДРЕСА_2 є рішення
Стайківської сільської ради від 21
серпня 1998 року про безоплатну передачу
ділянки у власність.

Позивач ОСОБА_1, заявляючи вимоги про
визнання недійсним державного акта, не
оспорює вказаного рішення сільської
ради, на підставі якого первинний
власник ОСОБА_2 набув права власності
на спірні ділянки, що у свою чергу
суперечить вимогам ст.152 ЗК України, яка
передбачає захист прав особи шляхом
оскарження рішення відповідного
органу.

- 4 -

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо відмови у позові,
обгрунтовано викладених у
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення рішення Кагарлицького
районного суду Київської області від 31
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :