У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря
судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Костопільського районного
суду Рівненської області від 05 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням,
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання майна об'єктом спільного
майна подружжя та поділ спільного
майна подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного
суду Рівненської області від 05 грудня
2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна
об'єктом спільного майна подружжя та
поділ спільного майна подружжя
відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
вказує, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим, неповно та невірно
встановлені обставини, які мають
значення для справи, внаслідок
неправильного дослідження доказів та
їх оцінки ухвалене з істотним
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції під
час судового розгляду встановив факт,
що спірний будинок є його власністю та
встановлено факт не проживання
відповідачів в спірному житлі з
березня 2011 року у зв'язку з переїздом на
інше постійне місце проживання у
власний житловий будинок АДРЕСА_1.
Однак, судом проігноровано положення

________________________________________________________________________
____________________

Провадження № 22ц-787/370/2014
Головуючий у суді 1
інстанції: Грипіч Л.А.

Доповідач : Демянчук С.В.

ст. 107 ЖК України та ч. 2 ст. 405 ЦК
України.

Крім того вказує, що відповідачами по
страві не надано жодних доказів на
підтвердження поважності причин їх
відсутності з березня 2011 року в його
будинку.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не є членом
його сім'ї, оскільки 03 грудня 2012 року
шлюб між ними було розірвано.

Просив скасувати рішення
Костопільського районного суду
Рівненської області від 05 грудня 2013
року в частині відмови у задоволенні
його позовних вимог та задовідьнити
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням. В решті рішення суду
залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1, його
представник, підтримавши апеляційну
скаргу повністю, надали пояснення в
межах її доводів.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представник,
заперечуючи проти задоволення
апеляційної скарги, покликалися на
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Предметом апеляційного оскарження є
рішення суду в частині щодо відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
осіб такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, місцевий суд
обґрунтовано виходив із того, що
підставою для припинення проживання
були негативні щодо відповідачів дії
позивача, який фактично примусив
залишити будинок.

Щодо даних висновків, суд першої
інстанції навів відповідні мотиви та
доводи з якими погоджується і колегія
суддів.

З матеріалів справи вбачається, і це
встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
троє спільних дітей: ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Сторони постійно близько двадцяти
років проживали у спірному будинку, як
члени сім'ї і були зареєстровані за
вказаною адресою: АДРЕСА_2. Між ними
існують неприязні стосунки, що також
підтверджено дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Як вбачається з листа № 481/02-07 від 29
листопада 2013 року, Орган опіки та
піклування Яполотської сільської ради
Костопільськ району заперечує проти
задоволення позову про визнання
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив
право на користування спірним
будинком, оскільки це буде суперечити
інтересам малолітньої дитини та
порушити її право на житло.
(а.с. 100-101)

Відповідно до ст. 405 ЦК України при
відсутності члена сім'ї власника житла
без поважних причин понад один рік, він
втрачає право на користування цим
житлом та у відповідності до ст. 72 ЖК
України визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як на підставах і в порядку,
передбачених законом.

Згідно принципу диспозитивності
цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК
України/ суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Обов'язок доказування і подання
доказів процесуальним Законом /ст.60
ЦПК/ покладено на сторони.

Однак, будь-яких доказів, заслуговуючих
на увагу, які є належними і допустимими,
спростовують висновки суду, не надано.

Не знайшли свого підтвердження доводи
апеляційної скарги про те, що
відповідачі в березні 2011 року
добровільно переїхали з його будинку
на інше постійне місце проживання у
власний будинок розташований в
АДРЕСА_1, оскільки це спростовано
поясненнями сторін та матеріалами
справи. А зазначений будинок є
власністю сина сторін, а не
відповідачки.

Так, відповідно до висновку
Костопільського РВ УМВС, який зроблено
за зверненням позивача 27 лютого 2013
року, вбачається, що ОСОБА_1 зазначає
про неправомірне проникнення до житла
ОСОБА_2. Остання пояснювала про те, що
вона зайшла в оселю за допомогою
власного ключа.

Вказане звернення позивача ще до
звернення до суду з позовом по справі
свідчить про правдивість показів
відповідачки з дітьми про те, що
позивач чинить перешкоди в
користуванні житлом, створюючи умови,
які роблять неможливим спільне
проживання. Дані обствини позивачем не
є спростованими.

Безпідставними є доводи апелянта про
те, що ОСОБА_2 не є членом його сім'ї,
оскільки вбачається, що відповідачка є
бувшою дружиною позивача, яка прожила в
спірному будинку біля двадцяти років, а
ОСОБА_3, ОСОБА_4 / який є неповнолітнім/, є
дітьми позивача.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно вказав причини відсутності
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 в
спірному будинку поважними.

Безпідставними є доводи апелянта про
неврахування судом при винесенні
даного рішення, висновків суду
викладених в рішенні про розірвання
шлюбу між столронами. З тексту
зазначеного рішення вбачається, що
відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засуданні не була присутня, пояснень не
надавала. Обставини щодо не проживання
подружжя не спростовують висновок
встановлений оскаржуваним рішенням
про те, що відповідачка не проживала
разом з позивачем, залишивши спірний
будинок добровільно.

Окрім того, апелянтом не спростовано ті
обстаними, що діти сторін також не
проживають, в тому числі і не
користуються спірним житлом, з
поважних причин.

Доказів того, що відповідачка створила
нову сім,ю не здобуто.

Поскільки доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, та,
враховуючи, що суд першої інстанції,
вирішуючи спір, правильно встановив
дійсні обставини справи, з'ясував
характер взаємовідносин сторін,
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
та зважаючи, що не може бути скасоване
правильне по суті рішення суду з одних
лише формальних міркувань, судова
колегія не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Костопільського районного
суду Рівненської області від 05 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий суддя:
С.В. Демянчук

Судді :
С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет