У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про розірвання договору,
стягнення коштів та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Балаклійського
районного суду Харківської області від
12 березня 2013 року, ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 10 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог просила
розірвати договір про сумісну
діяльність, укладений 15 травня 2001 року
між нею та ОСОБА_4, стягнути з
відповідачів солідарно заборгованість
у розмірі 10 000 доларів США, а також
стягнути з відповідачів відшкодування
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 15 травня
2001 року між нею та ОСОБА_4 укладено
договір про сумісну діяльність, за
умовами якого сторони зобов'язались
спільно діяти у сфері будівництва та
експлуатації будівлі лазні з метою
насичення ринку високоякісною
продукцією та послугами, отримання
прибутку від діяльності крамниці,
перукарні, сауни, кафе. На виконання
своїх зобов'язань за зазначеним
договором 17 травня 2001 року вона
передала ОСОБА_5 грошові кошти у
розмірі 10 000 доларів США за розпискою.
Проте мети діяльності за договором не
досягнуто; передані на виконання
договору грошові кошти використано не
за призначенням.

Рішенням Балаклійського районного
суду Харківської області від 12 березня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 10 жовтня 2013 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 79 930 грн. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. В іншій
частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не
обмежений доводами касаційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
виявлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи частково позов та
стягуючи з ОСОБА_5 на користь позивача 79
930 грн відповідно до ст. 1212 ЦК України,
суд першої інстанції виходив із того,
що ОСОБА_5 не є стороною договору про
сумісну діяльність, тому набув
зазначені кошти без достатньої
правової підстави.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін.

Із висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитись не можна
з огляду на таке.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Судами встановлено, що 15 травня 2001 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено договір про
сумісну діяльність (далі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору його
предметом є здійснення
підприємницької діяльності (робота
магазину, перукарні, лазні та кафе),
ціль договору - насичення ринку
високоякісною продукцією та послугами,
отримання прибутку.

Згідно із п. 2.2 Договору сумісна
діяльність сторін буде здійснюватись
відповідно до «Програми робіт»
(Додаток № 1), що додається до Договору,
в якій сторони визначають порядок,
термін, етапи та інші умови сумісної
діяльності.

Пунктом 5 Договору визначено, що ОСОБА_4
діє на підставі довіреності, яку ОСОБА_3
зобов'язується видати протягом 30 днів
із моменту підписання договору.

17 травня 2001 року чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5
для спільної сумісної діяльності з
ОСОБА_3 отримав від неї 10 000 доларів США,
на підтвердження чого склав розписку,
яка є додатком до Договору (а.с. 117-119).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов висновку, що форма та зміст
договору про сумісну діяльність від 15
травня 2001 року на час його укладення не
відповідали чинному законодавству.
Крім того, сторонами не розроблялась
«Програма робіт» (Додаток № 1) (п. 2
договору), не було видано довіреності
(п. 5 договору).

На підставі зазначеного суд першої
інстанції дійшов висновку, що
сторонами не було досягнуто згоди з
усіх істотних умов договору, а тому він
не має юридичної сили.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 430 ЦК Української
РСР за договором про сумісну
діяльність сторони зобов'язуються
сумісно діяти для досягнення спільної
господарської мети, як-то: будівництво
і експлуатація міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін. Громадяни можуть
укладати договір про сумісну
діяльність лише для задоволення своїх
особистих побутових потреб.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині відмови в позові
про розірвання Договору, апеляційний
суд належним чином не дав оцінки
зазначеному договору, не з'ясував, чи є
такий укладений, не звернув увагу на
суперечливі висновки суду першої
інстанції щодо його оцінки. Поза увагою
апеляційного суду залишилось те, що
положення п. п. 2, 5 Договору є
реалізацією його умов на здійснення
спільної діяльності для досягнення
загальної мети.

Крім того, поза увагою апеляційного
суду залишилось і те, що до
правовідносин, які виникли у 2001 році
(а.с. 12), суд першої інстанції застосував
ст. 1212 ЦК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те,
що суд першої інстанції не застосував
позовну давність не заслуговують на
увагу, оскільки апеляційним судом
встановлено, що відповідну заяву
позивач суду першої інстанції не
подавав (а.с. 195).

З огляду на допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, ухвалу
апеляційного суду необхідно скасувати
та направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції відповідно
до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 10 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко