АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3092/2014
Головуючий у першій інстанції - Чех
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

за участю:

представника позивача
МанькевичаВ.С.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
інститут сталевих конструкцій імені
В.М. Шимановського» на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 26 листопада 2013 року по цивільній
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український інститут сталевих
конструкцій імені В.М. Шимановського»
до ОСОБА_5 про відшкодування моральної
шкоди за розголошення комерційної
таємниці,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ТОВ «Український
інститут сталевих конструкцій імені
В.М.Шимановського» звернулось до суду з
позовом ОСОБА_5, в якому просило
стягнути з відповідача моральну шкоду
в сумі 5735 грн., посилаючись на те, що
відповідачем була розголошена
комерційна таємниця позивача, зокрема
розголошено зміст договору
купівлі-продажу від 20.07.2010, укладеного
між ВАТ «Український науково-дослідний
та проектний інститут сталевих
конструкцій імені В.М.Шимановського»
та ТОВ «Український інститут сталевих
конструкцій», чим порушено ділову
репутацію позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 26.11.2013в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову. Вважає рішення
незаконним та необґрунтованим,
прийнятим з неправильним
застосуванням норм матеріального
права та при неповному з'ясуванні
обставини, що мають значення для
справи. Зокрема вказує, що висновок
суду про відсутність підстав вважати,
що відповідачем було розголошено
комерційну таємницю позивача, є
безпідставним. Також вважає не
обґрунтованим висновок суду про
недоведеність заподіяння моральної
шкоди позивачу, оскільки під
немайновою шкодою, заподіяної юридичні
особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посягання на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошення комерційної
таємниці, а також вчиненням інших дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю та необґрунтованістю
і просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
безпідставності та необґрунтованості
заявлених вимог.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що
20.06.2013 Дніпровським районним судом
міста Києва по справі за позовом ОСОБА_5
до ВАТ «Український науково-дослідний
та проектний інститут ім. В.М.
Шимановського», ТОВ «Український
інститут сталевих конструкцій» про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу майнового комплексу,
було постановлено ухвалу про закриття
провадження у справі, у зв'язку з
підвідомчістю даної справи
господарському суду.

У вказаній ухвалі судом зазначено, що
ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним
позовом для захисту його майнових прав
щодо отримання частки майна ВАТ
«Український науково-дослідний та
проектний інститут ім. В.М.
Шимановського» в процедурі ліквідації.
Право на частку майна при ліквідації є
складовою частиною корпоративних прав
відповідно до норм ч. 1 ст. 167 ГК України
та п. 14.1.90 ПК України, де передбачено, що
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
фонді (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи у
управління господарською
організацією, отримання певної частки
(дивідендів) даної організації та
активі у разі ліквідації останньої
відповідно до закону, а також інші
правомочності, передбачені законом та
статутними документами.

Таким чином, в ухвалі суду від 20.06.2013
встановленим є факт того, що ОСОБА_5
подавав позов як учасник товариства і
його позов про визнання недійсним
договору купівлі-продажу майнового
комплексу стосувався захисту його
майнових прав щодо отримання частки
майна ВАТ «Український
науково-дослідний та проектний
інститут ім. В.М. Шимановського».

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач вказував на розголошення
відповідачем комерційної таємниці
позивача, зокрема розголошено зміст
договору купівлі-продажу від 20.07.2010,
укладеного між ВАТ «Український
науково-дослідний та проектний
інститут сталевих конструкцій імені
В.М.Шимановського» та ТОВ «Український
інститут сталевих конструкцій», чим
порушено ділову репутацію позивача.

Такі доводи позивача є безпідставними
та необґрунтованими, а отже не можуть
бути підставою для задоволення даного
позову.

Так, у відповідності до ст. 505 ЦК України
комерційною таємницею є інформація,
яка є секретною в тому розумінні, що
вона в цілому чи в певній формі та
сукупності її складових є невід'ємною
та не є легкодоступною для осіб, які
звичайно мають справу з видом
інформації, до якого вона належить, у
зв'язку з цим мас комерційну цінність
та була предметом адекватних існуючим
обставинам заходів щодо збереження її
секретності, вжитих особою, яка законно
контролює цю інформацію. Комерційною
таємницею можуть бути відомості
технічного, організаційного,
комерційного, виробничого та іншого
характеру, за винятком тих, які
відповідно до закону не можуть бути
віднесені до комерційної таємниці.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є
акціонером ВАТ «Український
науково-дослідний та проектний
інститут ім. В.М. Шимановського», що
підтверджується оглянутим в судовому
засіданні сертифікатом акцій.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції представник позивача не зміг
спростувати даний факт, а також
підтвердив, що відповідач не перебуває
з позивачем в трудових відносинах.
Відтак посилання позивача на порушення
відповідачем Положення про комерційну
таємницю ТОВ «Український інститут
сталевих конструкцій імені
В.М.Шимановського» є цілком
безпідставним, оскільки, у
відповідності з вимогами закону,
пред'явлення вимоги про розголошення
комерційної таємниці можливе лише до
особи, яка правомірно володіє такою
інформацією та незаконно розголосила
її. При цьому, сам по собі факт
пред'явлення відповідачем в межах
розгляду іншої судової справи копії
договору купівлі-продажу, який був
предметом спору, не може розцінюватись
як розголошення комерційної таємниці,
адже сторони у справі вправі надавити
суду докази на підтвердження своїх
вимог і заперечень, а суд надає цим
доказам належну оцінку.

Встановивши відсутність порушень прав
позивача, суд першої інстанції, також
дійшов законного висновку й про
відсутність підстав для відшкодування
моральної шкоди, оскільки відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювана та вини останнього
в її заподіянні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено,
що моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

В порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів, на підставі яких
можна було б дійти висновку про
наявність моральної шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення вимог
позивача.

З огляду на викладене, доводи апелянта
про порушення судом норм матеріального
права та неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи, є
безпідставними. Також не заслуговують
на увагу доводи скарги про хибність
висновку суду щодо відсутності підстав
вважати, що відповідачем було
розголошено комерційну таємницю
позивача, адже, як вже вказувалось вище,
відповідач не є особою, яка може бути
відповідальною за розголошення
комерційної таємниці позивача.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український інститут сталевих
конструкцій імені В.М. Шимановського» -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 26 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді