Справа № 598/1345/13-ц
провадження № 2/598/9/2014
РІШЕННЯ

іменем України

"18" лютого 2014 р.
Збаразький районний суд

Тернопільської області в складі :

головуючого судді Олещука
Б.Т.

при секретарі Демчук О.М.

з участю відповідача-позивача ОСОБА_1,
її представника адвоката ОСОБА_2 та
представника позивача-відповідача
ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Збаражі
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням, вселення та за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
особи такої, що втратила право на
користування житлом,-

встановив:

В липні 2013 року до Збаразького
районного суду звернувся ОСОБА_3 з
позовом до ОСОБА_1 про вселення його в
житловий будинок, що знаходиться
АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_1 не
чинити йому перешкод в користуванні
цим житловим будинком.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивує тим, що він є
батьком відповідача, яка є власником
вказаного житлового будинку, і
зареєстрований у цьому будинку. У
зв'язку із важким матеріальним
становищем він періодично їздить на
заробітки за кордон. 17 липня 2013 року
ОСОБА_1 вигнала його з будинку і зараз
не допускає до будинку. ОСОБА_3 як член
сім`ї має право користуватися вказаним
житловим будинком. Однак, ОСОБА_1 в
добровільному порядку відмовляється
вселити його в житловий будинок.

В грудні 2013 року до Збаразького
районного суду звернулася ОСОБА_1 з
позовом до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житлом, мотивуючи свої позовні вимоги
тим, що вона є власником житлового
будинку АДРЕСА_1. Разом з нею в
зазначеному житловому будинку
зареєстрований ОСОБА_3, який фактично з
2000 року не проживає у вищевказаному
будинку. Саме це унеможливлює ОСОБА_1
повноцінно користуватися даним
будинком, в частині використання пільг,
які передбачені законодавством, а тому
ОСОБА_3 на підставі ст.405 ЦК України
необхідно визнати таким, що втратив
право на користування зазначеним
житловим будинком.

В судовому засіданні представник
позивача-відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
підтримала позовні вимоги ОСОБА_3 і
просила позов задовольнити
посилаючись на ті ж обставини. Позов
ОСОБА_1 не визнала і пояснила, що ОСОБА_3
з поважних причин не проживав у
спірному житловому будинку, оскільки
працює в Італії. Також 17 липня 2013 року
ОСОБА_1 вигнала батька з будинку і не
допускає його до житла.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
свої позовні вимоги і просила позов
задовольнити посилаючись на ті ж
обставини. Позов ОСОБА_3 не визнала і
пояснила, що ОСОБА_3 з 2000 року не
проживає у вищевказаному будинку, а в
даний час живе в Республіці Італії.

Заслухавши відповідача-позивача
ОСОБА_1, представників сторін,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи та проаналізувавши
здобуті в судовому засіданні докази,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають
задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом установлено, що предметом
судового спору є питання про вселення
батька ОСОБА_3 в житловий будинок, що
знаходиться АДРЕСА_1 та зобов'язання
дочки ОСОБА_1 не чинити перешкод
батькові в користуванні цим житловим
будинком належним ОСОБА_1, а також
визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування вказаним житлом.

Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу
України визначено, що до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
батьки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 батько
ОСОБА_1.

Власником житлового будинку АДРЕСА_1 є
ОСОБА_1.

З 28 вересня 1981 року ОСОБА_3 був вселений
та зареєстрований у вказаному
житловому будинку як батько і член
сім'ї власника.

17 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
відбувся конфлікт з приводу
зазначеного житлового будинку.

ОСОБА_3 з вересня 2013 року по даний час
знаходиться і працює в Республіці
Італія.

Дані обставини визнані сторонами, не
оспорюються і підтверджуються
матеріалами справи та показами
допитаних у судовому засіданні свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9.

Будь-яких спростувань вищенаведених
обставин судом не здобуто.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_7 ствердила, що сторони по
справі її сусіди. ОСОБА_3, батько ОСОБА_1,
проживає у житловому будинку АДРЕСА_1.
Цей будинок збудував ОСОБА_3 Проте, у
зв'язку із важким матеріальним
становищем, ОСОБА_3 вимушено,
періодично їздить за кордон працювати.
Допомагає ОСОБА_1 матеріально. Коли
приїжджає в Україну, то проживає у
житловому будинку АДРЕСА_1. Однак, 17
липня 2013 року ОСОБА_1 не впустила батька
ОСОБА_3 у цей будинок. ОСОБА_3 приходив
до неї, плакав та скаржився, що його не
впускають.

Допитаний у судовому засіданні як
свідок ОСОБА_9 дав покази аналогічні
показам ОСОБА_7.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_5 ствердила, що її батько
ОСОБА_3, проживав у житловому будинку
АДРЕСА_1. До 2006 року батько працював в
Португалії, а перед тим працював у
Росії. В даний час він проживає з нею в
Італії і працює та періодично
приїжджає в Україну.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_10 ствердила, що ОСОБА_3,
батько ОСОБА_1, проживав у житловому
будинку АДРЕСА_1. Однак останні 12 років
він перебуває за межами України.
Періодично з'являється в Україні. 17
липня 2013 року між ОСОБА_1 та її батьком
ОСОБА_3 відбувся конфлікт, однак
подробиць вона не знає.

Допитаний у судовому засіданні як
свідок ОСОБА_8 дав покази аналогічні
показам ОСОБА_10.

З урахуванням наведеного, у суду не має
підстав ставити під сумнів
достовірність і правдивість фактів
повідомлених свідками. Їх показання
об`єктивно підтверджуються і не
суперечать іншим зібраним у справі
доказам.

Так, актами обстеження
житлово-побутових умов заявниці ОСОБА_1
встановлено, що особою, яка прописана і
проживає разом із заявником є ОСОБА_3 -
батько (а.с.53, 54, 79, 121, 122, 130).

Також судом встановлено, що до 2004 року
ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_11 в
зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 померла і ОСОБА_1
успадкувала спірний житловий будинок
(а.с.6).

Позивач-відповідач ОСОБА_3 у зв'язку із
важким матеріальним становищем
періодично їздить за кордон працювати.
В даний час він працює в республіці
Італія та тимчасово проживає у дочки
ОСОБА_5. Іншого місця проживання в
Україні ніж АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 не має, що
стверджується матеріалами справи (а.с.8,
9, 11, 43-52, 55-58) та показами свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

17 липня 2013 року ОСОБА_1 не впустила
батька ОСОБА_3 в спірний житловий
будинок АДРЕСА_1, що стверджується
заявою ОСОБА_3 до Збаразького
райвідділу міліції від 19.07.2014р. (а.с.76-77),
талоном-повідомленням про отримання
вказаної заяви (а.с.34), актом обстеження
матеріально-побутових умов від 19.07.2014р.
(а.с.78), повідомленням Збаразького РВ
УМВС України в Тернопільській області
ОСОБА_5 від 24.07.2013р. за №5437 і іншими
матеріалами справи (а.с.43-52, 55-58) та
показами свідків.

Крім того, ОСОБА_3 є членом сім'ї ОСОБА_1
як батько останньої. Дочка ОСОБА_1
одержувала пенсію батька ОСОБА_3 по
довіреності з 01.08.2012р. по 31.07.2013р.. Однак,
після того, як ОСОБА_1 не впустила
батька ОСОБА_3 в спірний житловий
будинок, останній скасував довіреність
(а.с.30, 35). Актами обстеження матеріально
побутових умов заявника ОСОБА_1
АДРЕСА_1, підтверджено, що особою, яка
прописана і проживає разом із
заявником є ОСОБА_3 - батько (а.с.53, 54, 79,
121, 122, 130).

Питання належності спірного житлового
будинку ОСОБА_3 не ставиться, суду
належних та допустимих доказів не
надано та з таких підстав позов не
заявлено.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Суд неодноразово роз`яснював ОСОБА_1 та
представникам сторін, що обставини
справи мають бути підтверджені
належними та допустимими доказами.

Крім того, суд неодноразово сприяв
ОСОБА_1 та представникам сторін у
подані додаткових доказів, шляхом
задоволення їх клопотань про виклик
свідків та надавав терміни для
представлення доказів, у зв`язку із чим
неодноразово відкладався розгляд
справи.

Також суд відкладав розгляд справи для
можливості укладення мирової угоди,
оскільки ОСОБА_1 не заперечувала, щоб
батько ОСОБА_3 проживав у спірному
будинку. Однак, в подальшому ОСОБА_1
заперечила, щоб батько проживав у її
будинку.

Суд не може сторонам вказувати, які
докази їм необхідно надати суду для
підтвердження своїх вимог та з власної
ініціативи витребувати докази,
оскільки згідно із вимогами ч.3 ст.10 та
ч.1 ст.11, 60 ЦПК України кожна сторона по
справі повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, а суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін.

Докази мають бути належними та
допустимими. Допустимими є ті докази,
які зібрані у відповідності до закону,
а належними - якщо вони містять
інформацію щодо предмету доказування.

Згідно вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України суд
не бере до розгляду докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом і які не
стосуються предмета доказування.

Беручи до уваги те, що обов'язок щодо
доказування покладається на сторони,
суд вважає, що вказану справу слід
вирішувати на підставі наявних
доказів.

Враховуючи викладене, дослідивши
матеріали справи, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, повно, всебічно і
об'єктивно з'ясувавши обставини справи
на підставі доказів сторін, усунувши із
судового розгляду все, що не має
значення для вирішення справи по суті,
дослідивши докази в судовому
засіданні, суд дійшов висновку, що 17
липня 2013 року ОСОБА_1 не впустила свого
батька ОСОБА_3 в належний їй житловий
будинок АДРЕСА_1. Також ОСОБА_3 з
поважних причин був відсутній за
місцем проживання та реєстрації
АДРЕСА_1, оскільки у зв'язку із важким
матеріальним становищем періодично
їздить на заробітки за межі України і з
вересня 2013 року по даний час
знаходиться і працює в Республіці
Італія.

Згідно з ч.2 ст.405 Цивільного кодексу
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст.157, ч.1 ст.116 ЖК
України.

Таке виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК
України може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Суд приходить до висновку, що 17 липня 2013
року ОСОБА_1 не впустила батька ОСОБА_3 в
спірний житловий будинок АДРЕСА_1 та
ОСОБА_3 з поважних причин був відсутній
(у зв'язку із важким матеріальним
становищем періодично їздить на
заробітки за кордон), і відповідно до
вимог ч.2 ст.405 Цивільного кодексу
України не втратив право на
користування цим житлом, а тому у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання особи такої, що втратила
право на користування житлом слід
відмовити.

Разом з тим, суд критично оцінює акти
обстеження матеріально-побутових умов
заявника ОСОБА_1 АДРЕСА_1 (а.с.53, 54, 79, 121,
122, 130), в частині не проживання ОСОБА_3 з
2000 року по зазначеній адресі, оскільки
це встановлено тільки зі слів
відповідача-позивача ОСОБА_1 та
спростовується іншими матеріалами
справи і показами свідків. Даними
актами підтверджено, що особою, яка
прописана і проживає разом із
заявником є ОСОБА_3 - батько.

При цьому суд враховує, що постійне
місце проживання ОСОБА_3 у спірному
будинку як члена сім'ї його власника та
за його згодою, порушення ним умов
проживання в будинку та користування
ним, передбачених ст.116 ЖК України,
судом не встановлено та з таких підстав
позов не заявлено.

Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 156 Житлового кодексу України
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири).

Отже, ОСОБА_3 вселився до спірного
будинку в установленому законом
порядку та набув прав і обов'язків,
передбачених ст.156 ЖК України.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими,
оскільки він є батьком ОСОБА_1, а тому
згідно вимог ст.156 Житлового кодексу
України ч.1 ст.405 Цивільного кодексу
України має право користуватися
житловою площею будинку належного
ОСОБА_1.

Аналізуючи в сукупності викладені
обставини, судом установлено порушення
прав ОСОБА_3, в частині користування
житловим будинком АДРЕСА_1, які
підлягають захисту, шляхом вселення
ОСОБА_3 у будинок ОСОБА_1 та зобов'язання
ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в
користуванні вказаним житловим
будинком.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.ст.9,
156 Житлового кодексу України, ст.ст.29, 405
ЦК України, ст.ст.4, 10, 11, 15, 60, 61, 209, 212-215, 218,
292 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням, вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 в житловий будинок, що
знаходиться АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод
ОСОБА_3 в користуванні житловим
будинком, що знаходиться АДРЕСА_1.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання особи такої, що втратила
право на користування житлом -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3
сплачений судовий збір в розмірі 114,7
(сто чотирнадцять гривень сімдесят
копійок).

Дане рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Збаразький районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Дане рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Б. Олещук