22-ц/773/306/14 Головуючий у 1 інстанції:
Олексюк А.В. Категорія: 20 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчук М. М.,

суддів - Бовчалюк З.А., Данилюк В.А.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: позивачів - ОСОБА_1,
ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
та витребування майна з чужого
незаконного володіння, за апеляційною
скаргою позивачів на рішення Луцького
міськрайонного суду від 25 грудня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л
А:

В листопаді 2006 року позивачі
звернулися до суду із вищевказаним
позовом, покликаючись на те, що в 2000
році за спільні кошти придбали
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. В 2001
році вони виїхали на заробітки до
Португалії, де перебували до 26 червня
2004 року. Після повернення, дізнались
про відчуження вищевказаної квартири
від імені ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу від 29.04.2003
року із наступним її перепродажем
17.07.2004 року та 15.09.2004 року. Позивач
вказує на те, що оспорюваний договір не
підписувала, на вчинення зазначеного
правочину нікого не уповноважувала,
наміру відчужувати житло не мала, також
на продаж квартири відсутня згода
органу опіки та піклування, оскільки в
ній зареєстрований неповнолітній син.
На момент продажу, житло перебувало під
арештом, накладеним оперуповноваженим
УБОЗ УМВС України у Волинській області.

Позивачі з врахуванням збільшених
позовних вимог просили визнати
договори купівлі-продажу укладені
29.04.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, 17.07.2004
року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, 15.09.2004 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1
недійсними та витребувати вищевказану
квартиру із незаконного володіння
ОСОБА_4.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 25 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1
та ОСОБА_2, покликаючись на неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції скасувати з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
квартира за спірним правочином була
продана ОСОБА_7 з відома позивача
ОСОБА_1 її близькими родичами: матір'ю
ОСОБА_11 та сестрою ОСОБА_12, а тому він є
добросовісним набувачем майна
придбаного ним у встановленому законом
порядку. З цих підстав суд вважав, що і
послідуючі договори купівлі-продажу
цієї квартири не можуть бути визнані
недійсними. Крім того, суд прийшов до
висновку, що наявність згоди органу
опіки та піклування на відчуження
житла не була передбачена
законодавством, що діяло на момент
виникнення спірних відносин, а тому
підстави для визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартири
відсутні.

Проте, колегія суддів з таким висновком
суду першої інстанції погодитись не
може, так як суд зробив його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 придбана в 2000 році та
оформлена на ОСОБА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 04.03.2003 року (а.с.5 Т.1)

У своїх вимогах позивачі вказували на
те, що вищевказана квартира була без їх
згоди та відому від імені ОСОБА_1
відчужена ОСОБА_7 під час їх
перебування за кордоном на підставі
договору купівлі-продажу від 29 квітня
2003 року (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_7 згідно договору
купівлі-продажу від 17 липня 2004 року
продав квартиру ОСОБА_8, яка в
подальшому відповідно до договору
купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року
продала оспорюване житло ОСОБА_4
(а.с.8-11).

Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року), який діяв на час
виникнення правовідносин визначено,
якщо майно за плату придбане у особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не повинен був
знати (добросовісний набувач), то
власник вправі витребувати це майно
від набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

Закон розрізняє два види незаконного
володіння чужою річчю, що породжує
різні цивільно-правові наслідки. Умови
задоволення віндикаційного позову
залежать від характеру незаконного
володіння, в якому перебуває річ.

У добросовісного володільця майно може
бути витребуване не завжди.
Витребування майна від добросовісного
набувача залежить від умов, при яких
річ вибула з володіння власника чи
особи, якій він передав майно за
договором та оплатності (безплатності)
придбання. У випадку, коли річ вибуває з
володіння власника за його бажанням
(він може передати її на зберігання),
власник несе ризик вибору контрагента,
якому він вирішив довірити своє майно.

Якщо майно було загублено власником,
викрадено в нього чи вибуло іншим
шляхом поза його волею, то воно
підлягає поверненню власнику, хоча б
добросовісний набувач і придбав річ
оплатно. Це ж правило діє і тоді, коли
річ вибула з володіння особи, якій
власник передав її за договором.
Головне, щоб майно вибуло з володіння
власника не з його волі.

Відповідно до змісту зазначеної
правової норми суд повинен установити,
що майно вибуло з володіння власника
або володіння особи, якій воно було
передане власником у користування, у
силу зазначених обставин; що набувач
придбав це майно за відплатним
договором і що він не знав і не міг
знати про те, що майно придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати.

Оскільки, добросовісне набуття в
розумінні ст. 145 ЦК УРСР можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

При цьому, випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею.

У відповідності до п. 2 ст. 44 ЦК УРСР
письмові угоди повинні бути підписані
особами, які їх укладають.

Оспорюваний договір купівлі-продажу
квартири від 29 квітня 2003 року був
укладений від імені ОСОБА_1 Відповідно
до висновків судової почеркознавчої
експертизи від 15 серпня 2007 року № 467
підпис та рукописний запис «ОСОБА_1.»,
виконані в графі продавець у договорі
купівлі-продажу квартири серії ВАЕ №
725270 від 29 квітня 2003 року, виконані не
ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.212-215 Т.1).

З матеріалів справи вбачається, що з
цього приводу позивач ОСОБА_1
зверталася до прокуратури міста
Луцька, яка 02.08.2004 року по факту продажу
квартири невстановленою особою за
ознаками злочинів, передбачених ст. ст.
190 ч. 4, 358 ч. 1 КК України порушила
кримінальну справу досудове слідство
по якій зупинено 11.09.2006 року на підставі
п. 3 ст. 206 КПК України для встановлення
особи, що вчинила злочин.

Суд першої інстанції всупереч ст. 213 ЦПК
України зазначених вимог закону та
обставин справи не врахував та прийшов
до помилкового висновку про те, що
квартира вибула із володіння позивачів
з їх волі.

З наведених підстав оспорювана угода
укладена з порушенням зазначених вимог
закону, а тому підлягає визнанню її
недійсною.

Позови власників майна чи осіб, які
вважають себе власниками майна, що
вибуло поза їх волею, про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину, не
підлягають задоволенню. В цій ситуації
права власника майна, що вибуло поза
його волею, підлягають захисту не
шляхом двосторонньої реституції, яка в
даному випадку не може бути
застосована через відсутність
власника у цих правочинах як сторони
договору, а шляхом витребування майна у
власність останнього з володіння
останнього добросовісного набувача. У
зв'язку з цим не можуть бути задоволені
вимоги позивачів про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,
які укладались після першого правочину
щодо відчуження цього нерухомого
майна.

Як вбачається із аркушів 3, 41-54
оглянутої в суді апеляційної інстанції
інвентаризаційної справи на об'єкт
нерухомого майна АДРЕСА_1 оспорювана
квартира на законних підставах
реконструйована у приміщення аптеки, у
зв'язку із чим, її загальна площа
збільшилась більше ніж у два рази з 49, 4
кв. м. до 136, 9 кв. м. та належить на праві
власності Товариству з обмеженою
відповідальністю «Інтервойс». У
вказаній квартирі при її реконструкції
замуровано вхід і вікна, знесені
міжкімнатні перегородки та
перегородки між туалетом, ванною і
кухнею, і облаштовано там два
приміщення матеріальної №1 і №2 та
зроблено прохід в несучій стіні до
добудови площею 86,15 кв. м., де розміщений
торговий зал в аптеці. З цього випливає,
що спірна квартира втратила свій
первісний вигляд, а отже і
індивідуальні ознаки, та набула
принципово нової якості

Враховуючи, що предметом
віндикаційного позову виступає вимога
власника, що не володіє майном до особи,
яка незаконно заволоділа цим майном
про повернення індивідуально
визначеного майна із чужого
незаконного володіння, тому не може
бути витребувана річ у випадку, коли
незаконний володілець настільки її
змінив, що вона по суті перетворилась
на зовсім іншу річ, тобто коли відсутня
індивідуально визначена річ, яка
належала власнику.

Оскільки спірна квартира втратила свої
первісні індивідуальні ознаки і стала
складовою частиною приміщення аптеки
значно більшої площі, тобто
перетворилась у принципово нову річ,
вона як по суті втрачена річ не може
бути витребувана у власника згаданої
аптеки.

З вищенаведеного колегія суддів вважає
необґрунтованими та безпідставними
доводи апеляційної скарги позивачів
про можливість витребування квартири з
чужого незаконного володіння.

Однак, за таких обставин, коли майно не
може бути витребувано у добросовісного
набувача, позивачі не позбавлені права
звернутись відповідно до ст. 440 ЦК
України з позовом до особи, яка
відчужила це майно за першим договором
купівлі-продажу від 29.04.2003 року, не
маючи права на його відчуження, про
стягнення дійсної вартості проданого
майна, а саме квартири, що належала їм.

На підставі викладеного колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції, відповідно до вимог
ст. 309 ЦПК України, слід скасувати та
ухвалити нове рішення про часткове
задоволення позову, визнавши недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 29 квітня 2003 року, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 25 грудня 2013 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29
квітня 2003 року, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_7.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: