АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2537/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - КравецьД.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, та
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра», яка подана
представником КРЕНЦЕМ Олександром
Сергійовичем, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06 листопада 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
індексу інфляції та трьох процентів
річних,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ПАТ КБ «Надра» про
стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку, індексу
інфляції та трьох процентів річних у
загальному розмірі 26 817 грн. 99 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 12
березня 2013 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 квітня 2013 року, ухвалено
стягнути з відповідача на користь
позивача 148 193 грн. 59 коп., з яких: 136 887
грн. 03 коп. - сума середнього заробітку
за час затримки розрахунку; 9280 грн. 17
коп. - вихідна допомога в розмірі
тримісячного середнього заробітку; 2026
грн. 26 коп. - невиплачена компенсація за
роботу у вихідні та неробочі дні в
грудні 2008 року та січні 2009 року.

Разом з тим, після ухвалення
Шевченківським районним судом м. Києва
рішення від 27 листопада 2012 року
відповідач продовжував порушувати
право позивача на отримання належних
їй при звільненні грошових сум і лише 03
липня 2013 року фактично розрахувався з
позивачем відповідно до вказаного
рішення суду. Таким чином, позивач
вважає, що за період затримки
розрахунку при звільненні, який не
охоплений рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва, а саме: з 27
листопада 2012 року по 03 липня 2013 року
відповідач повинен виплатити їй суму
середнього заробітку у розмірі 21 009 грн.
40 коп., а також на підставі ст. 95 КЗпП
України та ст. 34 Закону України «Про
оплату праці» відповідач повинен
виплатити позивачу суму індексації за
період з березня 2009 року по червень 2013
року від належної позивачу компенсації
за роботу у вихідні та неробочі дні в
грудні 2008 року та січні 2009 року у
розмірі 395 грн. 14 коп.

Крім того, оскільки на підставі рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27 листопада 2012 року на
відповідача було покладено певні
зобов'язання по виплаті грошових
коштів, то на думку позивача, такі
зобов'язання набули статусу грошових
зобов'язань відповідача перед
позивачем. Таким чином, посилаючись на
положення ст. 625 ЦК України, ОСОБА_2
просить суд також стягнути з
відповідача на її користь: 1890 грн. 63 коп.
в якості індексу інфляції за період з
березня 2009 року по червень 2013 року на
суму вихідної допомоги у розмірі 9280
грн. 17 коп.; 2053 грн. 30 коп. - в якості трьох
процентів річних за період з грудня 2012
року по червень 2013 року від присудженої
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва до стягнення суми
середнього заробітку у сумі 136 887 грн. 03
коп.; 1206 грн. 40 коп. - в якості трьох
процентів річних за період з березня 2009
року по червень 2013 року від належної
позивачу при звільненні суми вихідної
допомоги.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2013 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
затримки розрахунку у сумі 21 009 грн. 40
коп. без вирахування податків і
обов'язкових платежів; компенсацію
втрати частини заробітної плати у
зв'язку із порушенням строків її
виплати в сумі 395 грн. 14 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто з відповідача на користь
держави судовий збір у сумі 229 грн. 40
коп.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким стягнути з ПАТ КБ «Надра»: 1890 грн. 63
коп. в якості індексу інфляції за
період з березня 2009 року по червень 2013
року на суму вихідної допомоги у
розмірі 9280 грн. 17 коп.; 2053 грн. 30 коп. в
якості трьох процентів річних за
період з грудня 2012 року по червень 2013
року від присудженої рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва до стягнення суми середнього
заробітку у сумі 136 887 грн. 03 коп.; 1206 грн.
40 коп. в якості трьох процентів річних
за період з березня 2009 року по червень
2013 року від належної позивачу при
звільненні суми вихідної допомоги в
розмірі 9280 грн. 17 коп., посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вказував, що рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 27.11.2012 року
на відповідача було покладено певні
зобов'язання, які були виражені у
грошових одиницях, а тому по відношенню
до відповідача позивач виступав
кредитором за грошовими вимогами, які
ґрунтувались на рішеннях судів.
Посилався на те, що оскільки питання
індексації грошових сум, які
відповідач має сплатити на підставі
рішення суду, не врегульовані нормами
КЗпП України, то до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
положення ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ПАТ «КБ «Надра» подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення в частині стягнення
з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_2
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати у сумі 395 грн. 14 коп.і середнього
заробітку за час затримки розрахунку у
сумі 21 009 грн. 40 коп.та відмовити в
позові в частині задоволених вимог.

Вказував, що суд при ухваленні
оскаржуваного рішення застосував ст.34
Закону України «Про оплату праці», яка
не підлягає застосуванню, та не
застосував ст.2 Закону України «Про
компенсацію громадянам частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», п.3 постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати» від 21.02.2001 року № 159.

Зазначав, що стягнута за рішенням суду
компенсація за роботу у вихідні дні
носить одноразовий характер, що
враховуючи положення ст.2 вказаного
Закону та п.3 постанови КМУ №159,
виключає підстави для застосування до
правовідносин сторін ст.34 Закону
України «Про оплату праці», оскільки
вказана норма Закону застосовується до
тих грошових доходів, які громадяни
одержують на території України, та які
не мають разового характеру.

Крім того, підстави для стягнення з
відповідача суми середнього заробітку,
заявленої позивачкою, відсутні. Така
сума, якщо будуть встановлені підстави,
має визначатися судом з урахуванням
обставин справи та принципів
достатності і справедливості,
зважаючи, що позивачка вже отримала
компенсацію відповідно до ст.117 КЗпП
України.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу
позивача та просив задовольнити;
представник відповідача підтримала
апеляційну скаргу відповідача та
просила її задовольнити та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27.11.2012 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 12.03.2013 року, було задоволено
позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра» про
зміну причин звільнення, стягнення
вихідної допомоги та середнього
заробітку за час затримки розрахунку.
Зазначеним рішенням, серед іншого,
стягнуто з відповідача на користь
позивача 148 193 грн. 59 коп., з яких: 136 887
грн. 03 коп. - сума середнього заробітку
за час затримки розрахунку; 9280 грн. 17
коп. - вихідна допомога в розмірі
тримісячного середнього заробітку; 2026
грн. 26 коп. - невиплачена компенсація за
роботу у вихідні та неробочі дні в
грудні 2008 року та січні 2009 року.

Фактична виплата грошових коштів
позивачу ОСОБА_2 за вказаним рішенням
суду відбулась 03.07.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
суд виходив з положень ст. 117 КЗпП
України та тих обставин, що за період з
27.11.2012 року по 03.07.2013 року права
позивача відповідачем не були
поновлені, порушення права не було
припинене, а виплата належних позивачу
грошових сум не здійснена. Тому суд
першої інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення суми середнього
заробітку в розмірі 21 009 грн. 40 коп.,
тобто за період з дня ухвалення рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27.11.2012 року до дня фактичного
розрахунку 03.07.2013 року, виходячи із суми
середньоденного заробітку - 143 грн. 90
коп. та кількості робочих днів за
вказаний період - 146 днів.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими і
такими, що відповідають обставинам
справи та положенням матеріального
закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ПАТ КБ «Надра» щодо відсутності
підстав для стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
зводяться до того, що виконавче
провадження з виконання рішення суду
від 27.11.2012 року було відкрито лише
08.05.2013 року на підставі заяви позивача
від 07.05.2013 року, отже, строк виконання
судового рішення залежить і від самого
позивача, що виключає вину відповідача
як необхідний елемент притягнення до
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Однак зазначені доводи колегія суддів
вважає безпідставними, виходячи з
наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.12.1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому свої вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові № 6-15цс13 від 27.03.2013 року,
передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України
обов'язок роботодавця щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні настає за
умови невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Конституційний Суд України у
рішенні № 4рп/2012 по справі № 1-5/2012 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-І цього
Кодексу, зазначив, що невиплата
звільненому працівникові всіх сум, що
належать йому від власника або
уповноваженого ним органу, є триваючим
правопорушенням, а отже, працівник може
визначити остаточний обсяг своїх вимог
лише на момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Встановивши, що й після
ухвалення рішення суду від 27.11.2012 року
відповідач не виплатив позивачу
належні їй суми при звільненні, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність застосування положень ст.
117 КЗпП України та стягнення середнього
заробітку за період до дня фактичного
розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати у сумі 395 грн. 14 коп.,
що нараховані на суму несвоєчасно
виплаченої зарплати за роботу у
вихідні та неробочі дні в грудні 2008
року та січні 2009 року ( 2026 грн. 26 коп.),
суд першої інстанції виходив з того, що
такі вимоги є законними і
обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з даними
висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги
представника ПАТ КБ «Надра» про
відсутність підстав для стягнення
такої компенсації полягають в тому, що
стягнута судом сума заробітної плати
за роботу у вихідні дні має одноразовий
характер, а тому положення Закону
України «Про компенсацію громадянам
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» у даному випадку
не можуть бути застосовані.

Проте зазначені доводи колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
компенсацію громадянам частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» під доходами у цьому
Законі слід розуміти грошові доходи
громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру: пенсії; соціальні
виплати; стипендії; заробітна плата
(грошове забезпечення) та інші.

Статтею 2 Закону України «Про
оплату праці» визначено, що до
структури заробітної плати входить
додаткова заробітна плата, якою є
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Враховуючи, що рішенням суду від 27.11.2012
року з відповідача на користь позивача
було стягнуто заробітну плату за
роботу у вихідні дні у грудні 2008 року та
січні 2009 року, судом першої інстанції
було правильно застосовано
вищевказані норми, оскільки заробітна
плата за роботу у вихідні дні не може
бути віднесена до виплат разового
характеру.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення збитків від
інфляції (1890 грн. 63 коп.) та трьох
відсотків річних (1206 грн. 40 коп.),
нарахованих на суму вихідної допомоги
(9280 грн. 17 коп.) , а також трьох відсотків
річних ( 2053 грн. 30 коп.), нарахованих на
суму середнього заробітку, що була
присуджена рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва в розмірі 136 887
грн. 03 коп., суд першої інстанції
виходив з того, що норма ст. 625 ЦК
України, на підставі якої позивач
просить задовольнити дані вимоги, не
поширюється на спірні правовідносини,
які є трудовими, і рішення суду, яким
стягнуто суму вихідної допомоги та
середній заробіток за час затримки
розрахунку, не є підставою для
виникнення зобов'язальних
правовідносин за нормами Цивільного
кодексу України.

Колегія суддів погоджується з даними
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними іобґрунтованими.
Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Також суд першої інстанції зазначив,
що стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати на підставі КЗпП України та
Закону України «Про оплату праці», а
також стягнення збитків від інфляції
за час прострочення розрахунку та
трьох процентів річних від
простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК
України є покладенням на відповідача
подвійної міри відповідальності, що є
недопустимим.

Такі висновки суду колегія вважає
правильними, оскільки відносини
стосовно виплати заробітної плати та
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні за
своєю правовою природою є трудовими, а
не цивільними.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як зазначив Верховний Суд України у
постанові №6-49цс12 від 06.06.2012 року,
застосування висловлених у якій
правових позицій є обов'язковим в силу
ст. 360-7 ЦПК України, стаття 625 ЦК України
розміщена в розділі І «Загальні
положення про зобов'язання» книги 5 ЦК
України, а тому поширює свою дію на всі
зобов'язання, якщо інше не передбачено
в спеціальних нормах, які регулюють
суспільні відносини з приводу
виникнення, зміни чи припинення
окремих видів зобов'язань.

Отже, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК
України санкції є спеціальним видом
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові від 14 листопада 2012 року у
справі № 6-126 цс12, у трудових
правовідносинах такі поняття як
зобов'язання, неустойка чи інша санкція
за невиконання зобов'язання не
застосовуються. Такі терміни
використовуються в низці статей
Цивільного та Господарського кодексів
України. Статті 116, 117 КЗпП України
структурно віднесені до розд. VII
«Оплата праці» зазначеного Кодексу. За
своєю суттю середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні не
відноситься до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується в розмірі середнього
заробітку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що на спірні
правовідносини, які є трудовими, не
розповсюджуються норми ст. 625 ЦК
України, а належною компенсаційною
виплатою, яка стягнута з відповідача на
користь позивача як відповідальність
за затримку розрахунку, є сума
середнього заробітку відповідно до ст.
117 КЗпП України.

Посилання представника позивача про
необхідність стягнення суми
індексації, нарахованої на суму
вихідної допомоги, на підставі іншого
законодавчого акту, який передбачає
таку відповідальність, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
вихідна допомога при звільненні носить
разовий характер, що виключає
застосування положень Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» та Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення».

Пунктом 2 Порядку проведення
індексації грошових доходів населення,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року,
передбачено, що індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані в
гривнях на території України, які не
мають разового характеру, зокрема,
компенсаційні виплати, що мають
постійний характер. Постановою
Кабінету Міністрів України № 36 від
29.01.2014 року до абзацу 3 пункту 3
зазначеного Порядку внесені зміни,
відповідно до яких до об'єктів
індексації не відносяться, зокрема,
виплати, які обчислюються із середньої
заробітної плати.

Інші доводи апеляційних скарг
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи та
нормам матеріального права, доводи,
викладені у апеляційних скаргах, не
спростовують їх, тому підстав для
скасування оскаржуваного рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: