Придніпровський районний суд
номер справи 711/4313/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року Придніпровський
районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді -
Степаненко О.М.

при секретарі - Матяш К.С.,
Проценко Н.В., Озеран К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Друга
черкаська державна нотаріальна
контора про визнання договору
дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивачі свої вимоги обґрунтовують
наступним: 08.05.2007 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої
сторони, уклали договір дарування, який
зареєстрований державним нотаріусом
Другої Черкаської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4, № 3-377.

За вказаним договором дарувальники
подарували відповідачу належну їм
квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Вище вказана квартира належить
дарувальникам на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності, виданого органом
приватизації Придніпровського
районного виконавчого комітету від
17.01.1996 та договору дарування частини
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_5 за № 4003 від 10.09.1997.

Вважають, що вказаний договір
дарування підлягає визнанню недійсним,
виходячи із наступного.

У 2007 році відповідач запропонувала
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої послуги по
забезпеченню доглядом, харчуванням,
медичними препаратами та утримання
квартири в належному стані, за що
попросила позивачів передати їй
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
укладення із відповідачем договору
дарування.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодилися та 08.05.2007
уклали договір дарування. Спочатку
відповідач позивачам допомагала,
доглядача за ними, виконувала всі
обов'язки по утриманню. Але згодом
ОСОБА_3 припинала доглядати за
позивачами, що порушує їх домовленість.

Позивачі звернулися до ОСОБА_3 із
нагадуванням про те, що у них
підписаний договір, за яким відповідач
зобов'язана доглядати за ними довічно,
на що у відповідь почули, що укладений
договір такого обов'язку не передбачає,
а тому відповідач є повноправним
власником подарованої квартири і може
в будь - який час їх виселити.

Ознайомившись детальніше із укладеним
договором дарування, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зрозуміли, що уклали зовсім інший
правочин.

У позивачів подарована квартира є
їхнім постійним місцем проживання,
інше житло у них відсутнє, тому ОСОБА_1
та ОСОБА_2 змушені звернутися до суду за
захистом свого права.

Крім того, ОСОБА_1 хворіє на психічні
розлади здоров'я, перебуває під
наглядом лікаря - психіатра з 1994 року з
приводу неврозоподібних розладів, а з
2009 року - з приводу судинної деменції,
що підтверджується інформацією від
03.04.2013, наданою КЗ «Черкаський обласний
психоневрологічний диспансер».

Отже, на момент підписання договору
дарування від 08.05.2007 ОСОБА_1 не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними.

Також, укладаючи договір дарування
ОСОБА_2 вважала, що передає ОСОБА_3 у
власність належну їй частину квартири,
взамін чого остання зобов'язується
забезпечувати позивачам утримання та
догляд довічно. А тому, в силу ч. 1 ст. 229
ЦК України ОСОБА_2 помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення.

Крім того, позивачі вважають, що
підставою для визнання договору
дарування недійсним є те, що нотаріус в
договорі послався на норми
законодавства, зокрема, ст. ст. 182, 210. 640,
655 - 663. 679, п. 2 ч. 2 ст. 680 ЦК України, ст. ст.
59, 65, 74 СК України, ст. 14 ЗУ «Про податок з
доходу фізичних осіб», п. 13 правил
користування жилими приміщеннями в
жилих будинках та прибудинкових
територіях, затверджених Постановою
Кабінетом Міністрів України від 08.10.1992
року № 572, які зовсім не відносяться до
суті договору дарування та його
загальних положень.

Просять визнати договір дарування від
08.05.2007, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 недійсним; стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені
судові витрати.

В судовому засіданні законний
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6,
представник за довіреністю позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_7 позовні вимоги
підтримали, з підстав, визначених у
позовній заяві, просили їх задоволити в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник -
адвокат ОСОБА_8 позов не визнали,
вважають його безпідставним, також
адвокат ОСОБА_8 поставила під сумнів
висновки експертизи, з підстав
відсутності повноважень експертів на
проведення такого роду експертиз.

Нотаріус ОСОБА_4 суду заявила, що
правочин нею посвідчений законно,
перед його укладанням сторонам були
роз'ясненні суть та наслідки укладання
такого договору, який прочитаний як
сторонами особисто так і нею вголос в
присутності сторін.

Суд, заслухавши доводи сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступних
висновків.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених
прав.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 08.05.2007 ОСОБА_1, ОСОБА_2
подарували належні їм на праві
власності частки квартири, а ОСОБА_3
отримала в дар квартиру АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Реєстру прав власності
на нерухоме майно від 27.04.2007 частка
ОСОБА_2 становила - 1/3, ОСОБА_1 - 2/3, що
також підтверджується свідоцтвом про
право власності, виданого органом
приватизації Придніпровського
районного виконавчого комітету від
17.01.1996 та договором дарування частини
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_5 за №4003 від 10.09.1997.

Для встановлення психічного стану
дарувальника ОСОБА_1 на момент
складання договору дарування від
08.05.2007, - судом призначено
судово-психіатричну експертизу,
проведення якої доручено
лікарям-експертам Черкаської обласної
психоневрологічної лікарні №1
(м.Сміла).

Згідно висновку акту
судово-психіатричної експертизи №12
від 10.01.2014, на момент складання та
посвідчення Другою черкаською
державною нотаріальною конторою
договору дарування від 08.05.2007 ОСОБА_1
страждав на хронічний стійкий
психічний розлад у вигляді органічного
психічного розладу, набутого в
наслідок тривало існуючої
декомпенсованої хронічної
атеросклеротичної гіпертонічної,
інтоксикаційної енцефалопатії з
вестибуло-атактичними та цефалгічними
розладами, з домінуючими проявами у
вигляді когнітивних (переважно
дизмнестичних порушень) та
декомпенсованих тривожно-депресивних
розладів з ознаками тривалого вживання
бензодіазепінів зі шкідливими
наслідками, що на думку комісії
позбавляло на вказаний період часу
його здатності усвідомлювати значення
своїх дій, надавати їм належну оцінку
та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

За частиною 1 статтею 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені (рішення про
визнання ОСОБА_1 недієздатним ухвалено
12.12.2013 Придніпровським районним судом
м. Черкаси, тобто після укладання
спірного договору).

Посилання представника відповідача
ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_8 на відсутність
повноважень експертів при проведенні
цієї експертизи, спростовується
наданими експертом Кульбіцьким О.В.
документами: виписки із Реєстру
атестованих судових експертів,
сертифікатом спеціаліста тощо.

Суд вважає, що за таких встановлених
обставин, договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 08.05.2007 між ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений Другою
черкаською державною нотаріальною
контрою, зареєстрований у реєстрі за
№3-377, необхідно визнати недійсним в
частині дарування 2/3 частини
вищевказаної квартири, яка належить
ОСОБА_1

Крім того, суд досліджуючи доводи
ОСОБА_2 про її помилку щодо обставин,
які мають істотне значення,
встановлено.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК України,
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Позивачем ОСОБА_2 не надано
доказів, які б свідчили про те, що
укладаючи договір дарування сторони
мали на увазі укласти договір
довічного утримання зважаючи, що
помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення і не свідчить про
його недійсність.

Не є безспірним доказом
недійсності договору дарування також і
доводи про вік та потреба у сторонній
допомозі.

Крім того, доводи, щодо помилки
спростовуються показаннями нотаріуса
ОСОБА_4, про те, що перед посвідченням
цього договору вона роз'яснила
сторонам суть договору дарування та
наслідки його укладання.

Факт помилки спростовується
відомостями п. 9 спірного договору від
08.05.2007 про те, що кожен дарувальники та
обдарований прочитали цей договір,
крім того, договір прочитаний
нотаріусом вголос в присутності
сторін, що підтверджено підписами
сторін договору та нотаріуса.

Також, не є підставою для визнання
договору дарування невірно визначені
нотаріусом номера статей, якими
обґрунтовує укладання та посвідчення
договору дарування, так як суть
волевиявлення чітко зрозуміла із
відомостей тексту договору, що не дає
підстав для сумніву про суть правочину,
яка стосується виключно умов договору
дарування.

Отже, ОСОБА_2 уклала та підписала
договір дарування щодо своєї частки в
розмірі 1/3 частини квартири маючи
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, а її волевиявлення було
вільним і відповідало його внутрішній
волі.

За таких встановлених обставин,
підстав для визнання недійсним
договору в частині дарування 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, -
суд не вбачає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
приймаючи до уваги, що позивачем під
час розгляду справи сплачено судових
витрат на загальну суму 344,10 грн.
(квитанція №33458126 від 08.05.2013 на суму 114,70
грн.; квитанція від 24.04.2013 на суму 114,70
грн.; квитанція №3775872 від 07.06.2013 на суму
114,70 грн.), а також враховуючи, що судом
частково задоволено позовні вимоги
щодо визнання недійсним договору
дарування 2/3 частини квартири, яка
належала ОСОБА_1, судові витрати
пропорційно 2/3 підлягають стягненню із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, а саме в сумі
229,40 грн.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009, № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», ст.ст.
3, 10, 11, 12, 58, 59, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 154, 209, 212, 213, 215,
223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 08.05.2007 між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, посвідчений Другою черкаською
державною нотаріальною контрою,
зареєстрований у реєстрі за №3-377, -
визнати недійсним в частині дарування
1/2 частини вищевказаної квартири, яка
належить ОСОБА_1.

Договір дарування в частині дарування
1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_2, - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 172,05 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Черкаської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Головуючий
О.М.Степаненко