ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

представника позивача
ОСОБА_1;

представника відповідача
ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах
ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про стягнення
аліментів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3)
звернувся до Дарницького районного
суду м. Києва, в інтересах ОСОБА_4 (далі
по тексту - ОСОБА_4), з позовом до ОСОБА_5
(далі по тексту - відповідач, ОСОБА_5) про
стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_5 є батьком недієздатного ОСОБА_4,
опікуном якого, відповідно до рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 26.09.2013 року, є позивач. ОСОБА_4
знаходиться на повному утриманні
позивача. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що
є пенсіонером та отримує пенсію, якої
не вистачає на утримання недієздатного
ОСОБА_4, а відповідач в добровільному
порядку матеріальної допомоги на
утримання сина не надає, у зв'язку з чим,
позивач просить суд стягнути з
відповідача на його користь аліменти
на утримання недієздатного ОСОБА_4 у
розмірі 1/3 частини заробітку, але не
менше 30% прожиткового мінімуму
починаючи від дня пред'явлення позову
та 1/3 частину заробітку, але не менше 30%
прожиткового мінімуму за минулий
період до дня пред'явлення позову.

Ухвалою суду від 20 листопада 2013 року
відкрито провадження у даній справі та
її розгляд призначено в судовому
засіданні.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив суд їх задовольнити.

Представника відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечувала, просила суд
відмовити в задоволенні позову. Свою
позицію обґрунтувала тим, що
відповідно до рішення Дарницького
районного суду м. Києва з відповідача
було стягнуто аліменти на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_4 до
досягнення ним повноліття. Дане
рішення відповідачем виконане. Крім
того, відповідач зазначає, що
періодично надавав та надає кошти на
утримання повнолітнього сина на даний
час, хоча має скрутне матеріальне
становище. Також у своїх запереченнях
посилались на те, що відповідач має
проблеми зі здоров'ям та на його
утриманні знаходяться його
непрацездатні батьки.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
представників сторін, враховуючи, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 12.04.2007 року визнаний
недієздатним.

Відповідно до рішення Подільського
районного суду м. Києва від 26.09.2013 року
ОСОБА_3 призначено опікуном над ОСОБА_4

Згідно зі ст. 198 Сімейного кодексу
України (далі по тексту - СК України)
батьки зобов'язані утримувати своїх
повнолітніх непрацездатних дочку,
сина, які потребують матеріальної
допомоги, якщо вони можуть таку
матеріальну допомогу надавати.

Аналіз змісту ст. 198 СК України дає
підстави для висновку, що для
виникнення обов'язку батька (матері)
утримувати свою повнолітню дочку (сина)
необхідні наявність трьох умов: дочка
(син) є непрацездатними; дочка (син)
потребує матеріальної допомоги; батько
(мати) мають матеріальну можливість
утримувати дочку (сина).

При визначенні розміру аліментів на
повнолітніх дочку, сина з одного з
батьків, суд бере до уваги можливість
надання утримання й другим із батьків і
врахувати стан здоров'я та матеріальне
становище як дочки (сина), так і
платника аліментів, інших дітей чи
непрацездатних батьків, дружини, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення (стст. 182, 200 СК України).
Зазначена позиція узгоджується з
практикою Верховного Суду України,
викладеною в ухвалі від 20.01.2010 року у
справі №6-27091св09.

З матеріалів справи, зокрема з
податкової декларації про майновий
стан та доходи від 04.12.2013 року,
вбачається, що ОСОБА_5 у 2013 році не
працював та доходів не отримував. Також
Головне управління Міндоходів у м.
Києві, своїм листом №136/9/26-15-18-06-08 від
23.01.2014 року, повідомило суд про
відсутність відомостей стосовно сум
виплачених доходів позивачу за 2013 рік.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у
матеріалах справи знайшов своє
підтвердження факт скрутного
фінансового стану відповідача. Доказів
на спростування зазначеного, позивачем
не надано.

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 має
двох непрацездатних батьків - батька
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та мати ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Частиною першою статті 202 СК України
встановлено, що повнолітні дочка, син
зобов'язані утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

Статтею 51 Конституції України
передбачено, що повнолітні діти
зобов'язані піклуватися про своїх
непрацездатних батьків.

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» непрацездатними
визнаються особи, які досягли
пенсійного віку, який становить для
чоловіків 60 років, для жінок - 55 років,
або є інвалідами I, II, III груп.

Однією з основних цілей регулювання
сімейних відносин, відповідно до
частини другої статті 1 СК України, є
утвердження почуття обов'язку перед
батьками.

Встановлені судом обставини свідчать
про те, що відповідач добровільно
виконує свої обов'язки щодо піклування
про своїх непрацездатних батьків, а
також має на своєму утриманні дружину,
яка є інвалідом третьої групи, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи доказами.

Відповідач також має проблеми зі
здоров'ям, що підтверджується копіями
медичної документації, яка міститься в
матеріалах справи. Зазначені вище та
встановлені судом обставини свідчать
про те, що відповідач, перебуваючи у
скрутному матеріальному становищі, не
має матеріальної можливості
утримувати свого непрацездатного сина.

Іншою складовою зобов'язання утримання
батьком свого повнолітнього сина є
його потреба у матеріальній допомозі.
Судом встановлено та не заперечувалось
представниками сторін, що ОСОБА_4
знаходився на стаціонарному лікуванні
в ТМО «Псіхіатрія» з 24.12.2011 року по
24.10.2013 року та з 26.10.2013 року по
теперішній час, тобто більше двох років
знаходиться на державному
забезпеченні, що також підтверджується
листом ТМО «Псіхіатрія» №1-01/125 від
17.01.2014 року. З довідки Управління
Пенсійного фонду України у
Подільському районі м. Києва
вбачається, що ОСОБА_4 отримує пенсію по
інвалідності внаслідок загального
захворювання інвалідам ІІ групи у
розмірі 994 грн., водночас його опікун -
ОСОБА_3, відповідно до довідки
Управління Пенсійного фонду
Російської федерації у Промисловому
районі Смоленської області від 02.09.2013
року, отримує пенсію у розмірі 8 137,85
руб. на місяць, що в гривневому
еквіваленті становить більше 2 000 грн.
та є значно вищим за встановлений
державою прожитковий мінімум для
працездатних осіб. Тобто, за
встановлених обставин, суд дійшов
висновку, що дохід перебуваючого на
повному державному забезпеченні
ОСОБА_4 та його опікуна - ОСОБА_3
(позивача у справі) є вищим за дохід
відповідача.

Суд критично оцінює доводи позивача
стосовно наявності можливості у
відповідача надавати матеріальну
допомогу, оскільки дані твердження не
підтверджені жодним доказом та
спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Враховуючи встановлені вище обставини,
стан здоров'я та матеріальне становище
відповідача, а також те, що повнолітній
ОСОБА_4 постійно перебуває на
стаціонарному лікуванні ТМО
«ПСИХІАТРІЯ» та державному
забезпеченні, можливість надання
допомоги його опікуном, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовних в частині стягнення з
відповідача аліментів у розмірі 1/3
частини заробітку (доходу), але не менше
30% прожиткового мінімуму щомісячно
починаючи з дня подачі позову до суду.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
аліментів за минулий період, судом
встановлено наступне.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти
на дитину присуджуються за рішенням
суду від дня пред'явлення позову.
Аліменти за минулий час можуть бути
присуджені, якщо позивач подасть суду
докази того, що він вживав заходів щодо
одержання аліментів з відповідача, але
не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням
останнього від їх сплати. У цьому разі
суд може присудити аліменти за минулий
час, але не більш як за три роки.

Матеріалами справи, зокрема довідкою
Відділу державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у м. Києві №58560 від 09.12.2013 року,
підтверджено, що виконавчих документів
про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на
користь ОСОБА_4 на виконанні у Відділі
не перебувають.

Виходячи з викладеного вище та
відсутності будь-яких доказів з боку
позивача про вжиття ним заходів до
стягнення аліментів та ухилення
відповідача від їх сплати, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення вимог в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача аліментів за минулий
період.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України при
залишенні позову без задоволення,
судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 191, 198 Сімейного кодексу України,
стст. 10, 11, 14, 57, 60, 79, 88, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.