СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 6 листопада 2013р. по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального
захисту інвалідів, третя особа:
директор фонду соціального захисту
інвалідів Забокрицький Ігор Романович

про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

встановила:

у серпні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про поновлення його на посаді
начальника відділу внутрішнього
аудиту Фонду соціального захисту
інвалідів та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що з 20 липня 2011р.
працював у відповідача на посаді
начальника відділу
контрольно-ревізійної роботи, а з 15
березня - на посаді начальника відділу
внутрішнього аудиту. Наказом директора
фонду від 8 липня 2013р. його було
звільнено за прогул без поважних
причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Позивач стверджував, що його
звільнення є незаконним, оскільки він
не здійснював прогулу, а перебував у
погодженій додатковій оплачуваній
відпустці за ненормований робочий день
за 2012р.

Крім того, позивач посилався на
порушення норм діючого законодавства
при його звільненні, так як від нього не
вимагали пояснень з приводу
відсутності на робочому місці, його
звільнення не було погоджено з
профспілковим комітетом, а також не
було враховано його добросовісну
попередню працю.

Рішенням суду від 6 листопада
2013р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Апелянт посилається на те, що
відповідачем не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, так як його не було ознайомлено
з актами про відсутність на робочому
місці та відмову у наданні пояснень.

Апелянт стверджує, що має право
на отримання додаткової відпустки у
зручний для нього час відповідно до
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», так як є учасником бойових
дій, ветераном військової служби та
інвалідом 2 групи.

Також апелянт вважає, що згода
профспілкового органу на його
звільнення не має юридичного значення,
так як керівництво не зверталося до
профспілкового органу з

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/1504/2014
Головуючий у суді першої
інстанції: Шевчук О.П.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.відповідним поданням, а його не було
запрошено на засідання профспілкового
органу.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта, який
підтримав

- 2
-

апеляційну скаргу, пояснення
представника відповідача, який просив
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 20 липня
2011р. позивач був прийнятий на посаду
начальника відділу
контрольно-ревізійної роботи Фонду
соціального захисту інвалідів на
посаду начальника відділу
контрольно-ревізійної роботи, з 15
березня 2012р. переведений на посаду
начальника відділу внутрішнього
аудиту.

Наказом № 77-к від 8 липня 2013р.
позивача звільнено з посади у зв'язку
із прогулом без поважних причин на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач був звільнений з
дотриманням вимог трудового
законодавства.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи та ґрунтується на нормах
матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Позивач не заперечував, що 25
червня, 26 червня, 27 червня 2013р. був
відсутній на робочому місці.

Доводи апелянта про те, що він
перебував у додатковій відпустці, яка
передбачена умовами Колективного
договору, не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду.

Пунктом 3.6. Колективного
договору, укладеного між керівництвом
і трудовим колективом Фонду
соціального захисту інвалідів 8 червня
2011р., керівництво зобов'язалося
надавати працівникам з ненормованим
робочим днем додаткову оплачувану
відпустку тривалістю до 7 календарних
днів згідно з Переліком посад
працівників з ненормованим робочим
днем, визначених Колективним
договором. (с.с.39-43)

Згідно додатку 3 до Колективного
договору посада начальника відділу
відноситься до посад працівників з
ненормованим робочим днем, які мають
право на щорічну додаткову оплачувану
відпустку. (с.с.49)

Отже, позивач мав право на
додаткову оплачувану відпустку
відповідно п. 3.6. Колективного договору.

Однак, п. 6.5. Правил внутрішнього
трудового розпорядку для працівників
Фонду соціального захисту інвалідів,
які є додатком 1 до Колективного
договору, визначено, що працівникам
надаються щорічні та додаткові
відпустки відповідно до чинного
законодавства України та
затвердженого графіку. (с.с.46 зворот -49)

Відповідно до графіку відпусток
на 2013р., який був затверджений
директором фонду та погоджений з
головою профспілкового комітету,
щорічна відпустка позивача була
погоджена у серпні, а додаткова - у
жовтні. (с.с.50)

21 червня 2013р. позивач звернувся
до директора фонду із заявою про
надання частини додаткової
оплачуваної відпустки терміном на 3 дні
з 25 червня 2013р. (с.с.14)

Однак, відпустка позивача не
була погоджена директором фонду і
наказ про надання відпустки не
видавався.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про те, що позивачем був
здійснений прогул з 25 червня по 27
червня 2013р.

Доводи апелянта про те, що він
має право на отримання відпустки у
зручний для нього час відповідно до
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», так як є учасником бойових
дій, ветераном військової служби та
інвалідом 2 групи, на думку колегії
суддів, не надають позивачу права на
використання відпустки у будь-який час
на його розсуд та без погодження з
керівництвом фонду.

Пунктом 13 статті 15 зазначеного
закону передбачено, що особам, на яких
поширюється чинність цього Закону
(стаття 10), надаються такі пільги,
зокрема, використання чергової
щорічної відпустки у зручний для них
час; одержання додаткової

- 3 -

відпустки без збереження заробітної
плати строком до двох тижнів на рік.

Отже, позивач має право на
використання чергової щорічної
відпустки у зручний для нього час,
однак, даним законом не передбачено
такого права при використанні щорічної
додаткової відпустки.

Відповідно до ст. 10 Закону
України «Про відпустки» черговість
надання відпусток визначається
графіками, які затверджуються
власником або уповноваженим ним
органом за погодженням з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником) чи іншим уповноваженим
на представництво трудовим колективом
органом, і доводиться до відома всіх
працівників. При складанні графіків
ураховуються інтереси виробництва,
особисті інтереси працівників та
можливості для їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних
відпусток у межах, установлених
графіком, узгоджується між працівником
і власником або уповноваженим ним
органом, який зобов'язаний письмово
повідомити працівника про дату початку
відпустки не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.

Таким чином, законодавець
визначив, що щорічні відпустки, як
чергові, так і додаткові, надаються
працівнику відповідно до
затвердженого графіку. Надання
відпусток в інший термін необхідно
погоджувати з власником або
уповноваженим ним органом, що
позивачем зроблено не було.

Перевіряючи дотримання вимог
трудового законодавства при
звільненні позивача, судом
встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 149
КЗпП України до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

Згідно акту від 8 липня 2013р. про
відмову працівника надати пояснення
про відсутність на робочому місці,
керівництво відповідача 1 липня 2013р.
вимагало від позивача надання пояснень
причин його відсутності на робочому
місці з 25 по 27 червня 2013р. (с.с.55)

Даних обставин не заперечував
сам позивач, а також підтверджено його
службовою запискою від 8 липня 2013р.
(с.с.15)

Частинами1, 2 та 3 статті 43 КЗпП
України визначено, що розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і
3 статті 41 цього Кодексу, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника) первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник. У
випадках, передбачених законодавством
про працю, виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником. Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно внесено. Розгляд подання
у разі відсутності працівника
допускається лише за його письмовою
заявою. За бажанням працівника від його
імені може виступати інша особа, у тому
числі адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

З наданих суду першої інстанції
документів вбачається, що розгляд
профспілковим комітетом Фонду
соціального захисту інвалідів 8 липня
2013р. питання про надання згоди на
звільнення позивача було проведено з
порушенням вимог зазначеної норми
матеріального права, оскільки було
відсутнє звернення керівництва фонду
до профспілкового органу, а засідання
профспілкового комітету було
проведено у відсутність позивача, без
його належного повідомлення.

Частиною 9 статті 43 КЗпП України
передбачено, якщо розірвання трудового
договору з працівником проведено
власником або уповноваженим ним
органом без звернення до виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника), суд зупиняє провадження
по справі, запитує згоду виборного
органу первинної профспілкової

- 4
-

організації (профспілкового
представника) і після її одержання або
відмови виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) в дачі
згоди на звільнення працівника
(частина перша цієї статті) розглядає
спір по суті.

У п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992р. № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» роз'яснено, що
встановивши, що звільнення працівника
проведено власником або уповноваженим
ним органом без звернення до
профспілкового органу, суд зупиняє
провадження по справі, запитує згоду
профспілкового органу і після її
одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення
працівника розглядає спір по суті. Не
буде суперечити закону, якщо до
профспілкового органу в такому випадку
звернеться власник чи уповноважений
ним орган або суддя при підготовці
справи до судового розгляду.
Аналогічним чином вирішується спір про
поновлення на роботі, якщо згоду
профспілкового органу на звільнення
визнано такою, що не має юридичного
значення. Відмова профспілкового
органу в згоді на звільнення є
підставою для поновлення працівника на
роботі.

Враховуючи зазначені положення
матеріального права та роз'яснення
Верховного Суду України, встановлення
того факту, що згода на звільнення
позивача, надана профспілковим
комітетом Фонду 8 липня 2013р., не має
юридичного значення, апеляційний суд
зобов'язав відповідача виконати вимоги
трудового законодавства і звернутися
до профспілкового комітету з
обґрунтованим поданням, а
профспілковий комітет Фонду
розглянути дане подання у присутності
позивача.

Відповідно до наданого
апеляційному суду протоколу засідання
профспілкового комітету Фонду від 8
лютого 2014р., предметом розгляду було
звернення директора Фонду про надання
згоди на звільнення позивача за
вчинення прогулу, дане засідання було
проведено у присутності позивача, і
профспілковий орган надав згоду на
звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП
України (с.с.152-155).

Посилання апелянта на те, що
згода профспілкового комітету повинна
надаватися тільки до моменту його
звільнення, колегія суддів вважає
безпідставним, так як за змістом ч. 9 ст.
43 КЗпП України така згода може
надаватися і під час розгляду справи
судом.

Доводи апелянта про те, що його
не було ознайомлено з актами про
відсутність його на робочому місця та
про відмову у наданні пояснень, не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду та поновлення його на
роботі, оскільки сам позивач визнав
свою відсутність на робочому місці з 25
по 27 червня 2013р., а також факт вимоги
надання пояснень з приводу його
відсутності на робочому місці на
оперативній нараді 1 липня 2013р., що
підтверджено зазначеним актом та
викладеними у його службовій записці
обставинами.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що позивач був
звільнений з дотриманням вимог діючого
трудового законодавства, а підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 6 листопада 2013р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: