Справа
№ 363/3273/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 лютого 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді Підкурганного
В.В.

при секретарі Подшибякіній
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вишгороді
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовом у якому просив стягнути
з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним
договором у розмірі 9 760 доларів США, що
за курсом НБУ від 31 березня 2013 року
складає 77 987 грн. 69 коп. та судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 779 грн. 88 коп.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що 11 листопада 2005 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та гр. ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір. Згідно
даного договору відповідач отримала
кредит у розмірі 5000 доларів США у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13,20 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним та Банком договір, дана
обставина підтверджується підписом
відповідача у заяві. Відповідно до умов
договору погашення заборгованості
здійснюється в наступному порядку:
щомісяця в період сплати, Позичальник
повинен надавати Банку грошові кошти
(щомісячний платіж) для погашення
заборгованості за Кредитом, яка
складається із заборгованості за
Кредитом, за відсотками, комісією, а
також інші витрати згідно Умов.

В порушення умов договору відповідачка
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконала, в
результаті чого виникла
заборгованість, яка станом на 31 березня
2013 року складає 9 760, 66 доларів США.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив про їх задоволення.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
стверджуючи, що розрахунок
заборгованості, наданий суду банком, не
має статусу первинного документу і не
може вважатися належним доказом, який
свідчить про суму заборгованості.
Вважав, що тільки первинні документи, а
не розрахунок заборгованості, мають
істотне значення для правильного
вирішення справи. Крім того, 20 березня
2006 року відповідачем було поповнено
банківський рахунок на 25 000 доларів США
і тим самим погашено перед банком всі
грошові зобов'язання, що
підтверджується квитанцією № 6373670.

Заслухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд приходить до висновку про те, що
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 11
листопада 2005 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та гр. ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір. Згідно
даного договору відповідач отримала
кредит у розмірі 5000 доларів США у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13,20 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки (а.с. 9-10).

Факт надання грошових коштів
відповідачу підтверджується заявою
від 11 листопада 2005 року, згідно якої 11
листопада 2005 року ОСОБА_2 було видано
кошти у розмірі 5000 доларів США (а.с.8).

Відповідач умови кредитного договору
не виконала, в результаті чого виникла
заборгованість, яка станом на 31 березня
2013 року складає 9 760,66 доларів США та
складається з:

заборгованість за кредитом - 9 236, 27
доларів США;

штраф (фіксована частина) - 62, 58 доларів
США;

штраф (процентна складова) - 461, 81
доларів США, що підтверджується
розрахунком заборгованості та
відомостями про рух коштів по рахунку
відповідачки (а.с. 5-7, 60-73)

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК
України жодних доказів щодо
недостовірних даних у розрахунку
заборгованості відповідачем суду не
надано.

З огляду на встановлені обставини
судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України,
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Стаття 629 ЦК України зазначає, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений термін
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей термін.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частина 1 статті 612 ЦК України
встановлює, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1049 ЦК України
позивальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України,
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 ЦК України.

Суд приходить до висновку про те, що
позовні вимоги підлягають задоволенню,
оскільки відсоткова ставка по кредиту
була встановлена за домовленістю
сторін, Кредитний Договір, підписаний
як позивачем так і відповідачем;
відповідач не вимагав від позивача
зменшення відсоткової ставки по
кредиту, не ставив питання про
розірвання Кредитного договору чи
визнання його недійсним. З усіма
умовами банку щодо надання коштів
відповідач ознайомлений, що
підтверджується його підписом на
відповідних документах.

Твердження відповідача про те, що позов
не підлягає задоволенню в зв'язку з тим,
що 20 березня 2006 року відповідачкою було
поповнено банківський рахунок на 25 000
доларів США і тим самим погашено перед
банком всі грошові зобов'язання, що
підтверджується квитанцією № 6373670, суд
не може прийняти до уваги, оскільки
зазначена сума врахована банком при
розрахунку заборгованості. З
відомостей про рух коштів по рахунку
вбачається, що після внесення такої
суми коштів було здійснено ряд інших
грошових операцій (а.с. 62).

Крім того, сам факт внесення коштів у
сумі 25000 доларів США, про що зазначив
представник позивачки, свідчить про
наявність між сторонами договірних
кредитних зобов'язань.

Отже, сплата відповідачем коштів у
розмірі 25 000 доларів США не звільняє її
від обов'язку виконання кредитних
зобов'язань перед банківською
відповідно до умов договору.

Крім того, всупереч вимогам статті 60
ЦПК України представником відповідача
не надано суду жодних належних доказів,
які б могли підтвердити його позицію у
судовому засіданні та спростувати
доводи банку, які покладені в основу
позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що позов підлягає
задоволенню, а порушене право позивача
- захисту.

Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача по справі на
користь позивача підлягає до стягнення
сума витрат понесених позивачем по
справі, а саме: витрати по сплаті
судового збору у розмірі 779 грн. 88 коп.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

позов Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 9 760 (дев'ять тисяч сімсот
шістдесят) доларів США 66 центів, що
відповідно до службового
розпорядження НБУ від 31.03.2013 р. складає
77 987 (сімдесят сім тисяч дев'ятсот
вісімдесят сім) грн. 69 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк» судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 779 (сімсот сімдесят дев'ять) грн.
88 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Київської області через Вишгородський
районний суд Київської області.

Суддя