Справа № 379/2251/13-ц Головуючий у І
інстанції Василенко О.М.Провадження №
22-ц/780/1180/14 Доповідач у 2 інстанції
Данілов О.М.Категорія 22
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В.,
Суханової Є.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами Відділу
Державного земельного агентства у
Таращанському районі Київської
області та Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Лук'янівка» на рішення Таращанського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Лук'янівка», третя особа: Відділ
Державного земельного агентства у
Таращанському районі Київської
області про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
Таращанського районного суду
Київської області із позовом до ПСП
«Лук'янівка», третя особа: Відділ
Державного земельного агентства у
Таращанському районі Київської
області про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним, мотивуючи
свої вимоги тим, що йому на підставі
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку серії ЯА
№225310 від 27 грудня 2006 року належить
земельна ділянка площею 2,2387 га., що
розташована на території Лукянівської
сільської ради Таращанського району
Київської області.

27 серпня 2009 року між позивачем та
відповідачем було підписано договір
№211 про оренду вказаної земельної
ділянки.

Після підписання договору оренди
земельної ділянки свій примірник
договору він не отримав, оскільки
представник відповідача повідомив
позивачу, що договір необхідно
зареєструвати у реєстрі відділу
Державного земельного агентства.

Посилається на те, що на даний час він
не має роботи. Йому необхідні кошти для
лікування, а пенсії не вистачає, а тому
має намір самостійно обробляти належну
йому земельну ділянку.

Однак, в серпні 2013 року після звернення
до відповідача із відповідною заявою,
ним було отримано примірник договору
оренди, із тексту якого було виявлено,
що він суперечить вимогам Закону
України «Про оренду», а саме у
зазначеному договорі відсутні умови
договору щодо відповідальності за
несплату орендної плати та передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Просив суд, визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки №211 від 27.08.2009
року, укладений між ОСОБА_2 та ПСП
«Лук'янівка».

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
позов було задоволено та визнано
недійсним договір оренди земельної
ділянки №211 від 27 серпня 2009 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ПСП «Лук'янівка» подало
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, ухваленого з
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, неповнотою та
неправильністю встановлення обставин,
які мають значення для справи,
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просило
скасувати рішення Таращанського
районного суду Київської області від 23
грудня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог.

Відділ Державного земельного
агентства у Таращанському районі
Київської області також подав
апеляційну скаргу на вищезазначене
рішення, оскільки вважає його
незаконним та необґрунтованим,
ухваленого з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення
Таращанського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши матеріали
справи, в порядку, передбаченому
статтею 303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу на підставі державного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку серії ЯА №225310 від 27
грудня 2006 року, належить земельна
ділянка площею 2,2387 га., що розташована
на території Лукянівської сільської
ради Таращанського району Київської
області.

27 серпня 2009 року між сторонами було
укладено договір №211 про оренду
вказаної земельної ділянки строком на
десять років, починаючи з дати його
реєстрації. Даний договір був
зареєстрований у Таращанському
районному відділі Київської обласної
філії Центру ДЗК про що у державному
реєстрі вчинено запис від 17.09.2010 року за
№89 (а.с. 7).

Свій примірник зазначеного договору
позивач отримав від відповідача в
серпні 2013 року після відповідного
звернення. Ознайомившись із його
текстом, виявив відсутність в ньому
обов'язкових умов, а саме:
відповідальності за несплату орендної
плати та щодо передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову та визнаючи недійсним договір
оренди земельної ділянки, суд першої
інстанції виходив із того, що на
порушення Закону України «Про оренду
землі», в підписаному сторонами
договорі відсутні його істотні умови, а
саме: відповідальність за несплату
орендної плати та умови щодо передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

З такими висновками колегія суддів
погодитися не може, з наступних
підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до
ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в
мотивувальній частині рішення суд має
зазначити встановлені судом обставини
і визначити відповідно до них
правовідносини, мотиви, з яких суд
вважає встановленою наявність чи
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, бере до уваги чи відхиляє
докази, застосовує зазначені у рішенні
нормативно-правові акти.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації і є
укладеним із моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до п. 2 Порядку державної
реєстрації договорів оренди землі,
державна реєстрація договорів оренди є
офіційним визнанням і підтвердженням
факту виникнення або припинення права
оренди земельних ділянок.

На підставі ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», одними з істотних умов
договору оренди землі є
відповідальність за несплату орендної
плати; умови щодо передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї із зазначених вище істотних
умов, а також порушення вимог ст.ст. 4-6,
11, 17, 19 Закону України «Про оренду
землі» є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України, ч. 1 ст. 20
Закону України «Про оренду землі»,
договір оренди землі підлягає
державній реєстрації і тому до вимог
ст.ст. 210, 640 ЦК України є укладеним з
моменту його реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір №211 оренди земельної ділянки
від 27.08.2009 року (а.с. 7) виконувався
сторонами більше 4-х років, який містить
в п. 2.4 орендна плата, а в п. 3.2.8 вказано,
що орендар зобов'язаний своєчасно
виплачувати орендну плату, яка
систематично виплачується відповідно
до умов договору, за вказаний період
дії договору ніяких порушень зі
сторони відповідача не було допущено,
про що в судовому засіданні повідомив
позивач, що свідчить про досягнення
згоди сторонами з усіх істотних умов
даного договору.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції виходив
з того, що відсутність у договорі
оренди земельної ділянки істотних
умов: відповідальність за несплату
орендної плати; умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
що стали підставою для визнання
недійсним договору оренди, відповідно
до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі».

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції не в повній мірі
встановив фактичні обставини справи,
дав їм неналежну правову оцінку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України
- кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених не
визнаних або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів, ч. 1 ст. 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановленні статтею 203 ЦК саме на
момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 8-1 ЗУ «Про
оренду землі», право на оренду
земельної ділянки державної або
комунальної власності не може бути
відчужено її орендарем іншим особам,
внесено до статутного капіталу,
передано в заставу. Орендар що має
намір відчужити право оренди земельної
ділянки за згодою орендодавця, подає
особисто або надсилає рекомендованим
листом орендодавцеві відповідну заяву.

Згідно вимог ст. 126 ЗК України, на
договорі оренди земельної ділянки
орган державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно робить відмітку
про перехід права оренди земельної
ділянки із зазначенням документу, на
підставі якого відбувся такий перехід.

Відповідно до вимог чинного
законодавства, які вказують на ту
обставину, що без згоди орендодавця не
може бути відчужено, передано у заставу
чи внесено до статутного капіталу
права оренди земельної ділянки, що
вказує на захист його прав.

Як вбачається з матеріалів справи в
розділі 5 оспорюваного договору
вказана відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
зазначених умов сторони несуть
відповідальність згідно п. 5.1 -
відповідно до закону та цього договору.

Згідно п. 4.3 дія договору припиняється
шляхом його розірвання за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін
внаслідок невиконання другою стороною
обов'язків передбачених договором та
внаслідок випадкового знищення,
пошкодження орендованої земельної
ділянки, яке істотно перешкоджає її
використанню, а також з інших підстав,
визначених законом.

Оцінюючи докази в їх сукупності,
колегія суддів вважає, що відсутність в
договорі оренди земельної ділянки
обов'язкової умови, як
відповідальність за несплату орендної
плати та умови щодо передачі у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди (а.с. 2) не є безумовною підставою
для визнання договору оренди
недійсним, відповідно до вимог ст.ст. 203,
215 ЦК України та ЗУ «Про оренду землі»,
оскільки не були порушені, невизнані чи
ос порені права, свободи та інтереси
позивача, який повідомив що має намір
самостійно обробляти належну йому
земельну ділянку.

В Постанові Верховного Суду України
від 25.12.2013 року у справі про визнання
недійсними договорів оренди земельних
ділянок зроблено правовий висновок про
те, що «суд повинен установити, чи були
порушені, невизнані або ос порені
права, свободи чи інтереси цих осіб і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні. При цьому
судом залишено поза увагою вимоги
статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК
України про те, що в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право і не встановлено чи
дійсно порушуються права позивача у
зв'язку з відсутністю у договорі оренди
зазначених умов, їх істотності, а також
судом не з'ясовано в чому саме полягає
порушення законних прав позивачів».

Апеляційні скарги Відділу Державного
земельного агентства у Таращанському
районі Київської області та Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Лукянівка» необхідно задовольнити з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи, а також
порушенням норм матеріального та
процесуального права, рішення
Таращанського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Відділу Державного
земельного агентства у Таращанському
районі Київської області та Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Лук'янівка» задовольнити.

Рішення Таращанського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Лук'янівка», третя особа:
Відділ Державного земельного
агентства у Таращанському районі
Київської області про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: