АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1524/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
Заступника прокурора м. Києва на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 01 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та
піклування Шевченківської районної в
м. Києві державної адміністрації про
визнання особи такою, що не набула
права користування жилим приміщенням,

встановила:

В червні 2013 року позивач ОСОБА_2
особисто та в інтересах недієздатної
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_4, третя особа - Орган
опіки і піклування Шевченківської РДА
в м. Києві, в якому просила визнати
ОСОБА_4 таким, що втратив право на
вселення в надане йому службове
приміщення і фактично не набув права
користування жилим приміщенням,
вказаним в ордері № 4407 від 27.10.2010 року, а
саме: кімнатою 20,3 кв.м., в квартирі
АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 01 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити позов уповному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Вказує, що ордер
№ 4407 від 27.10.2010 року, виданий та ім'я
ОСОБА_4 на заселення в службове
приміщення, що складається з однієї
кімнати житловою площею 20,3 кв.м.,
розташованої в квартирі АДРЕСА_1, був
дійсний лише тридцять днів з моменту
його видачі, а тому після закінчення
(спливу) тридцятиденного строку
відповідач втратив право на вселення у
вказану в ордері кімнату. Тобто,
вищевказаний ордер був дійсний з 27.10.2010
року по 27.11.2010 року, однак відповідач з
моменту отримання вказаного ордеру в
кімнату не заселився, з заявами про
продовження строку дії ордеру не
звертався, а також не звертався за
допомогою щодо вселення в спірну
кімнату.

Крім того, посилалась на те, що суд
першої інстанції неправильно
розтлумачив положення ст.ст. 2, 3, 5
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» і на
власний розсуд, незаконно, звузив обсяг
прав позивачів, передбачених вказаним
законом, оскільки навіть з наведених
судом першої інстанції висновків
видно, що обсяг площі квартири, яку має
право приватизувати особа, яка в цій
квартирі проживає - законом не
обмежено. Закон про приватизацію
обмежує тільки розмір площі квартири,
що передається у власність громадянина
безкоштовно.

Крім того, суд безпідставно прийшов до
висновку про те, що у справі відсутні
докази того, що власник кімнати 20,3 кв.м,
в квартирі АДРЕСА_1 не уповноважував
позивачів на здійснення його
повноважень відносно належної йому
частини квартири, адже з позовом до
суду звернулися співвласники вказаної
квартири.

Не погоджуючись з рішенням, заступник
прокурора м. Києва подав апеляційну
скаргу, в якій також просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким
задовольнити позов у повному обсязі,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Зазначав, що суд першої інстанції
внаслідок неправильного застосування
норм Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» дійшов
помилкового висновку щодо можливості
приватизації позивачами лише частини
квартири АДРЕСА_1 площею 40,7 кв.м.
Вказував, що позивачі відповідно ст. 3
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» також
мають пріоритетне право на придбання
надлишків загальної площі квартири
АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення, суд всупереч нормам
ст.ст. 212, 213 ЦПК України не застосував до
спірних правовідносин Правила обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР,
затверджені Радою Міністрів
Українській РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок від 11.12.1984 № 470 та наказ
Міністерства охорони здоров'я України
від 08.02.1985 № 52 «Об утвердженим перечня
хронических заболеваний, при которых
лица, страдающие этими заболеваниями,
не могут проживать в коммунальной
квартире или в одной комнате с членами
своей семьи», які підлягали
застосуванню.

Так, згідно з п. 69 вказаних Правил
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів на підставі
рішення про надання жилого приміщення
в будинку державного або громадського
житлового фонду видає громадянинові
ордер, який є єдиною підставою для
вселення в надане жиле приміщення.
Ордер може бути видано лише на вільне
жиле приміщення та є дійсним протягом 30
днів. Відповідно до вказаного Наказу
особи, які страждають психічними
захворюваннями, не можуть проживати в
комунальній квартирі та в одній
кімнаті з членами своєї сім'ї.

Вказував, що судом першої інстанції
безпідставно не прийнято до уваги
доводи позивачів та прокурора про те,
що квартира АДРЕСА_1 є комунальною, у
жовтні 2010 року в ній проживали
позивачі. При цьому із довідки форми №
З, виданої ЖЕК «Михайлівська»,
вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та мешкають лише ОСОБА_2
та ОСОБА_3, інша площа квартири вільна.
Крім того, судом не надано належної
оцінки тому факту, що ОСОБА_4 протягом 30
днів не вселився у надану йому кімнату,
тому втратив право на вселення у неї.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та прокурор
підтримали подані ними апеляційні
скарги та просили задовольнити.
Представник третьої особи вважала
апеляційні скарги обґрунтованими і
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом
особисто та в інтересах недієздатної
ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що вони проживають
в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 є опікуном своєї
матері ОСОБА_3, яка страждає на тяжке
психічне захворювання і є
недієздатною. 03.06.1997 року 27/100 квартири
АДРЕСА_1 було приватизовано позивачами.

27.10.2010 року Шевченківською районною в м.
Києві державною адміністрацією було
видано ОСОБА_4 ордер № 4407 на вселення в
кімнату жилою площею 20,9 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1, чим було порушено пріоритетне
право позивачів на приватизацію (викуп)
решти надлишків загальної площі
квартири. Відповідач ОСОБА_4 у
встановленому законом порядку в
квартиру АДРЕСА_1 не вселився, не
зареєструвався, не проживає, його речей
там немає. Тому позивачі вважають, що
відповідач не набув права користування
кімнатою, площею 20,3 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1, оскільки він без поважних
причин не вчинив дій щодо вселення в
надане йому жиле приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
позивачі до приватизації своєї частини
квартири проживали у двох кімнатах,
площею 40,7 кв.м., то з урахуванням
положень ст. 2, 3, 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» обсяг їх прав та обов'язків
визначено лише відносно жилої площі,
яку вони займали до приватизації на
умовах найму. Тому суд дійшов
висновку, що вселення відповідача в
кімнату 20,3 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , яка
позивачам не належала, їх законних прав
та інтересів не зачіпає. При цьому в
матеріалах справи відсутні докази
того, що власник цієї кімнати
уповноважив позивачів на здійснення
його повноважень відносно належної
йому частини квартири.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційних скарг позивача та
прокурора є аналогічними доводам,
викладеним в обґрунтування позовної
заяви, вони були предметом розгляду
суду першої інстанції та отримали
належну правову оцінку.

Як встановлено судом першої інстанції
і підтверджується матеріалами справи,
квартира АДРЕСА_1 є п'ятикімнатною.
Позивачі у вказаній квартирі займають
дві кімнати, житловою площею 28,1 кв.м.
03.06.1997 року ними було приватизовано 27/100
частин квартири, що становить 40,7 кв.м.
загальної площі квартири.

27.10.2010 року Шевченківською районною в м.
Києві державною адміністрацією на
підставі розпорядження першого
заступника голови РДА № 683 від 22.10.2010
року було видано відповідачу ОСОБА_4
ордер на право зайняття службового
приміщення - кімнати, площею 20,3 кв.м. у
квартирі АДРЕСА_1.

Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_2
вказувала, що позивачі просили суд
підтвердити (визнати ) факт, що
відповідач ОСОБА_4 без поважних причин
не вселився в кімнату, площею 20,3 кв.м., і
вони не ставили питання про те, чи
порушує, чи не порушує права та законні
інтереси позивачів таке вселення, а
тому є необґрунтованими висновки суду
щодо непорушення прав позивачів.

Однак зазначені доводи колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки за
змістом ст. 11, 30 ЦПК України позивачем є
особа, яка звернулася до суду на захист
своїх порушених, оспорюваних,
невизнаних суб'єктивних прав, свобод
та охоронюваних законом інтересів.
Одним із основних питань, які вирішує
суд при ухваленні рішення є питання, чи
були порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким ( а.с. 214-215 ЦПК України).

Доводи апелянтів про те, що видача
ордеру та реєстрація відповідача у
зазначеному житлі порушує їх право на
приватизацію решти частини квартири,
оскільки вона ніким не зайнята та є
вільною, колегія суддів не приймає до
уваги, вважаючи їх безпідставними,
оскільки як ст. 2 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», так і п.1-2 Положення «Про
порядок передачі квартир ( будинків),
жилих приміщень у гуртожитках у
власність громадян», затвердженого
наказом Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 396 від 16.12.2009 року,
передбачено, що до об'єктів
приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, житлові
приміщення у гуртожитках (житлові
кімнати, житлові блоки (секції), кімнати
у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів (кімнати у комунальних
квартирах), які використовуються
громадянами на умовах найму.

Проте в матеріалах справи відсутні
докази тих обставин, що кімната, яка по
ордеру на зайняття службового жилого
приміщення виділена відповідачу,
використовується чи використовувалась
на умовах найму позивачами.

Посилання представника апелянта на те,
що зазначені обставини не є
визначальними для даного спору,
оскільки ст. 3 та ч. 3 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» позивачам
гарантовано безумовне право на
приватизацію надлишків загальної
площі квартири, колегія суддів також
вважає безпідставним, оскільки такі
доводи суперечать нормам
матеріального права та наявним у
справі доказам.

Так, частиною 3 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передбачено, що якщо загальна
площа квартири (будинку) перевищує
площу, яку має право отримати сім'я
наймача безоплатно, наймач здійснює
доплату цінними паперами, одержаними
для приватизації державних
підприємств чи землі, а у разі їх
відсутності - грошима.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону,
приватизація здійснюється шляхом,
зокрема, продажу надлишків
загальної площі квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках
громадянам України, що мешкають в них
або перебувають в черзі потребуючих
поліпшення житлових умов.

Відповідно до п. 10 вищевказаного
Положення, якщо загальна площа
квартири (будинку), жилих приміщень у
гуртожитку, кімнат у комунальних
квартирах, що підлягають
приватизації, перевищує площу, яку
має право отримати сім'я наймача
безоплатно, наймач здійснює доплату.

З матеріалів справи вбачається, що
03.06.1997 року позивачі в порядку,
передбаченому Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизували дві кімнати,
житловою площею 28,1 кв.м., а загальна
площа приватизованого ними житла
становить 40,7 кв.м., що складає 27/100
частин у квартирі.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 ЖК України
ізольоване жиле приміщення, що
звільнилося у квартирі, в якій проживає
два або більше наймачі, на прохання
наймача, що проживає у цій квартирі і
потребує поліпшення житлових умов (
стаття 34), надається йому, а в разі
відсутності такого наймача - іншому
наймачеві, який проживає у тій же
квартирі. При цьому загальний розмір
жилої площі не повинен перевищувати
норми, встановленої статтею 47 цього
Кодексу, крім випадків, коли наймач або
член його сім'ї має право на додаткову
жилу площу. Якщо розмір ізольованої
кімнати, що звільнилася, є меншим за
встановлений для надання одній особі,
зазначена кімната у всіх випадках
передається наймачеві на його
прохання.

Частиною 5 ст. 54 ЖК України встановлено,
що якщо ізольоване жиле приміщення, що
звільнилося, не може бути відповідно до
правил частини другої цієї статті
передано наймачеві, який проживає в цій
квартирі, його надають іншим особам у
загальному порядку.

Проте матеріали справи не містять
доказів тих обставин, що позивачі
звертались до Шевченківської
районної в м. Києві державної
адміністрації з питанням передачі їм у
найм спірної кімнати до того часу, як
зазначена кімната була включена до
числа службового житла та відповідачу
було видано ордер на службове житло.

Посилання прокурора на те, що позивачі
з квітня 2011 року перебувають на
квартирному обліку як такі, що
потребують поліпшення житлових умов,
матеріалами справи не підтверджені та
на висновки суду не впливають.

Крім того, відсутні дані про те, що
ордер, виданий ОСОБА_4 на кімнату в
комунальній квартирі, як на службове
житло, був оспорений в установленому
законом порядку чи визнаний недійсним.

За викладених обставин колегія суддів
вважає правильними висновки суду
першої інстанції про те, що, виходячи
із наявних у матеріалах справи доказів,
вселення відповідача у кімнату 20,3 кв.м.
у квартирі АДРЕСА_1, не зачіпає
законних прав та інтересів позивачів.

Інші доводи апеляційних скарг
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Аналізуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову відповідає вимогам
закону і обставинам справи; доводи
апелянтів не спростовують наведеного і
зроблених в рішенні суду першої
інстанції висновків, в зв'язку з чим
підстави для його скасування і
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора м. Києва - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 01 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: