Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом мотивуючи тим, що 04.05.2013 року
відповідач за усною домовленістю взяв
у нього в борг кошти в сумі 2919 грн. на
строк до 28.07.2013 року, на підтвердження
чого було оформлено письмову розписку,
яку написано та підписано відповідачем
власноручно, по даний час відповідач
борг не повернув і від повернення
коштів ухиляється, мирним шляхом
владнати спір з відповідачем не
вдалося. А тому позивач просить суд
стягнути з відповідача борг в сумі 2919
грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач,
представник позивача підтримали
позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав та пояснив,
що він працював у ФОП ОСОБА_1 на посаді
менеджера з продажу, ФОП ОСОБА_1
займався виготовленням меблів,
продажем меблевої фурнітури, з його
вини як менеджера було неправильно
зазначено обраний клієнтом колір і
виготовлено інші меблі, а попереднє
замовлення він вирішив викупити для
власних потреб, а тому було оформлено
замовлення на кухонні меблі на його
ім'я на суму 2919 грн., в 2013 році йому
запропонували іншу роботу і він подав
заяву про звільнення, позивач не
віддавав йому трудову книжку та не
проводив з ним розрахунок, доки він не
дав розписку на суму 2919 грн., оскільки
меблі йому не віддали, то гроші за них
він також не сплачував. Крім того, в
його розписці не вказано, що він
отримував гроші в борг, надаючи
розписку він вважав, що зобов'язується
віддати гроші за меблі після передачі
їх у його власність, він вважає, що
таким чином уклав договір
купівлі-продажу, від якого на даний час
відмовляється.

Заслухавши пояснення осіб, які
приймали участь у розгляді справи,
покази свідків, оглянувши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення частково
з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 04.05.2013
року відповідач ОСОБА_2 написав
власноручно розписку про те, що він
заборгував ОСОБА_1 2919 грн., які
зобов'язувався повернути до 28.07.2013 року,
що стверджується розпискою
відповідача, яку надав суду
представник позивача.

Факт написання вказаної розписки ним
особисто відповідач в суді не
заперечував.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики
одна сторона /позикодавець/ передає у
власність другій стороні
/позичальникові/ грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позивачем на підтвердження укладення
договору позики між ним та
відповідачем на суму 2919 грн. суду
надано вказану вище розписку.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що дана розписка не є
документом, який підтверджує факт
укладення договору позики між ним та
позивачем та факт передання позивачем
коштів в борг.

Але згідно приписів ст. 1047 ЦК України
розписка є одночасно документом, який
підтверджує й передачу грошей
позикодавцем позичальнику, й укладення
договору позики.

Суд також виходить з того, що у наданій
до суду розписці зазначені: сторони
зобов'язання, грошова сума, яку
заборгував відповідач, строк виконання
зобов'язання та особистий підпис
боржника.

Отже, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договору позики й розписка свідчить
про його укладення відповідно до вимог
ст.1046 ЦК України.

Факт написання розписки відповідач не
заперечував, але посилався на те, що між
ним та позивачем мають місце інші
відносини, пов'язані з укладанням
договору купівлі-продажу кухні
вартістю 2919 грн., саме це він мав на
увазі, коли писав розписку, а гроші в
борг позивач йому не надавав.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором /ч.1 ст.1051 ЦК/.

При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами.

На підтвердження своїх заперечень
відповідачем надано копії трудових
договорів між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю,
від 03.09.2012 року та від 01.03.2013 року, згідно
яких він працював у ФОП ОСОБА_3 на
посаді менеджера, роботу припинено
18.02.2013 року в зв'язку зі смертю
роботодавця; з 01.03.2013 року він працював
у ФОП ОСОБА_1 на посаді менеджера з
продажу, трудовий договір розірвано
31.05.2013 року за угодою сторін на підставі
п.1 ст.36 КЗпП України.

Але цими доказами підтверджуються
тільки ті обставини, що відповідач
перебував у трудових відносинах з
позивачем, як фізичною
особою-підприємцем, цими доказами
ніяким чином не спростовується факт
укладення договору позики між
сторонами.

Відповідачем також надано копію заяви
про злочин, з якою він звернувся до
прокуратури м.Білої Церкви 13.08.2013 року
та в якій вказував на те, що позивач не
провів з ним розрахунку при звільненні
і у відомостях на виплату заробітної
плати його підпис підроблено, а згідно
повідомлення старшого слідчого
Білоцерківського МВ
/з обслуговування міста Біла Церква та
Білоцерківського району/ від 03.09.2013
року № 5/14363, копія якого є в
матеріалах справи, заява по факту
підроблення підпису в відомості про
виплату заробітної плати розглянута,
відомості про кримінальне
правопорушення внесено до Єдиного
реєстру досудових розслідувань 21.08.2013
року, попередня правова кваліфікація
кримінального правопорушення: ст.366 ч.1
КК України.

Отже, у поданій до прокуратури заяві
про злочин відповідач не вказує жодних
відомостей про те, що ним було написано
на ім'я позивача розписку в зв'язку з
тим, що останній не хотів віддавати
йому трудову книжку та проводити
розрахунок, тобто, цими доказами не
підтверджуються жодні обставини по
справі, які б спростовували наведені
вище висновки суду.

Відповідач посилався також на покази
свідка ОСОБА_4, який працював у ФОП
ОСОБА_1 розпилювальником дерева з
квітня 2012 року по квітень 2013 року, та
який в суді показав, що відповідач
дійсно невірно оформив замовлення на
кухню, а потім хотів кухню забрати собі,
про написану відповідачем розписку він
знає зі слів відповідача, але ні змісту
розписки, ні коли вона написана, він не
знає, також йому невідомі обставини про
те, чи брав у позивача відповідач гроші
в борг.

Отже, показами свідка не
підтверджується також той факт, що між
сторонами не було укладено договору
позики.

Крім того, за згодою позивача його було
допитано як свідка по справі, в своїх
показах він не заперечував того, що
відповідач дійсно мав намір придбати
кухню, яка зберігається на складі і яку
він може оформити та забрати а любий
час, але ці правовідносини не мають
ніякого стосунку до позики грошей.

Таким чином, проаналізувавши всі
надані докази, суд приходить до
висновку, що наданими письмовими
доказами, а саме: вказаною вище
розпискою, підтверджується факт
укладення договору позики між
сторонами по справі, оскільки розписка
є документом, який підтверджує і
передачу грошей позичальнику, і
одночасно свідчить про укладення
договору позики на певних умовах.

Крім того, якщо відповідач посилається
на безгрошовість договору, то згідно зі
ст.1051 ЦК України він має право оспорити
договір позики із цих підстав, однак
відповідач такого позову не пред'являв,
також відповідач не надав суду і
належних доказів того, що між ним та
позивачем фактично укладено договір
купівлі-продажу, а в написаній ним
власноручно розписці зазначено тільки
про те, що він заборгував позивачу
певну суму коштів, але відсутні
будь-які відомості про те, що кошти він
заборгував за договором
купівлі-продажу, до того ж, вказано на
строк повернення коштів, що є однією з
істотних умов договору позики, тоді як
нормами ст.ст. 692-693 ЦК України визначено
порядок оплати придбаного товару.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням
є правовідношення, в якому одна сторона
/боржник/ зобов'язана вчинити на
користь другої сторони /кредитора/
певну дію /передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо/ або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

В ст.610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
/неналежне виконання/.

Так, за ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику /грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем/ у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Таким чином, проаналізувавши всі
надані докази суд приходить до
висновку, що між сторонами по справі
дійсно було укладено договір позики на
суму 2919 грн. на строк до 28.07.2013 року, про
що свідчить власноручна розписка
позичальника, і що відповідач не
виконав умови укладеного між
сторонами договору щодо своєчасного
повернення суми боргу.

Жодних належних доказів для
спростування цього висновку суду не
було надано.

Вказану суму боргу суд вважає за
можливе стягнути з відповідача на
користь позивача.

Суд також вважає за можливе стягнути з
відповідача на користь позивача
відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, ст.4
Закону України "Про судовий збір" 229
грн. 40 коп. судового збору, сплаченого
позивачем при зверненні до суду з даним
позовом.

Представник позивача просив суд
стягнути з відповідача на користь
позивача витрати на оплату правової
допомоги адвоката в сумі 1000 грн., що
підтверджується квитанцією АААА № 002159
від 30.12.2013 року адвокатського
об'єднання.

За ст. 79 ЦПК України до складу судових
витрат входять витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільний та адміністративних
справах», який набрав чинності з 01.01.2012
року, передбачено, що розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної

заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з журналів судових
засідань, адвокат приймав участь у
справі 03.01.2014 року-21 хв., 09.01.2014 року-39 хв.,
23.01.2014 року -28 хв., всього 1 год.28 хв.

Мінімальний розмір заробітної плати
було визначено Законом України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік» з 1
грудня 2013 року в сумі 1218 грн., яка діє
також в січні 2014 року.

А тому розмір витрат на правову
допомогу, які належить стягнути з
відповідача на користь позивача,
становить: 1218 грн. х 40 % = 487 грн.20 коп. /за
годину роботи/ + 487,20 : 60 хв. х 28 хв. =227
грн.36 коп., всього 714 грн.56 коп.

Доказів того, які види правової
допомоги поза судовим засіданням
надавав адвокат позивачу і протягом
якого часу, суду не було надано.

Враховуючи все вищенаведене та
керуючись ст.ст.509, 526, 610, 1046, 1047, 1049, 1051
ЦК України, ст.ст. 10, 60, 79, 84, 88, 209, 212-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2919
грн. боргу, 229 грн.40 коп. судового збору
та 714 грн.56 коп. витрат на правову
допомогу, всього 3862 грн.96 коп.

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко