Справа № 2-692/11
Провадження № 2/456/500/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Бучківської В. Л.

при секретарі
Березіній Л.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Стрийської
міської ради Львівської області,
ОСОБА_2, треті особи Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області, ОСОБА_3
про визнання права власності на гараж в
порядку спадкування за законом,

в с т а н
о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду
та уточнивши позовні вимоги просить
суд визнати за нею право власності на
гараж в дворі комунального будинку
АДРЕСА_1 за набувальною давністю, та в
порядку спадкування за законом після
смерті батька ОСОБА_4 В обґрунтування
позовних вимог покликається на те, що 20
серпня 1968 року її батько ОСОБА_4
звернувся до голови Виконкому
Стрийської міської ради депутатів
трудящих з заявою про надання дозволу
на побудову гаражу. Рішенням
Виконавчого комітету Стрийської
міської ради депутатів трудящих від 23
серпня 1968 року №396 було надано дозвіл
гр-ну ОСОБА_4 побудувати у подвір'ї
будинку АДРЕСА_1 тимчасовий гараж, та
зобов'язано до 15 вересня 1968 року
отримати від техбюро при головному
архітекторі м. Стрия технічну
документацію на будівництво
тимчасового гаража, після оформлення
документації та закінчення
будівництва колективного гаража у
місті Стрию, в якому гр-н ОСОБА_4
зобов'язується взяти пайову участь,
тимчасовий гараж побудований по цьому
рішенню розібрати. Вищезазначене
рішення Виконавчого комітету
Стрийської міської ради депутатів
трудящих було виконано у повному
обсязі, а саме було здійснено
будівництво спірного цегляного гаражу
та розібрано тимчасовий гараж. У
довідці Житлово-експлуатаційної
контори №2 житлового управління м.
Стрий за №42 від лютого 1996 року
зазначено, що за наймачем квартири
закріплений вищезгаданий гараж. У
зв'язку з переведенням ОСОБА_4 на посаду
головного лікаря Бориславської
міської лікарні, останній був змушений
переїхати на постійне місце проживання
до м. Борислава. На момент проведення
приватизації комунального майна
(квартир), в квартирі АДРЕСА_1 проживала
її мати ОСОБА_5 та вона зі своєю сім'єю.
Оскільки дозвільна документація на
спірний гараж була оформлена на ОСОБА_4,
то гараж у подвір'ї буд. АДРЕСА_1
автоматично не було приватизовано. Під
час переїзду з м. Стрий в м. Борислав
ОСОБА_4 були втрачені документи на
побудований цегляний гараж, тому
останній неодноразово звертався з
заявами про надання дозволу на
приватизацію гаража. Після чергового
звернення до Стрийської міської ради,
останньою 20 квітня 2004 року було
прийнято рішення №130, яким вирішено
надати дозвіл на виготовлення
будівельних паспортів на
перебудований цегляний гараж розміром
7,5x4,4 м. гр. ОСОБА_4, жителю АДРЕСА_1. З 1978
року вона користується спірним
гаражем, зазначений факт був предметом
розгляду суду першої інстанції під час
розгляду справи по суті про, що було
взято свідчення у свідків (її сусідів)
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та не
спростовано ОСОБА_9 - представником
третьої особи по справі. Окрім того
зазначила, що у 2006 році було
виготовлено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
укладення договору оренди землі та у
наступному році прийнято рішення
Стрийської міської ради Львівської
області №166 від 22 травня 2007 року «Про
безоплатну передачу у власність та в
оренду земельних ділянок громадянам м.
Стрия» куди і увійшла земельна ділянка,
на якій розташований спірний гараж. На
момент відкриття спадщини,
спадкодавцеві належали право
користування та володіння спірним
гаражем про що свідчать наявні у справі
документи, а також свідчення сусідів.
Крім того, у спадкодавця були відносини
виділення в натурі земельної ділянки
на якій розташований спірний гараж,
оскільки було розроблено проект
землеустрою та присвоєно ділянці
кадастровий номер :06:012:0007, що
свідчить про продовження та тривалість
правовідносин, які не припинились
після його смерті, оскільки вона,
ОСОБА_1, сплачувала та сплачує
земельний збір та орендну плату у
відповідності до вимог чинного
законодавства. Оскільки, у
відповідності до п. 4 ст. 344 Цивільного
кодексу України право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду, то це
послужило причиною звернення з позовом
до суду.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримала, та будучи
допитаною судом в якості свідка дала
пояснення, аналогічні вищенаведеним,
просить суд визнати за нею право
власності на гараж в дворі
комунального будинку АДРЕСА_1 за
набувальною давністю, та в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_4 Зазначила, що 25 жовтня 1999
року та 16 червня 2006 року Стрийським
міжрайонним бюро технічної
інвентаризації були виготовленні
технічні паспорти на гараж у подвір'ї
будинку АДРЕСА_1, однак виготовлення
цих паспортів не стало підставою для
введення в експлуатацію та
приватизації даного об'єкту.
Обґрунтовуючи свої порушені права, як
третьої особи ОСОБА_3 зазначає, що їй
належав гараж розміром 3,5x5,5 м. та
рішенням Виконавчого комітету
Стрийської міської ради Львівської
області №313 від 19 вересня 1996 року
останній надано дозвіл на добудову
гаражу розміром 2,2 на 5,5 метрів. Як
вбачається з наявних в матеріалах
справи документів, ОСОБА_3 належав
гараж розміром 3,5x5,5 м. та останній
рішенням Виконавчого комітету
Стрийської міської ради Львівської
області № 313 від 19 вересня 1996 року
надано дозвіл на добудову гаражу
розміром 2,2 на 5,5 метрів, тобто з
наведеного вбачається що останній
належить гараж розміром 31,35 кв.м. 30
листопада 2006 року Стрийським міським
управлінням земельних ресурсів було
складено Акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування, зазначений акт
відповідає вимогам чинного
законодавства та підписаний ОСОБА_3 З
Акту чітко вбачається розмір земельної
ділянки на якій розташований гараж, так
довжина від а до б складає 7,70 м., від а до
в складає 7,55 м., від а до г складає 4,20 м.,
від в до г складає 11,52 м. що межує зі
ОСОБА_3 З абрису встановлення та
узгодження меж земельної ділянки
видно, що земельна ділянка з належним
їй гаражем межує з землями ОСОБА_3, про
що останній було відомо та 30 листопада
2006 року підписано Акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування, а тому права
третьої особи в даному випадку не
порушені.

Представник відповідача -
Виконавчого комітету Стрийської
міської ради Львівської області
позовні вимоги заперечила та
зазначила, що рішення виконавчого
комітету було на будівництво
тимчасового гаражу, жодного рішення
про переобладнання, чи перебудову
тимчасового на постійний цегляний
гараж міською радою не видавалося.
Окрім цього, звернула увагу, що позивач
права власності на земельну ділянку, на
якій збудований гараж немає. А тому
просить в задоволенні позову відмовити
в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
визнала та зазначила, що повністю
відмовляється від своєї частки в
спадщині після смерті батька на
користь своєї сестри.

Представник третьої особи
ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просить в задоволенні
позовних вимог відмовити, повністю
підтримав заперечення, подане на
адресу суду його довірителем, в якому
остання зазначає наступне. Вона,
ОСОБА_3 є суміжним власником частини
спареного гаражу (гараж, окрема цегляна
будівля на двох користувачів зі
спільною стіною) розміщений у
спільному дворі будинків
АДРЕСА_1;АДРЕСА_2. Адреса її
перебудованого гаражу: АДРЕСА_3. Вона,
як третя особа і суміжний власник
заперечує проти визнання права
власності на гараж розміщений у дворі
буд АДРЕСА_1, так як має претензії до
обмірів площ і розмірів гаражу та
законності дій і об'єктивності доказів
позивача, правомірності затверджених
Стрийською міськрадою рішень на ОСОБА_4
і ОСОБА_11, об'єктивності і
правомірності технічних паспортів,
виданих Стрийський МБТІ на ОСОБА_4 Вона
проти незаконних дій ОСОБА_4, батька
ОСОБА_11 і Стрийської міської ради, в
результаті яких були порушені її
майнові і конституційні права, в
результаті самовільних розбудов
гаража ОСОБА_4 з 15 м до 44м2, її майно і
земельна ділянка опинилася у володінні
людей, котрі на це не мають права. Ії
гараж в 1960 році побудувала її мати
ОСОБА_13, інвалід І групи і сусід ОСОБА_14,
учасник війни, якому як інваліду І
групи міськвиконком надав земельну
ділянку у комунальному дворі будинку
АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 (тепер
АДРЕСА_2,АДРЕСА_1), де і дотепер
встановлений спільний гараж, на двох
користувачів зі спільною стіною, її
перебудований гараж має адресу:
АДРЕСА_3. В 1972-1973 р.р. сусід по гаражу
ОСОБА_14 виїхав з міста і його частину
гаражу зайняв ОСОБА_4, який почав
умовляти її матір віддати йому частину
її гаража, остання згодилась і ОСОБА_4
перегородив їхній гараж, відгородивши
собі 8 м2 їхньої площі гаражу, без
нотаріального засвідчення, без
узаконеного відчуження, без акту
купівлі-продажу, просто по усній
домовленості. Їй належить
перебудований гараж на праві приватної
власності, розташований за адресою
АДРЕСА_3, у дворі будинків
АДРЕСА_1;АДРЕСА_2. Ії права на частину
перебудованого гаража підтверджує
рішення №229 від 06.04.1978 р. на її матір
ОСОБА_13, додаток до рішення №229 від
06.04.1978 р. на гараж пл. 20 м2, розміром 3,5х5,5
на ОСОБА_13, право власності на гараж її
мати не отримала, так як померла в 1980 р,
відповідно і квартира і гараж з
зазначеною площею 20 м після смерті
матері по закону перейшли до неї.
Просить суд врахувати, що у позивача
відсутні будь-які правовстановлюючі
документи на гараж, жодного доказу
позивачем в судове засідання не
представлено, а тому вважає, що суд
повинен відмовити в задоволенні позову
та просить врахувати, що частина
гаражу, на який просить визнати право
власності позивач, належить їй на
законних правових підставах.

Представник третьої особи ОСОБА_3
- ОСОБА_15 з позовними вимогами не
погодився, просить в задоволенні
позову відмовити з підстав, зазначених
в неодноразових поясненнях та
запереченнях, адресованих суду та
долучених до матеріалів справи третьою
особою ОСОБА_3

Представник третьої особи -
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області будучи належним
чином повідомленим про час і місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явився, заяви про відкладення
розгляду справи або розгляду у його
відсутності не подав, а тому суд вважає
за можливе проводити розгляду справи у
його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін
та дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Визначаючи норми матеріального
права, що підлягають застосуванню та
надаючи правову кваліфікацію фактично
існуючим між сторонами по справі
правовідносинам суд виходить з п. 4
Прикінцевих та Перехідних положень
Цивільного кодексу України, згідно з
яким він застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини
виникли як до, так і після набрання
чинності Цивільним кодексом, суд
вважає за необхідне застосувати
законодавство, яке діяло на момент
виникнення спірних правовідносин,
тобто ЦК УРСР 1963 р. та ЦК 2004 р.

Звертаючись до суду з позовом,
ОСОБА_1 покликається на те, що з 1978 року
користується гаражем, який є предметом
позову, а тому вважає, що набула на
нього право власності, в порядку ст. 344
ЦК України, за набувальною давністю.
Одночасно, як в прохальній частині
позовної заяви, так і в судовому
засіданні позивач зазначає, що право
позовної вимоги належить їй і в порядку
спадкування за законом, після смерті
батька ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344
ЦК України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та
перехідних положень зазначеного
Кодексу він набирає чинності з 1 січня
2004 року. Правила статті 344 Цивільного
кодексу України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, перебіг строку
володіння майном для визнання права
власності на нього за набувальною
давністю слід рахувати тільки після 1
січня 2001 року.

Зі змісту статті 344 Цивільного
кодексу України ознаками володіння,
які є необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю, є:

- володіння має бути добросовісним,
тобто якщо володілець не знав і не міг
знати про те, що він володіє чужою
річчю;

- володіння мусить бути відкритим,
очевидним для всіх третіх осіб, які
повинні мати можливість спостерігати
за ним;

- володіння повинно бути безперервним
протягом визначених строків.

Причому всі три ознаки повинні
мати місце одночасно, відсутність хоча
б однієї з них не дає можливості
визнати право власності за набувальною
давністю.

Перебіг строку набувальної
давності починається від моменту
виникнення володіння.

Беручи до уваги, що предметом
позову у даній справі є в тому числі
визнання права власності на спірне
майно за набувальною давністю,
насамперед необхідно встановити:

- обставини справи, за якими виникло
володіння спірним майном й чи підпадає
це володіння під ознаки безтитульного
(незаконного) володіння;

- характер володіння (добросовісне,
недобросовісне);

- особу, яка є власником спірного майна.

В судовому засіданні встановлено
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

Згідно з рішенням Стрийського
міськвиконкому № 396 від 23.08.1968 року
ОСОБА_4 було надано дозвіл на побудову
тимчасового гаражу в дворі будинку
АДРЕСА_1.

25 жовтня 1999 року та 16 червня 2006 року
ОСОБА_4 в Стрийському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації отримав
технічні паспорти на гараж у подвір'ї
будинку АДРЕСА_1. Згідно технічного
паспорту площа спірного гаражу
становить 36,3 кв.м. і його вартість
становить 13800 грн.( Т.1 а.с.32-33, Т.2 а.с.14-17).

Згідно з копією свідоцтва про смерть,
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач, вважаючи себе спадкоємцем
майна померлого, просить визнати за нею
право власності на гараж, розміри та
конфігурацію якого оспорює третя
особа, та вказує, що за життя батько не
встиг оформити на нього право
власності, а тому вона змушена
звертатися з позовом до суду.

Окрім того, в судовому засіданні
встановлено, що 30 листопада 2006 року
Стрийським міським управлінням
земельних ресурсів було складено акт
встановлення та узгодження зовнішніх
меж землекористування під гаражем
ОСОБА_4, який відповідає вимогам
чинного законодавства та підписаний
ОСОБА_16 (Т.1 а.с.29).

Рішенням Стрийського міськвиконкому
№271 від 22 липня 2010 року, ОСОБА_1 надано
дозвіл на реконструкцію гаражу з
надбудовою майстерні. При цьому
попередньо проведено обстеження
гаражу і складено акт від 24 червня 2010
року.

Дослідженням матеріалів цивільної
справи встановлено, що на гараж, який є
предметом позовних вимог, відсутні
будь-які правовстановлюючі документи,
чого сторони в судовому засіданні не
заперечили.

Позивач зазначаючи, що володіє та
користується спірним гаражем з 1978 року,
а тому має право на визнання права
власності на нього за набувальною
давністю, і одночасно зазначає про те,
що всі документи були оформлені на
батька, саме він до дня смерті
користувався гаражем та мав намір його
узаконити, та вважає себе спадкоємцем
даного майна, після смерті батька, в
порядку спадкування за законом, що є
суперечливим та взаємовиключним в
контексті закону, на який позивач
покликається, як на основу своїх
позовних вимог.

З наведеного слідує, що користуючись з
1978 року спірним гаражем, позивач знала,
що він належить її батьку ОСОБА_4 Таким
чином, володілець знала, що вона
володіє чужим майном, тобто відсутня
перша ознака володіння, яка є
необхідною для набуття права власності
за набувальною давністю. Отже підстав
для застосування ч.1 ст. 344 ЦК України в
даному випадку немає. Факт володіння та
користування ОСОБА_4 спірним гаражем
підтверджується, в тому числі і
технічними паспортами, виданими на
його ім'я, проте вказані документи не
можна вважати такими, що засвідчують
право власності останнього на
побудований гараж.

Умовою володіння з метою набуття права
власності на нерухоме майно є
безтитульність такого володіння.
Вказана умова прямо випливає зі змісту
наведеної норми закону. Тобто, за
набувальною давністю може бути набуто
право власності лише на нерухоме майно,
яке не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
свого права на належне йому нерухоме
майно, та на майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено. В судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_4 в 1968 р. отримав
дозвіл на будівництво тимчасового
гаражу, жодного документу, який би
засвідчував факт належності
перебуваного цегляного гаражу ОСОБА_4,
в матеріалах справи відсутні.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
означеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

Право володіння чужим майном може
належати одночасно двом або більше
особам і фактичне володіння вважається
правомірним, якщо інше не випливає з
закону або не встановлено рішенням
суду (ст. 397 ЦК України).

Виходячи з наведених положень
закону однією з обов'язкових ознак, яка
є необхідною для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю, є наявність самої речі. При
цьому згідно ч.1 ст. 181 ЦК України, до
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані
на земельній ділянці, переміщення
яких є неможливим без їх знецінення та
зміни їх призначення. Режим нерухомої
речі може бути поширений законом на
повітряні та морські судна, судна
внутрішнього плавання, космічні
об'єкти, а також інші речі, права на які
підлягають державній реєстрації. А
відповідно до ч.1 ст. 182 цього ж кодексу,
право власності та інші речові права
на нерухомі речі, обмеження цих прав,
їх виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Отже добросовісне впродовж
будь-якого часу володіння нерухомим
майном, яке не має державної реєстрації
об"єкту нерухомості, також не дає
підстав для визнання відносно нього
права власності за набувальною
давністю.

В суду відсутні підстави вважати
тимчасовий гараж, який є предметом
позовних вимог, об'єктом нерухомого
майна, виходячи з наступного.

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р.
встановлено, що державною реєстрацією
речових прав на нерухоме майно є
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Об'єкти нерухомого майна мають бути
капітального типу (ст.4 Закону), а не
тимчасовими, що є притаманним для малих
архітектурних форм і тимчасових
споруд, визначення яких міститься в
ст.28 Закону.

Також відповідно до абз.7 п.4 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
Постановою КМУ від 22.06.2011 р. №703
(аналогічне правило містилося в п.1.6
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого Наказом МЮУ від
07.02.2002 р. №7/5, яке втратило чинність
14.12.2012 р.) не підлягають державній
реєстрації речові права та їх
обтяження на малі архітектурні форми,
тимчасові, некапітальні споруди, що
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни призначення.

Тобто, об'єкт не може вважатись
нерухомим майном, якщо він є
тимчасовим.

Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК
України господарсько-побутові будівлі
(сарай, гараж, санвузол тощо), що
розташовані з житловим будинком на
одній земельній ділянці і призначені
для забезпечення власника необхідними
засобами благоустрою, вважаються
приналежністю головної речі і не є
самостійними нерухомами речами, у
зв'язку з чим право власності на
зазначені будівлі та споруди як на
окремі об'єкти визнаватися не може.

Отже, згідно з ч.1 ст.344 ЦК України,
право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації. Для визнання
права власності на нерухоме майно в
порядку набувальної давності,
необхідна сукупність ознак, в т.ч.
юридичне існування спірного майна.
Позивачем не надано до суду

жодного доказу, які підтверджували б
те, що спірне майно у встановленому
порядку введене в експлуатацію, що не
збільшено загальну площу спірного
майна, чи здійснено реконструкцію і т.д.

Отримання ОСОБА_17 технічного паспорту
від 16 червня 2006 року на гараж у подвір'ї
будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення
Стрийського міськвиконкому №130 від
20.04.2004 р. (Т.1 а.с. 18) не дає правові
підстави суду вважати, що гараж дійсно
був перебудований на цегляний у
встановленому законом порядку,
оскільки як вбачається з рішення
міськвиконкому, таким надало лише
дозвіл на виготовлення будівельного
паспорту на перебудований цегляний
гараж, проте в матеріалах справи
відсутні будь-які докази узаконення
ОСОБА_4 цегляного гаражу, тобто
отримання останнім правовстановлюючих
документів, а тому в суду відсутні
підстави вважати вказаний об'єкт
нерухомим майном.

Рішення міськвиконкому №271 від 22 липня
2010 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на
реконструкцію гаражу з надбудовою
майстерні не дає підстав вважати, що
власником такого є позивач у справі
ОСОБА_1

Доводи третьої особи по справі ОСОБА_3
про будівництво спірного гаражу, про
його розміри та фальсифікацію
правовстановлюючих документів є
предметом позовних вимог іншого
судового провадження (цивільна справа
№2-358/11, №п 2/456/43/2013 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про знесення самочинно
збудованої будівлі), і будуть
перевірені судом та у випадку
порушення, підлягатимуть захисту.

Отже, зі змісту статті 344 ЦК
України, обставинами які мають
значення для справи, і які повинен
довести саме позивач (ч.1 ст. 60 ЦПК
України), є: законність об'єкту
володіння; добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність. Ці
обставини у сукупності позивачем не
доведені та не підтверджуються
належними доказами.

Згідно з п.3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень,
а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України
розглядає цивільну справу в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

З урахуванням викладеного, суд
прийшов до висновку щодо необхідності
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання права власності на
гараж за набувальною давністю, у
зв'язку з їх необгрунтованістю та
недоведеністю.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Набуття спадкових прав та їх
оформлення шляхом визнання права
власності за давністю володіння
відповідно до правил, встановлених
статтею 344 ЦК України, не передбачено.

Неправильно обраний позивачем
спосіб захисту спадкових прав на
спадщину, яка відкрилася після смерті
батька, не може бути підставою для
задоволення позову про визнання права
власності на спадкове майно за
набувальною давністю.

Застосування набувальної
давності передбачає відсутність
титулу (підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю. У разі якщо
існує інша підстава для виникнення
права власності у момент заволодіння
(наприклад - спадкування), а сторона
посилається на строк набувальної
давності, слід визнати, що стороною
вибрано невірний спосіб захисту, тобто
такий, який не відповідає специфіці
правовідносин, що виникли.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що ані позивач, ані її батько
ОСОБА_4 не володіли спірним гаражем у
розумінні ст.344 ЦК України, з підстав
наведених вище, а тому відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог.

Крім того, суд звертає увагу, що
позивачем не надано доказів виникнення
у спадкодавця ОСОБА_4 оформленого
належним чином права власності на
спірний гараж, також не надано доказів
наявності права власності на спірний
гараж у ОСОБА_1, як спадкоємиці після
смерті ОСОБА_4

Аналізуючи норми ЦК УРСР (1963р), що
були чинними на час виникнення
правовідносин щодо спірного гаражу, а
саме його будівництва, суд вважає, що до
самовільно споруджених об'єктів
нерухомості не виникає прав і
обов'язків власника ні в осіб, які їх
спорудили, ні в осіб, які уклали щодо
них угоди. Самовільно збудовані
тимчасові об'єкти не можуть бути
нерухомим майном в розумінні закону та
об'єктом права приватної власності.

Аналіз чинного законодавства
свідчить про те, що законодавство
України не визнає самочинне
будівництво об'єктом правового
захисту, крім передбаченого ч.3 ст.376 ЦК
України (2004р) випадку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Оскільки правом на звернення до
суду за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Аналіз цивільного законодавства
в контексті права на спадкування
свідчить, що успадковуються виключно
ті права і обовязки, які виникли та
належали спадкодавцеві, ще за життя; до
складу спадщини входять права та
обовязки, які не припинилися внаслідок
смерті спадкодавця.

З наведеного слідує, що
спадкодавець на момент смерті, жодного
правовстановлюючого документу, який би
підтверджував його право власності на
спірний гараж не отримав, володіння та
користування таким, як тимчасовим не
дає суду правових підстав вважати, що
позивач, як його спадкоємець має право
на визнання права власності на нього,
як на спадкове майно, після смерті
батька.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути визнання права;
визнання правочину недійсним;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

За змістом норм ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних та юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь в справі. Цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказування не
може ґрунтуватись на припущеннях.
Рішення суду обґрунтовується лише тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Стаття 10 ЦПК України зобовязує
кожну сторону довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом.
Доказами являються будь-які фактичні
дані, які встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко - і відеозаписів,
висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Суд вважає, що позивач в судовому
засіданні не довела факту порушення її
прав відповідачами по справі -
виконавчим комітетом Стрийської
міської ради Львівської області,
ОСОБА_2, а тому підстави для захисту
права позивача у вищезазначені способи
також відсутні.

Враховуючи наведене, зібрані по
справі докази, оцінені судом належним
чином кожен окремо на їх достовірність
та допустимість, а також їх достатність
та взаємний зв'язок у сукупності,
встановлені судом обставини свідчать
про те, що у суду є всі підстави для
відмови в позові ОСОБА_1 до Виконавчого
комітету Стрийської міської ради
Львівської області, ОСОБА_2, треті особи
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, ОСОБА_3 про
визнання права власності на гараж в
порядку спадкування за законом.

Керуючись ст.ст. 181, 182, 186, 344, 380, 381,
397, 1216, 1218 ЦК України, ЦК УРСР 1963 р.,
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р., абз.7
п.4 Порядку державної реєстрації прав
на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого Постановою КМУ від 22.06.2011
р. №703, п.1.6 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого Наказом
МЮУ від 07.02.2002 р. №7/5, ст.ст. 3, 10, 11, 16, 5760,
209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Стрийської
міської ради Львівської області,
ОСОБА_2, треті особи Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області, ОСОБА_3
про визнання права власності на гараж в
порядку спадкування за законом
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через районний суд протягом 10 днів з
дня його проголошення, особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. Л. Бучківська