Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/979/14 Головуючий у
1-й інстанції Махіборода Н. О.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Приватного
нотаріуса Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 15 жовтня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ
«Кей-Колект» про визнання недійсним
договору іпотеки, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_2, приватний нотаріус
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом ТОВ «Кей-Колект» про
визнання недійсним Договору іпотеки.

В обґрунтування позову зазначав, що 24
липня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та
ним, ОСОБА_5, ОСОБА_3 був укладений
договір іпотеки за №0/3, за умовами
якого, в іпотеку передавалась квартира
АДРЕСА_1. За цим договором він виступає
як майновий поручитель за
зобов'язаннями по договору про надання
споживчого кредиту №0 від 24 липня
2007 року укладеного між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_4.

Згідно іпотечного договору, а саме п 1.2.,
іпотекою забезпечується в повному
обсязі виконання усіх грошових
зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним
договором № від 24 липня 2007 року.

На початку 2012 року на його адресу
надійшло повідомлення про
відступлення права вимоги за кредитним
договором, відповідно до умов договору
факторингу №1 від 12.12.2011 року, згідно
якого AT «Укрсиббанк» відступив право
вимоги заборгованості за кредитним
договором № від 29.09.2009 p.,
укладеним між ОСОБА_4 та Банком, - ТОВ
«Кей - Колект», відповідно якого, він
виступає майновим поручителем на
підставі договору №58935 від 24.07.2007 року,
та на підставі чого приватним
нотаріусом Обухівського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_8 було внесено зміни до
державного реєстру іпотек, про що його
повідомили. Вважає, що іпотечний
договір є недійсним оскільки він
виступає майновим поручителем по
зобов'язанню згідно кредитного
договору №0 від 24 липня 2007 року, у
той час як в преамбулі іпотечного
договору зазначено, що він є майновим
поручителем за зобов'язанням про
надання споживчого кредиту№ від
21.11.2006 року, крім того, в п 1.2. іпотечного
договору зазначено що іпотекою
забезпечується в повному обсязі
виконання усіх грошових зобов'язань
ОСОБА_7, до якого позивач ніякого
відношення не має та за основним
зобов'язанням якого відповідати не
повинен, оскільки, про існування такого
кредитного договору йому невідомо, та
він до нього не має ніякого відношення.
Крім того, на його адресу надійшло
повідомлення про відступлення права
вимоги за кредитним договором №
№1 від 29.09.2009 року, в якому він
також зазначений майновим поручителем
на підставі договору №58935 від 24 липня
2007 року до якого він також ніякого
відношення не має, оскільки був
поручителем за договором № від 24
липня 2007 року.

Вважає, що договір іпотеки №/3 від
24.07.2007 року укладений в забезпечення
недійсного зобов'язання, тому повинен
бути визнаний в судовому порядку
недійсним, оскільки іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати недійсним
вищевказаний договір іпотеки, а також
обов'язати приватного нотаріуса
Обухівського районного нотаріального
округу -ОСОБА_8 вилучити з Державного
реєстру іпотек договір іпотеки
№/3 від 24 липня 2007 року, зняти
заборону відчуження, яка зареєстрована
у реєстрі заборон №248 згідно договору
іпотеки №/3 від 24 липня 2007
квартири АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 15 жовтня 2013 року позов
задоволено. Визнано недійсним
зобов'язання ОСОБА_3 за договором
іпотеки №0/3 від 24 липня 2007 року по
забезпеченню виконання зобов'язань за
договором про надання споживчого
кредиту №0 від 24 липня 2007 року
укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі Приватний
нотаріус Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_2 зазначає,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним положенням
закону.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Як вбачається із матеріалів
справи, що 24 липня 2007 року між ПАТ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки
за №0/3, за умовами якого в іпотеку
передавалась квартира АДРЕСА_1 /а.с.5-6/.

За цим договором позивач виступає
як майновий поручитель за
зобов'язаннями по договору про надання
споживчого кредиту № від 21
листопада 2006 року укладеного між АКІБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_4 /а.с. 42-44/.

На початку 2012 року на адресу
ОСОБА_3, надійшло повідомлення про
відступлення права вимоги за кредитним
договором, відповідно до умов договору
факторингу №1 від 12.12.2011 року, AT
«Укрсиббанк» відступив право вимоги
заборгованості за кредитним договором
№ від 29.09.2009 p., укладеним між
ОСОБА_4 та Банком, - ТОВ «Кей - Колект»,
відповідно якого, він виступає
майновим поручителем на підставі
договору №58935 від 24.07.2007 року, та на
підставі чого приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_8 було
внесено зміни до державного реєстру
іпотек.

Визнаючи недійсним зобов'язання
ОСОБА_3 за договором іпотеки від 24.07.2007
року по забезпеченню виконання
зобов'язань за договором про надання
споживчого кредиту від 24.07.2007 року ,
укладеним між «Укрсиббанк» та ОСОБА_4
суд першої інстанції, виходив із того,
що в іпотечному договорі, в п 1.2.,
зазначено, що він є поручителем за
виконанням зобов'язань ОСОБА_7, та
невірно зазначений № та дата основного
договору, а тому такий іпотечний
договір не відповідає вимогам п.2, 4 ч.1
ст. 18 Закону України «Про іпотеку», отже
містить невірні відомості , які
унеможливлюють його виконання.

Ухвалюючи таке рішення суду першої
інстанції припустив суттєві порушення
норм процесуального та матеріального
права.

Всупереч вимог ст. 3, 31,118,119 ЦПК
України суд першої інстанції вийшов за
межі заявлених позивачем вимог про
визнання недійсним Договору іпотеки
(а.с.3- 4), та на свій розсуд ухвалив
рішення про визнання недійсним
зобов'язання за іпотечним договором
(а.с.14), крім того не звернув увагу, що
такий спосіб захисту як визнання
недійсним зобов'язання не відповідає
вимогам ст. 16 ЦК України, а отже є
суттєвим порушенням процесуального та
матеріального права та підставою для
скасування ухваленого рішення.

В судовому рішенні від 15.10.2013 року
зазначено, що в ході судового слідства
позивач уточнив позовні вимоги і
просив визнати недійсним його
зобов'язання за договором іпотеки.

Проте такі висновки суду є хибними та
суперечать матеріалам справи.

Як вбачається із матеріалів справи
позивач звернувся із позовом про
визнання недійсним Договору іпотеки
(а.с.3- 4)

Ухвалою судді від 29.04.2013 року було
відкрите провадження по справі за
позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект» про
визнання недійсним іпотечного
договору (а.с.14)

За правилами ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 31,118,119 ЦПК
України письмової заяви про зміни
позову не надходило.

За вимогами ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справу у межах заявлених
позивачем вимог ( оформлених
відповідно ст. 31,118,119 ЦПК України у
письмовій формі).

Матеріали справи не містять в собі
письмової позовної заяви з вимогами
позивача про визнання недійсним
зобов'язання за іпотечним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК
України та ст. 20 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів та здійснює свій захист на
власний розсуд.

Проте за положеннями ст. 4 ЦПК
України, здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Внаслідок його невідповідності
вимогам закону він може бути визнаний
недійсним.

За правилами ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства та
моральним засадам суспільства.

За роз'ясненнями п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Статтею 18 Закону України "Про
іпотеку" визначені істотні умови, які
має містити іпотечний договір, а саме:
для фізичних осіб - прізвище, ім'я, по
батькові, місце проживання із
зазначенням адреси та індивідуальний
ідентифікаційний номер у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків та інших обов'язкових
платежів зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання; опис предмета іпотеки,
достатній для його ідентифікації,
та/або його реєстраційні дані, у тому
числі кадастровий номер. У разі іпотеки
земельної ділянки має зазначатися її
цільове призначення; посилання на
видачу заставної або її відсутність. У
разі відсутності в іпотечному договорі
однієї з вказаних вище істотних умов
він може бути визнаний недійсним на
підставі рішення суду.

Отже за правилами 18 Закону України
"Про іпотеку", ст. 215 ЦК України допущені
описки в п. 1.2 Договорі №0/3
відносно прізвища боржника та №
кредитного договору не є підставою для
визнання такого договору недійсним.

Оскільки рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи по суті позовних вимог, а
заявлені позивачем вимоги не
підлягають задоволенню, колегія судів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду на підставі
ч.3 ст.303, 309 ЦПК України скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Приватного
нотаріуса Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 15 жовтня 2013 року у цій
справі скасувати. Ухвалити нове
рішення. В задоволені позову ОСОБА_3
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Приватного нотаріуса Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_2
понесені судові витрати у сумі 126
гривня 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: