АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 597/266/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Дудяк С.В. Провадження №
22-ц/789/156/14 Доповідач - Фащевська
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровського М. В.,
Щавурської Н. Б.,

при секретарі - Дмитрів О.М.

з участю - ОСОБА_1, представника ОСОБА_2
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Заліщицького районного суду
від 25 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та
третіх осіб: служби у справах дітей
Заліщицької районної державної
адміністрації, прокурора Заліщицького
району, державного нотаріуса
Заліщицької державної нотаріальної
контори Чаплій Анжели Михайлівни про
встановлення факту пербування у
фактичних шлюбних відносинах, визнання
недійсним заповіту, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, скасування державної
реєстрації права власності, визнання
права власності на квартиру по
АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася з апеляційною
скаргою на вищезазначене рішення суду,
яким її позов та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та
третіх осіб: служби у справах дітей
Заліщицької районної державної
адміністрації, прокурора Заліщицького
району, державного нотаріуса
Заліщицької державної нотаріальної
контори Чаплій А.М. задоволено
частково.

Встановлено факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 без
реєстрації шлюбу з 28.03.2003 року по 17.07.2011
рік.

У задоволенні позовних вимог про
встановлення факту перебування її та
померлого ОСОБА_6 у фактичних шлюбних
відносинах з 1998 року, проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу, визнання недійсним заповіту,
посвідченого ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2
10.10.2005 року, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданим 30.05.2012 року на ім'я
ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6, скасування
державної реєстрації права власності
за ОСОБА_2, визнання права власності на
3/4 частки квартири по АДРЕСА_1, як
частки у спільній сумісній власності,
визнання права власності на 1/4 частки
вищезазначеної квартири, як
обов'язкової долі в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_6,
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи,
зазначені в апеляційній скарзі, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 15.12.2000 року
ОСОБА_7 став власником житлового
будинку по АДРЕСА_2 разом із сином
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
на спадщину від 15.12.2000 року.

Цього ж дня ОСОБА_6 та його син
ОСОБА_7 продали вищезазначений
житловий будинок за 31 761 грн., що
стверджується договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Заліщицького нотаріального
округу 15.12.2000 року.

19.12.2000 року ОСОБА_6 купив за 3 664
грн. квартиру АДРЕСА_1, що
стверджується договором купівлі -
продажу квартири, посвідченим
приватним нотаріусом Заліщицького
районного нотаріального округу 19.12.2000
року.

10.10.2005 року ОСОБА_6 склав заповіт,
за яким він заповів все своє майно
ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер,
що стверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1 від 19 липня 2011 року.

Згідно Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого
державним нотаріусом Заліщицької
державної нотаріальної контори 30.05.2012
року ОСОБА_2 стала власницею квартири
за АДРЕСА_1 в порядку спадкування по
заповіту після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі
АДРЕСА_1 з 28.03.2003 року по даний час, що
стверджується довідкою виконкому
Заліщицької міської ради від 12.02.2013
року за № 684.

ОСОБА_4 та її діти зареєстровані
в квартирі АДРЕСА_1 з 23.03.2011 року по
даний час, що стверджується довідкою
виконкому Заліщицької міської ради від
12.02.2013 року за №685.

Згідно висновку експерта
Тернопільського відділення КНДІСЕ від
22.08.2013 року підписи від імені ОСОБА_6 та
рукописний текст "ОСОБА_6" на двох
примірниках заповіту від 10.10.2005 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Заліщицького нотаріального округу,
виконані самим ОСОБА_6

В силу вимог ст. 11, 10, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу,в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Як видно з матеріалів справи,
позивачка просила визнати за нею право
власності на ? частини квартири
АДРЕСА_1 на підставі ст.ст. 61, 74 СК
України, оскільки вона з 1998 року
перебувала з померлим ОСОБА_6 у
фактичних шлюбних відносинах,
проживали однією сім'єю та померлий
перебував на її утриманні.

Сімейний Кодекс України, який
відповідно до вимог ст.74 передбачає
право на майно жінки та чоловіка, які
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі, набув чинності 1
січня 2004 року.

На час виникнення спірних
правовідносин законодавством
передбачалось встановлення факту
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу лише щодо відносин, що
виникли до 8 липня 1944 року.

Спори щодо майна, яке було набуто
після прийняття закону України «Про
власність» і до введення у дію
Сімейного кодексу України
розглядаються відповідно до Закону
України «Про власність» за нормами про
спільну сумісну власність. В іншому
випадку спільна власність є частковою.

Відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про
власність», ст. 22 КпШС України); майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сімї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сімї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за
особою, яка проживала з іншою особою
без укладення шлюбу, права власності на
частку у спірному майні, набутому до 1
січня 2004 року, вона має надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Відмовляючи позивачці у
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на ? частину
квартири як частку у спільній
власності, суд виходив з того, що
позивачкою не доведено і в судовому
засіданні не здобуто доказів того, що
позивачка на час придбання ОСОБА_7
квартири у 1998 році проживала з ним
однією сім'єю та вклала у придбання
квартири особисті кошти. При цьому суд
прийняв до уваги те, що позивач придбав
спірну квартиру у 2000 році за кошти,
одержані ним від продажу будинку,
отриманого в порядку спадкування. Дані
обставини стверджуються свідоцтвом
про право на спадщину від 15.12.2000 року,
договором купівлі-продажу, посвідченим
приватним нотаріусом Заліщицького
нотаріального округу 15.12.2000 року,
договором купівлі - продажу квартири,
посвідченим приватним нотаріусом
Заліщицького районного нотаріального
округу 19.12.2000 року, письмовими
поясненнями сина померлого ОСОБА_6,
посвідченими нотаріусом 18.11.2013 року,
про те, що спірна квартира куплена за
батькові гроші, одержані ним від
реалізації будинку, отриманого в
спадщину, а позивачка не була членом
сім'ї та дружиною його батька.

Як видно зі змісту заяви до
нотаріальної контори, поданої ОСОБА_7 22
липня 2011 року та посвідченої приватним
нотаріусом, останній зазначає, що на
день смерті спадкодавця в його
квартирі за АДРЕСА_1, проживали та були
зареєстровані як квартиранти ОСОБА_1 та
її дочка з дітьми, а померлий на день
смерті у зареєстрованому шлюбі та
фактичних шлюбних відносинах не
перебував.

Крім того, сама позивачка у
засіданні апеляційної інстанції
ствердила, що з 1998 року вона лише
доглядала за ОСОБА_6 і між нею та
останнім не було стосунків,
притаманних подружжю, а лише з 2003 року
проживала, як дружина.

Колегія не приймає до уваги
посилання апелянта на те, що висновки
суду суперечать висновкам, викладених
у мотивувальній частині рішення
апеляційного суду від 20 вересня 2012
року, як безпідставне. Так,
вищезазначеним рішенням суду
встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_4,
неповнолітні діти ОСОБА_9, ОСОБА_10
вселились до спірної квартири з
дозволу колишнього власника та були
зареєстровані у ній за його життя,
тобто вселились та проживали в
установленому законом порядку, а тому
набули прав та обов'язків, передбачених
ст.156 ЖК України, що не суперечить
висновкам оскаржуваного рішення.

Згідно до статті 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Статтею 1233 ЦК України
встановлено, що заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова та непрацездатні
батьки спадкують незалежно від змісту
заповіту, половину частки, яка б
належала кожному з них у разі
спадкування за законом (обов'язкова
частка).

Відмовляючи позивачці у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним заповіту,
посвідченого від імені ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_2, суд виходив з того, що
позивачкою не надано будь-яких доказів
про те, що заповідач в час посвідчення
заповіту не розумів значення своїх дій
та не міг керувати ними, а тому заповіт
не відповідає його волевиявленню.

Такий висновок суду відповідає
вимогам закону та встановленим
обставинам по справі.

Із встановлених судом обставин
вбачається, що ОСОБА_6 на диспансерному
обліку в наркологічному диспансері не
знаходився. Згідно висновку експерта
Тернопільського відділення КНДІСЕ від
22.08.2013 року підписи від імені ОСОБА_6 та
рукописний текст "ОСОБА_6" на двох
примірниках заповіту від 10.10.2005 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Заліщицького нотаріального округу,
виконані самим ОСОБА_6

З врахуванням встановлених
обставин, вищезазначених висновків,
відповідає вимогам закону, зокрема
ст.1241 ЦК України, і висновок суду про
відмову позивачці у визнанні за нею
права на обов'язкову долю у спадковому
майні та у визнанні недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого державним
нотаріусом Заліщицької державної
нотаріальної контори 30.05.2012 року на ім'я
ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а тому
підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Заліщицького районного
суду від 25 листопада 2013 року залишити
без зміни

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Є. Фащевська