Справа № 1301/1214/12
Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/654/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Проворної Н.І.

з участю: позивача ОСОБА_2 та її
адвоката - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 06 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний
нотаріус Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, приватний
нотаріус Бориславського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання заповітів недійсними,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання заповітів недійсними.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
вона є спадкоємцем ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та склав на неї заповіт від
12 серпня 2009р., посвідчений приватним
нотаріусом Бориславського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, за яким
заповів позивачці все своє майно.
Позивачка зазначає, що ОСОБА_8 проживав
самотньо, був інвалідом першої групи, а
вона, як його сусідка, доглядала його,
готувала їжу, прибирала, здійснювала
оплату комунальних платежів. Після
смерті ОСОБА_8 позивачка звернулася до
нотаріуса, який посвідчував заповіт,
про оформлення спадщини та із витягу
Спадкового реєстру №28912349 дізналася, що
ОСОБА_8 після складеного на її ім'я
заповіту склав ще два заповіти: на ім'я
доньки ОСОБА_4 від 23.06.2010р. за номером у
спадковому реєстрі №49520998, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та заповіт на ім'я сусіда ОСОБА_5 від
14.07.2011р. за номером у спадковому реєстрі
№51430354, посвідчений приватним
нотаріусом Бориславського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 Вважає
вказані заповіти недійсними, оскільки
такі складені ОСОБА_8 в період, коли він
у силу свого психічного захворювання
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними. Просить позов
задоволити та визнати вказані заповіти
недійсними на підставі ст. 225 ЦК
України.

Рішенням Бориславського міського суду
Львівської області від 06 листопада 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Рішення оскаржила позивачка.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову.

Зокрема, вказує на те, що рішення суду
ґрунтується на висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи № 95
від 20.02.2013р., яка не дала точної
відповіді на питання щодо дієздатності
ОСОБА_8 на момент підписання
оспорюваних заповітів, хоча
встановлений ОСОБА_8 діагноз дає
підстави для протилежного висновку.
Вважає, що в такому випадку суду слід
було приймати до уваги інші докази,
зокрема, покази свідків. Суд першої
інстанції безпідставно відхилив
клопотання про призначення повторної
судово-психіатричної експертизи та
комплексної судово-медичної,
психолого-психіатричної експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи осіб, які з'явились у
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер інвалід 1-ї групи
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, після
смерті якого відкрилась спадщина на
належне йому майно - будинок АДРЕСА_1.

Предметом позову у даній справі є два
заповіти ОСОБА_8: заповіт №49520998 від
23.06.2010р. на ім'я його доньки ОСОБА_4 та
заповіт №51430354 від 14.07.2011р. на ім'я
сусіда ОСОБА_5, які оспорює його сусідка
ОСОБА_2 з підстав, що ОСОБА_8 на час їх
складання не розумів значення своїх
дій і не міг керувати ними, що призвело
до порушення її прав як спадкоємця
ОСОБА_8 за заповітом останнього від
12.08.2009р.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 не
пов'язана із спадкодавцем родинними
відносинами, не була членом його сім'ї,
спільно з ним не проживала, спільного
господарства не вела, має свою окрему
сім'ю, з якою проживала окремо у своєму
будинку по сусідству з ОСОБА_8 Вказані
обставини визнаються самою позивачкою,
тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягають.

Судом встановлено, що договір
довічного утримання або договір про
надання побутових послуг та послуг по
догляду між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у
встановленому законом порядку не
укладався. За твердженням позивачки
вона допомагала сусіду їжею,
прибиранням в будинку, пранням з
моральних спонукань, за що він віддячив
їй заповітом в її користь.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
57-60 ЦПК України.

Позивач не надала суду належних
доказів на підтвердження своїх вимог.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму
Верховного суду України від 6 листопада
2009р. №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при розгляді
справ за позовами про визнання
недійсними заповітів на підставі
статті 225, частини другої статті 1257 ЦК
України суд відповідно до ст.. 145 ЦПК
України за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

З акту посмертної судово-психіатричної
експертизи від 14 серпня 2012р., яка
проведена на підставі медичної
документації у період перебування
ОСОБА_8 на стаціонарному лікуванні з
21.02.2010р. по 03.03.2010р. з приводу інсульту,
на амбулаторному спостереженні з
10.03.2010р., з врахуванням матеріалів
цивільної справи, у якій зафіксовано
покази допитаних судом свідків,
вбачається, що ОСОБА_8 після
перенесеної мозкової коми на обліку у
психіатра, як особа, що страждає
психічним захворюванням не перебував.
Лікар-психіатр ОСОБА_10, який
амбулаторно спостерігав ОСОБА_8 у
період амбулаторного лікування, у
медичній картці по наслідках огляду
05.04.2010р. зазначив, що мислення
останнього не порушене, критика до
свого стану повна (а.с. 102 зворот), а в
судовому засіданні лікар-психіатр
ОСОБА_10, як свідок пояснив, що ОСОБА_8
при огляді складав враження
адекватного чоловіка, у нього були
наслідки перенесеного інсульту, але
вираженої психіатричної симптоматики
він не бачив (а.с. 103 зворот).

В акті експертизи зазначено, що покази
інших свідків та самої позивачки, які
не мають медичної освіти, щодо
психічного стану ОСОБА_8 носять
малоінформативний характер, є
суперечливими та взаємовиключаючими.

Вживані ОСОБА_8 в період лікування з
10.03.2010р. до 05.04.2010р. нейролептики,
транквілізатори та антидепресанти в
терапевтичних дозах не впливають на
здатність розуміти значення своїх дій
та керувати ними та на вільне
волевиявлення, тому експертиза не
прийшла до висновку, що ОСОБА_8 на час
підписання ним заповітів від 23.06.2010р. та
14.07.2011р. не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції безпідставно
відмовив у проведенні повторної
експертизи не заслуговують на увагу,
оскільки правові підстави для її
призначення, передбачені ч.2 ст. 150 ЦПК
України відсутні, так як висновок
експертизи не суперечить іншим
матеріалам справи і не викликає
сумнівів у його правильності.

Твердження позивачки про протилежне
ґрунтується на її довільному та
вибірковому тлумаченні у свою користь
окремих положень акту експертизи без
системного аналізу усіх матеріалів
справи, тому висновків експертизи не
спростовують.

Судом встановлено, що спадкоємець за
заповітом від 14.07.2011р. ОСОБА_5
здійснював догляд за спадкоємцем за
згодою останнього до дня його смерті,
що підтверджує позивачка, і рідна
донька спадкодавця ОСОБА_4 не оспорює
заповіт батька в користь ОСОБА_5

Враховуючи, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон,
який поширюється на зазначені
правовідносини, а доводи апеляційної
скарги та зміст оскаржуваного рішення
також не дають підстав для висновку про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 06 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20-ти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуючий: _______________ Мусіна
Т.Г.

Судді: _______________
Бермес І.В.

_______________
Савуляк Р.В.