Справа № 1323/5997/12
Головуючий у 1 інстанції: Бучківський
Провадження № 22-ц/783/117/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.,

суддів:
Монастирецького Д.І., Тропак О.В.,

секретаря:
Дідуся О.Р.,

з участю:
представника банку Жука Р.С., ОСОБА_3,

ОСОБА_4 і його
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 на рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 28 травня 2013 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк Форум" до ОСОБА_8,
ОСОБА_3 про стягнення коштів за рахунок
звернення стягнення на предмет іпотеки
та за позовом третіх осіб з
самостійними вимогами ОСОБА_6 в
інтересах малолітньої ОСОБА_9, ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 до
Публічного акціонерного товариства
"Банк Форум", ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа
опікунська рада Стрийської міської
ради про визнання кредитного та
іпотечного договору недійсними, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 28 травня 2013
року позов ПАТ «Банк Форум» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» заборгованість за
кредитним договором в розмірі 65 719,68
доларів США та штрафні санкції за
порушення умов кредитного договору в
розмірі 19 558,67 грн.

Ухвалено в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_8 перед ПАТ «Банк
Форум» за кредитним договором від
11.08.2008 року в розмірі 65 719,68 доларів США
та штрафних санкцій за порушення умов
кредитного договору в розмірі 19 558,67
грн. на підставі договору іпотеки від
11.08.2008 року звернути стягнення на
предмет іпотеки - житлову квартиру
(будинок) АДРЕСА_1, що складається з
чотирьох житлових кімнат площею 56,1
кв.м. та кухні, загальною площею 129,1 кв.м.
та належить іпотекодавцям: ОСОБА_8 - 2/3
частини квартири та ОСОБА_3 - 1/3 частини
квартири шляхом проведення прилюдних
торгів даної квартири, зазначивши, що
початкова ціна предмета іпотеки для
його подальшої реалізації
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності, незалежним
експертом на стадії оцінки майна в
процесі виконавчого провадження з
виконання рішення суду.

В задоволенні позовних вимог третіх
осіб з самостійними вимогами ОСОБА_6 в
інтересах малолітньої ОСОБА_9, ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 до
ПАТ «Банк Форум», ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя
особа опікунська рада Стрийської
міської ради про визнання кредитного
та іпотечного договору недійсним
відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_3 на
користь ПАТ «Банк Форум» судовий збір в
розмірі 3219,00 грн.

Рішення суду оскаржили представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Зазначають, що в судовому засіданні
підтвердились обставини постійного
проживання неповнолітнього ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою квартири, а
також наявність реєстрації
неповнолітнього ОСОБА_10 у квартирі на
час укладення кредитного та іпотечного
договорів у зв'язку з чим діти мали
право користуватися житлом. Вказують,
що суд послався на норми матеріального
права, які захищають житлові права
дітей на квартиру, але реально їх не
застосував. Вважають, що є всі підстави
для відмови у наданні дозволу на
вчинення іпотечного договору, а також
про те, що п.2.1.8 іпотечного договору
укладено з порушенням житлових прав
дітей на квартиру, оскільки
необхідного попереднього дозволу
органу опіки та піклування при
укладенні іпотечного договору
одержано не було, відповідний
кредитний та іпотечний договори є
недійсними.

Відповідачка ОСОБА_8, треті особи
ОСОБА_6, опікунська рада Стрийської
міської ради належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, що стверджується наявними у
справі рекомендованими повідомленнями
про вручення поштового відправлення.
ОСОБА_6 направив клопотання про розгляд
справи за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Згідно з ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом установлено, що 11 серпня 2008 року
між Акціонерним комерційним банком
«Форум» в особі Львівської філії,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Банк Форум»
(далі Банк) та ОСОБА_12 було укладено
кредитний договір № 0041/08/6.10-ZNv,
відповідно до якого остання отримала
кредит в розмірі 48000,00 доларів США зі
сплатою за користування кредитом 13,5%
річних з кінцевим строком повернення 10
серпня 2018 року.

11 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_8,
ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за
умовами якого останні, на забезпечення
виконання позичальником зобов'язань за
вказаним кредитним договором, передали
належними їм частками в іпотеку Банку
житлову квартиру у будинку АДРЕСА_1.

Проте, як підтверджено зібраними та
дослідженими матеріалами справи,
ОСОБА_8 не виконала своїх зобов'язань за
кредитним договором, а саме не
дотримувалася зобов'язань перед банком
щодо повернення кредитів та
нарахованих відсотків відповідно до
графіків погашення кредиту, чим
порушила умови зазначеного договору та
норми чинного законодавства. На вимогу
Банку щодо погашення заборгованості,
ОСОБА_8 належним чином не відреагувала,
заборгованість добровільно не
повернула.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа є винуватою, якщо вона доведе, що
вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Нормами ст. 1050 ЦК України передбачено,
що в разі, якщо позичальник своєчасно
не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 цього Кодексу
незалежно він сплати процентів,
належних йому згідно з вимогами ст. 1048
ЦК України.

Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК.

Отже, за змістом викладених вище норм
закону звернення до суду з вимогою про
дострокове повернення всіх сум за
кредитним договором у зв'язку з
порушенням умов договору не означає
односторонньої відмови від договору, а
є наслідком невиконання чи неналежного
виконання боржником своїх договірних
зобов'язань. Це є спосіб
цивільно-правової відповідальності
боржника.

Частиною першою статті 554 ЦК України
визначено, що в разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

Відповідно до частини 1,2,4 ст.543 ЦК
України у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Кредитор, який
одержав виконання обов'язку не в
повному обсязі від одного із
солідарних боржників, має право
вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі. Виконання
солідарного обов'язку в повному обсязі
одним із боржників припиняє обов'язок
решти солідарних боржників перед
кредитором.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - це вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що за рахунок предмету
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
іпотеку», у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Частиною третьою цієї статті
встановлено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки задоволення вимог
іпотекодержателя.

у пунктах 37,38 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року роз'яснено, що невиконання вимог
частини першої статті 35 Закону України
«Про іпотеку» про надіслання
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмової
вимоги про усунення порушення
зобов'язання не є перешкодою для
реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (частина третя статті 33 цього
закону), оскільки іпотекодавець у
судовому засіданні має можливість
заперечувати проти вимог
іпотекодержателя, що відповідає
положенням статті 124 Конституції
України. У випадку, якщо
іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»)
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до ст. 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про
іпотеку», у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються і спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
публічних торгів або із застосуванням
процедури продажу, встановленого ч.1
ст.38 цього Закону, яка передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
Названі та інші повноваження, надані
іпотекодержателю іпотекодавцем на
здійснення дій з продажу предмету
іпотеки від імені іпотекодавця
будь-якій особі - покупцеві у разі
порушення основного зобов'язання,
містяться у договорі іпотеки,
укладеному між відповідачем та
позивачем у розділі, що містить
застереження про задоволенні вимог
іпотекодержателя.

За ст.. 41 Закону України «Про іпотеку»
реалізація предмета іпотеки на який
звертається стягнення за рішенням суду
або за виконавчим написом нотаріуса
проводиться, якщо інше не передбачено
рішенням суду, шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження», з дотриманням вимог
цього Закону.

Частиною 6 ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що ціна продажу
предмета іпотеки встановлюється за
згодою між іпотекодавцем і
іпотекодержателем або на підставі
оцінки майна суб'єктом оціночної
діяльності, на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до ст.ст. 62, 58 Закону України
«Про виконавче провадження» для оцінки
нерухомого майна державний виконавець
залучає суб'єкта оціночної діяльності.

Ураховуючи вищенаведене, районний суд
підставно задовольнив позовні вимоги
Банку.

Згідно з чинною на час виникнення
спірних правовідносин ч.1 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно з положеннями частин 1,3 ст.215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Установлено, що на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом
виданого 17 квітня 2006 року Стрийською
державною нотаріальною конторою і
зареєстрованого належним чином, ОСОБА_8
належиться 1/3 частина спірної квартири.
На підставі свідоцтва про право
власності від 30 червня 1993 року виданого
Стрийською районною в м.Стрий
державною адміністрацією ОСОБА_8 і
ОСОБА_13 належиться кожній по 1/3
зазначеної квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_8 на час укладення кредитного
договору перебувала у шлюбі з ОСОБА_4,
Банком отримано згоду чоловіка
позичальниці, на отримання його
дружиною кредитних коштів, що останній
в судовому засіданні не заперечував.

Згідно з п.2.8 анкети позичальника (а.с.
74-77), яка була заповнена особисто
ОСОБА_8, не містить відомостей про
наявність малолітніх дітей, які
знаходяться на їхньому утриманні.

Зокрема, згідно п.6.1.1 Кредитного
договору, ОСОБА_8 стверджує, що має
право на укладення зазначеного
договору і виконання своїх зобов'язань
по ньому, відсутні будь-які обставини,
що обмежують її право укласти і
виконати Кредитний договір.

Згідно з п.7.2 Кредитного договору,
сторони договору зафіксували свою
згоду з тим, що ними узгоджені усі
істотні умови і зобов'язуються надалі
ніяких претензій одна до одної з цього
приводу не мати. Договір відображає
повне розуміння сторонами його
предмету та інших питань. Зокрема,
ОСОБА_12 під час видачі кредиту
ознайомлена щодо кримінальної
відповідальності про шахрайські дії.

У пункті 2.1.8 іпотечного договору ОСОБА_8
і ОСОБА_3 засвідчили, що на момент його
укладення у спірному жилому приміщенні
зареєстрованих і таких, що мають право
користування ним, дітей немає.

Відповідно до ст.3 Конвенції «Про права
дитини», схваленої резолюцією 44-сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20
листопада 1980 року, ратифікованої
Постановою Верховної Ради України від
27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень статей 141 та 160
СК України місце проживання
неповнолітньої дитини реєструється за
місцем проживання одного з батьків, за
згодою обох батьків, які мають рівні
права та обов'язки щодо дитини .

Частиною 6 статті 203 ЦК України
визначено, що правочин, який вчинюється
батьками (усиновлючами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно із ч. 3 ст.17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки та піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятись
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватись від
імені дитини порукою видавати
зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст. 18 зазначеного
Закону органи опіки та піклування
зобов'язані здійснювати контроль за
додержанням батьками або особами, які
їх замінюють, майнових та житлових прав
дітей при відчуженні жилих приміщень
та купівлі нового житла, а діти - члени
сім»ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

За змістом ч.ч. 2,4 ст.12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних і безпритульних дітей»
неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування. Посадові
особи органів опіки та піклування
несуть персональну відповідальність
за захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомості, яке належить дітям.

Зазначені вимоги закону стосуються
укладення угод щодо майна, яке є
власністю малолітньої чи
неповнолітньої дитини або право на яке
мають діти.

Отже, одним із правочинів, які не можуть
вчиняти батьки або особи, які їх
замінюють, без дозволу органів опіки та
піклування, відповідно до ст. 177 СК
України, ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» та ч.3
ст.17 Закону України «Про охорону
дитинства» є відмова від майнових прав
дитини, до яких відноситься право
користування жилим приміщенням.

Ураховуючи наведене суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
жодні права неповнолітніх ОСОБА_10 і
ОСОБА_3 на час укладення договору
іпотеки не були порушені і для
укладення такого договору дозвіл
органу опіки і піклування законом не
вимагався та при посвідченні його
нотаріусом не допущено порушень
чинного законодавства. Відтак, відмову
у зазначених вимогах судова колегія
визнає правомірною.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини у справі, подані
сторонами докази та правильно визначив
характер спірних правовідносин,
рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам та вимогам
ст.ст. 212, 214 ЦПК України.

Апелянтом не подано належних та
допустимих доказів для спростування
рішення суду першої інстанції, які б
мали доказове значення та
заслуговували на увагу, чи порушень
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 28 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Монастирецький Д.І.

Тропак О.В.