АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/557/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 645/1407/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю.,

Кірсанової Л.І.,

при секретарі - Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 25 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи - Відділ громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВСУ в
Харківській області, Служба у справах
дітей Фрунзенського району м. Харкова
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
виселення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним
позовом посилаючись на те, що він є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 22 грудня
2008 року. Після придбання квартири
дізнався, що відповідач, яка в минулому
була власником цієї квартири
зареєстрована в ній що спричиняє йому
перешкоди в користуванні та
розпорядженні квартирою. Після
уточнення позовних вимог остаточно
просив визнати ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1, шляхом зняття її з
реєстраційного обліку в зазначеній
квартирі, виселити її з квартири без
надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 25 листопада 2013 року
визнано ОСОБА_2, такою, що втратила
право користування жилим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1, шляхом зняття з
реєстраційного обліку в вищевказаній
квартирі, у відділі громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України в
Харківській області. Вирішено виселити
ОСОБА_2 з усіма проживаючими з нею
особами з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати вказане рішення суду,
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин
справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм права. Вказує, що ОСОБА_3 не
зазначив у позовній заяві які саме
перешкоди існують у реалізації його
права власності на квартиру та не
довів, що ці перешкоди створені саме
нею. Зазначає, що з моменту придбання
квартири у 2008 році він не вчиняв жодних
дій, спрямованих на реалізацію його
права власності. Вказує, що судом
першої інстанції не враховано, що з нею
у спірній квартирі проживає малолітня
донька, яка залишається без житла, тому
рішення суду є незаконним. Звертає
увагу, що судове засідання суду першої
інстанції пройшло без її участі,
оскільки вона не була належним чином
повідомлена про час та місце розгляду
справи.

У відповідності до статті 303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, що з'явились,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
22 грудня 2008 року, укладеному між ним та
ОСОБА_5 та посвідченому нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 належить квартира
АДРЕСА_1 Право власності зареєстроване
у встановленому законом порядку.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та
проживає ОСОБА_2 з малолітньою донькою
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 наполягає на тому, що вона була
власником квартири АДРЕСА_1. Внаслідок
шахрайських дій з боку ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_11 вона залишилась без
квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 в іншому цивільному провадженні
зверталась до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_3 про визнання недійсними
договорів іпотеки та купівлі-продажу.
Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 27 листопада 2012 року у
задоволенні такого позову було
відмовлено.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України. Перелік
можливих способів захисту міститься в
ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України суд,
встановивши фактичні обставини справи,
для вирішення спору повинен
застосовувати правову норму, яка
регулює виниклі правовідносин.

Підстави для визнання особи такою що
втратила право користування житловим
приміщенням визначені в ст. ст. 72, 107 ЖК
України, ст. 405 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм
та матеріалів справи свідчить про те,
що право ОСОБА_2 користуватися житлом є
похідним від її права власності.
Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження житла,
закон не передбачив при цьому
збереження колишнім власником та
членами його сім*ї права користування
житлом.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Після відчуження житла відповідач не
набула права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61,
64 ЖК України). Таким чином, з
припиненням права власності особи на
жиле приміщення вона втрачає право
користування цим приміщенням і
підлягає виселенню за позовом нового
власника. При цьому, припинення права
відповідача користуватися спірною
квартирою, за встановлених обставин,
визначено законом і ухвалення з цього
приводу окремого судового рішення про
визнання таким що втратив права
користування є зайвим.

Отже, у зв'язку з відсутністю
договірних відносин з власником
квартири та припиненням права
власності відповідача на спірну
квартиру, право ОСОБА_2 користуватися
квартирою припинено.

Позивач наполягає, що не має можливості
користуватися та розпорядитися своєю
квартирою, яка належить йому на
законній підставі, оскільки в квартирі
проживає та зареєстрована ОСОБА_2

За таких обставин, право власності
позивача підлягає захисту, вимоги про
виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення із зняттям з реєстраційного
обліку за цією адресою підлягають
задоволенню із наведених вище підстав.

Суд першої інстанції помилково вирішив
питання про виселення інших осіб, що
проживають з ОСОБА_2, оскільки таких
позовних вимог заявлено не було, коло
інших осіб, що підлягають виселенню не
визначено.

ОСОБА_2 вказує, що судом не враховано, що
з нею у спірній квартирі проживає
малолітня донька, яка залишається без
житла, однак рішення суду про виселення
та зняття з реєстрації дитини судом не
ухвалюється, оскільки про це позовних
вимог не заявлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 307 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне змінити рішення
суду першої інстанції, підставою для
чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія
судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 25 листопада 2013 року
змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення із
зняттям з реєстраційного обліку за
цією адресою у відділі громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України в
Харківській області.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -