АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/194/14
Головуючий в I інстанції -
Справа № 185/7740/13
Доповідач - Городнича В.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.

суддів -
Лаченкової О.В., Григорченка Е.І.

при секретарі - Косенко
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 08 квітня 2013 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до
ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що відповідно до укладеного
договору від 11.12.2007 року ОСОБА_2 отримав
кредит у розмірі 152 000 грн. зі сплатою 16%
річних. Того ж дня був укладений
договір поруки, згідно якого ОСОБА_1
зобов'язалася перед позивачем
відповідати у повному обсязі за
своєчасне і повне виконання ОСОБА_2
зобов'язань за кредитним договором.
ОСОБА_2 не виконав належним чином умов
договору і згідно уточнених позовних
вимог станом на 10 січня 2013 року має
заборгованість по сплаті пені за
несвоєчасне погашення кредиту та
відсотків у сумі 116 505 грн. 85 коп.

Враховуючи вищезазначене, позивач
просив стягнути солідарно з
відповідачів названу суму
заборгованості, а також судові витрати
у сумі 1441 грн. 09 коп.

Заочним рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 08 квітня 2013 року позовні
вимоги позивача задоволені частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» заборгованість по сплаті пені
за несвоєчасне погашення кредиту та
відсотків за кредитним договором №
004/07-МК17 від 11.12.2007 року в сумі 100 000 грн.
Вирішено питання щодо судових витрат. В
іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду в
частині стягнення з неї заборгованості
за кредитним договором та постановити
нове рішення, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
в оскаржуваній частині з наступних
підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої
інстанції керувався положеннями ст.
526,527,530 ЦК України, а також виходив з
наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
укладеного договору № 004/07-МК17 від
11.12.2007 року (а.с. 6-8) ОСОБА_2 отримав
кредит у розмірі 152 000 грн. з оплатою за
процентною ставкою 16% річних.

Пунктом 6.1 цього договору передбачено
сплату пені за прострочення повернення
кредитних ресурсів та/або сплати
процентів з розрахунку 1% від
простроченої суми за кожний день
прострочення.

Строк виконання зобов'язань за даним
кредитним договором - 10 грудня 2012 року
(п. 3.2 договору).

11 грудня 2007 року був укладений договір
поруки (а.с. 21-22), згідно якого
поручитель ОСОБА_1 зобов'язалася перед
позивачем відповідати у повному обсязі
за своєчасне і повне виконання
боржником ОСОБА_2 зобов'язань за
кредитним договором від 11 грудня 2007
року.

В зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_2 своїх обов'язків за даним
договором станом на 10 січня 2013 року
заборгованість по сплаті пені за
несвоєчасне погашення кредиту та
відсотків за кредитним договором
складає 116 505 грн. 85 коп.

Заборгованість за кредитом та
відсотками відсутня.

Застосовуючи положення ст. 551 ЦК
України, суд першої інстанції зменшив
розмір пені за кредитним договором від
11 грудня 2007 року до 100 000 грн., зважаючи
на те, що на день розгляду справи
заборгованість за кредитом та
відсотками погашена у повному обсязі,
відповідач ОСОБА_2 має хронічні
захворювання, що підтверджується
медичними документами (а.с. 89,106).

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов до висновку про
часткове задоволення позовних вимог та
в солідарному порядку стягнув з
відповідачів заборгованість за
кредитним договором.

Однак повністю з такими висновками
суду погодитися не можна з наступних
підстав.

ОСОБА_1 в своїй скарзі на те, що Банк з
травня 2008 року нараховував відсотки по
кредитному договору не за ставкою 16 %
річних у відповідності з умовами
договору, а за підвищеною процентною
ставкою, при цьому не погоджено вказане
підвищення з поручителем.

Дійсно з матеріалів справи вбачається,
що згідно умов кредитного договору та
договору поруки від 11 грудня 2007 року
позивачем було надано ОСОБА_2 кредитні
кошти в сумі 152 000 грн. з оплатою за
процентною ставкою 16% річних. 24.04.2008
року ОСОБА_2 було направлено лист(про
повідомлення про зміну процентної
ставки) за вих. №20-027/192 від 24.04.2008 року,
що підтверджується копією фіскального
чеку за №6149 від 24.04.2008 року.
Позичальника повідомлено про зміну
процентної ставки до 19,5 % річних та
укладено Додаткову угоду №1 до
кредитного договору від 11.12.2007 року.

При цьому матеріали справи не містять
жодного доказу на підтвердження того
факту, що ОСОБА_1, як поручитель,
надавала згоду на таку зміну.

Відсутність згоди поручителя на
підвищення процентної ставки позивач
вважає правомірним та пов'язує з п.2.2
договору поруки від 11.12.2007 року, згідно
якого поручитель відповідає перед
кредитором в тому ж обсязі, що й
боржник, у тому числі по основному
боргу, сплаті щомісячних процентів і
підвищених процентів, сплати неустойки
по основному боргу та процентам.
Пунктом 4.6 кредитного договору від
11.12.2007 року зазначено, що у випаду зміни
вартості кредитних ресурсів на ринку
позичкового капіталу чи інших
показників, що характеризують
кон'юнктуру фінансових ринків,
процентна ставка за користування
кредитними ресурсами підлягає зміні на
вимогу банку. Одночасно п. 1.3 договору
поруки поручитель ОСОБА_1 свідчить, що
вона ознайомлена із кредитним
договором та погоджується з його
умовами.

З урахуванням вищевикладеного, той
факт, що ОСОБА_1, як поручитель, не була
повідомлена та не надавала згоду на
підвищення процентної ставки визнав і
представник банку в суді апеляційної
інстанції.

Проте такі доводи банку не ґрунтуються
на вимогах закону, оскільки згідно п.1
ст.559 ЦК України порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, а також у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи,
договором поруки від 11.12.2007 року не
передбачено, зокрема, можливість зміни
розміру процентів за основним
зобов'язанням і строків їх виплати тощо
без додаткового повідомлення
поручителя. Тому посилання банку на
вищевказані пункти кредитного
договору та договору поруки не
свідчать про правомірність дій банку.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
апеляційної скарги є суттєвими, у
зв'язку з чим вона підлягає
задоволенню, а рішення суду в
оскаржуваній частині скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог про
солідарне стягнення заборгованості за
кредитним договором з ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 08 квітня 2013 року в частині
солідарного стягнення заборгованості
за кредитним договором з ОСОБА_1 -
скасувати.

Відмовити Публічному акціонерному
товариству "Банк "Фінанси та Кредит" в
задоволенні його позовних вимог до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

В іншій частині рішення суду - залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: