Справа №2-4109/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2014 року
м. Житомир

Богунський районний суд
м. Житомира в складі:

Головуючого-судді
Болейко А.П.

при секретарі -
Слончак А.С.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Житомира
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Житомирський
військовий лісгосп», третя особа
ОСОБА_2, про скасування наказу про
звільнення та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому з урахуванням уточнення позовних
вимог просив визнати незаконним накази
№ 90-к від 18.09.2012 року, № 1-к від 08.01.2013
року про звільнення з роботи та
поновлення на роботі на посаді
лісничого Корбутівського військового
лісгоспу.

При цьому посилається на те, що у
відповідності до наказу № 13 від 11.10.2011
року він займав посаду лісничого
Корбутівського військового лісництва
Державного підприємства «Житомирський
військовий лісгосп». 18.09.2012 року
позивач звернувся з заявою до
адміністрації ДП «Житомирський
військовий лісгосп» про надання
щорічної відпустки та з проханням
звільнити його в останній день
відпустки. Згідно з наказом № 134-т від
18.09.2011 року строк відпустки за період
роботи з 10.08.2010 року по 09.08.2012 року склав
період з 19.09.2012 року по 13.11.2012 року. У
період відпустки, в процесі аналізу
фінансового становища родини, позивач
вирішив не покидати роботи, про що в
усному порядку повідомив директора
23.09.012 року. Наступного дня 24.09.2012 року
позивача викликали на роботу, де
вручили наказ № 90-к, датований ще 18.09.2012
року, згідно якого його звільнено із
посади в останній день відпустки -13.11.2012
року. Ознайомившись з даним наказом,
позивач написав заяву, в якій повідомив
про своє небажання звільнятися. Однак,
04.10.2012 року позивачем отримано
відповідь про відмову у відкликанні та
визнанні недійсною заяви про
звільнення. Оскаржені накази
відповідача вважає виданими з невірною
формуліровкою його звільнення у звязку
з тим, що він не давав згоди на його
звільнення та не давав згоди на своє
звільнення "за згодою сторін"і тому
вважає їх незаконними.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав повністю з
підстав зазначених в позові, просив їх
задовольнити. Зазначив, що заяву від
24.07.2012 року він писав. В 2010 році він вже
був звільнений з роботи, але суд
поновив його на роботі.

Представник відповідача Кулик
Т.Б. в судовому засіданні позовні
вимоги не визнала. Вказала, що 24.07.2012
року позивач не заперечував, що писав
заяву на роботі. 08.01.2013 року позивач
передав матеріальні цінності і не
виходив на роботу з 30.12.2012 року по 08.01.2013
року. 28.02.2013 року видано ще один наказ
відповідачем про внесення змін. Згідно
з ст. 60 ЦПК України, позивачем не
наведено доказів для задоволення
позову.

Представник відповідача
Артеменко А.В. в судовому засіданні
просила в позові відмовити.

3-я особа ОСОБА_2 надав суду заяву
про розгляд справи у його відсутності.
Позов підтримує.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази по справі, оцінюючи їх за своїм
внутрішнім переконанням, з урахуванням
меж заявлених позовних вимог, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення виходячи з
наступного.

Із встановлених обставин між сторонами
по справі випливають трудові
правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у
відповідності до наказу №13 від 11.10.2011
року працював в ДП «Житомирський
військовий лісгосп» лісничим
Корбутівського лісництва.

24.07.2012 р. він звернувся до директора
підприємства із заявою про надання
йому чергової відпустки з 1.08.2012 р. з
наступним звільненням із займаної
посади за згодою сторін в останній день
відпустки. Однак, в зв'язку з виробничою
необхідністю та за згодою ОСОБА_1, ця
заява не розглядалась.

18.09.2012 р. ОСОБА_1 вдруге склав заяву про
надання відпустки та звільнення в
останній її день, на підставі якої в цей
же день були прийняті накази № 134-т про
відпустку до 13.11.2012 р. та № 90-к про
наступне звільнення ОСОБА_1 з 13.11.2012 р.

Оскільки питання із звільненням ОСОБА_1
станом на 18.09.2012 р. було вирішене, 19.09.2012
р. підприємство звернулось в Державну
екологічну інспекцію у Житомирській
області із листом № 393, в якому йшлося
про перевод працівника інспекції
ОСОБА_2 на посаду лісничого.

24.09.2012 р. підприємством був виданий
наказ № 91-к, яким ОСОБА_2 був прийнятий
виконуючим обов'язки лісничого
Корбутівського лісництва на період
відпустки ОСОБА_1 до 13.11.2012 р., а з 14.11.2012
р. - лісничим вказаного лісництва.

В подальшому, в зв'язку з хворобою
ОСОБА_1 і наданням останнім лікарняних
листків, відкликання з відпустки в
зв'язку з виробничою необхідністю, його
відпустка продовжувалась, а день
звільнення переносився:

наказом № 150-т від 30.10.2012 р. відпустка
ОСОБА_1 продовжена по 23.11.12 р.;

наказом № 101 -к від 30.10.2012 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 23.11.2012 р.;

наказом № 105 - к від 12.11.2012 р. ОСОБА_1
надана невикористана частина
відпустки тривалістю 10 календарних
днів з 24.11.2012 р. та встановлена дата
звільнення 03.12.2012 р.;

наказом № 108-к від 13.11.2012 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 04.12.2012р.;

наказом № 165-т від 29.11.2012 р. відпустка
ОСОБА_1 продовжена по 14.12.12 р.;

наказом № 109-к від 29.11.2012 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 14.12.2012 р.;

наказом № 171-т від 14.12.2012 р. відпустка
ОСОБА_1 продовжена по 17.12.12 р.;

наказом № 116-к від 14.12.2012 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 17.12.2012 р.;

наказом № 175-т від 20.12.2012 р. відпустка
ОСОБА_1 продовжена по 20.12.12 р.;

наказом № 117 - к від 20.12.2012 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 20.12.2012 р.;

наказом № 120 - к від 29.12.2012 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 02.01.13 р.;

наказом N° 1- к від 08.01.2013 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 08.01.2013 р.;

наказом N2 11-к від 28.02.2013 р. датою
звільнення ОСОБА_1 є 30.12.2012 р.

ОСОБА_1 просить суд визнати незаконними
накази № 90-к від 18.09.2012 р. та №1-к від
08.01.2013 р. і поновити його на роботі.
Мотивує вимоги тим, що після виходу у
відпустку вирішив не звільнятись,
письмово повідомив про це керівництво
підприємства. Також вважає, що на його
посаду незаконно було переведено
іншого працівника - ОСОБА_2

Вимоги позивача суд вважає
безпідставними та такими, що
суперечать чинному законодавству.

Встановлено, що 24.07.2012 р. ОСОБА_1
звернувся до директора підприємства із
заявою про надання йому чергової
відпустки з 1.08.2012 р. з наступним
звільненням із займаної посади за
згодою сторін в останній день
відпустки. Проте в зв'язку з виробничою
необхідністю та за згодою ОСОБА_1, ця
заява не розглядалась, а була
задоволена його повторна заява від
18.09.2012 р. наказами N° 134-т про відпустку
до 13.11.2012 р. та № 90-к про наступне
звільнення з 13.11.2012 р.

Посилання позивача на той факт, що
підставу звільнення - за згодою сторін
він вказав під тиском не може бути
взяте до уваги, оскільки відповідно до
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Разом з тим,
цю обставину позивач не довів
належними та допустимими доказами
згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Пояснення
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд не може взяти за
основу, оскільки відповідно до ст.ст.63,
180 ЦПК України свідки допитуються
безпосередньо в судовому засіданні.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 р. № 9 з наступними змінами та
доповненнями, при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п.1
ст.36 КЗпП ( за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді на це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

На відміну від звільнення за власним
бажанням (ініціативою) працівника, при
припиненні трудового договору за
угодою сторін можливості відкликання
працівником своєї заяви не
передбачено.

Інші доводи позивача та
документи, які містяться в матеріалах
справи не дають підстав для
задоволення позову.

Крім того, посилання позивача на те,
що територіальною інспекцією з питань
праці у Житомирській області за
результатами їх перевірки листом від
25.01.2013 року за № 238 було встановлено, що
йому не оплачено день його звільнення
08.01.2013 року не може бути підставою для
поновлення на роботі. Позивачем може
бути заявлено вимогу про стягнення
заробітної плати за цей день. Оскільки
така вимога не заявлялась позивачем, то
суд її і не розглядав.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_1 про визнання незаконними
оспорених наказів відповідача та
поновлення на роботі за
безпідставністю.

В свою чергу, відповідно ст. 88 ЦПК
України стягнення судових витрат з
відповідача задоволенню не підлягає у
зв`язку з відмовою позивачу в
задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 15, 60, 212-215, 218, 294 ЦПК України,
п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.1992 року "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" із змінами та доповненнями, суд,
-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Житомирський військовий
лісгосп», третя особа ОСОБА_2, про
визнання незаконними наказів №90-к від
18.09.2012 року, №1-к від 08.01.2013 року,
поновлення на роботі на посаді
лісничого Корбутівського військового
лісгоспу та стягнення з відповідача
судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене
до апеляційного суду Житомирської
області через Богунський районний суд
міста Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя: