АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/1557/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/388/14
Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О.
Доповідач Омельченко Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Бондаревської С.М., Триголова
В.М.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

Відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Комсомольського
міського суду Полтавської області від
01 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання права на спільну
сумісну власність та стягнення
моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача
Апеляційного суду Омельченко Л.М.,

В С Т А Н
О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним вище позовом.

Позивач посилався на те, що він разом
зі своєю дружиною та двома дітьми-
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали у квартирі
АДРЕСА_1. Зазначена квартира була
приватизована всіма членами сім»ї у
рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина,
після смерті якої 1/2 частину даного
житла успадкувала ОСОБА_3

У червні 2010 року сторони вирішили
продати вищевказану квартиру для
придбання двох квартир - для нього та
ОСОБА_4

14.06.2010 р. він уклав попередній договір
про купівлю - продаж квартири АДРЕСА_2,
сплативши за неї аванс у сумі 8000 грн. 00
коп. Але в кінці червня позивач
потрапив до лікарні, і його дочки
самостійно продали належну їм на праві
спільної часткової власності квартиру
АДРЕСА_1 та купили 2 однокімнатні
квартири, в т.ч. й АДРЕСА_2. Він лише
підписав необхідні документи.

Через деякий час у КЖЕП № 1 позивач
дізнався про те, що власником квартири
АДРЕСА_2 є ОСОБА_4, а його вона
зареєструвала за даною адресою в
якості квартиранта.

Посилаючись на те, що спірне житло
придбане за спільні кошти сторін,
позивач просив визнати право спільної
сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2
за ним та ОСОБА_4, а також стягнути на
його користь з відповідачів моральну
шкоду у сумі 20000 грн.00 коп. та витрати за
надання юридичної допомоги.

У жовтні ОСОБА_1 уточнив свої позовні
вимоги і прохав суд визнати право
спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_4 у
рівних частках, а також стягнути на
його користь з відповідачів моральну
шкоду у розмірі 20000 грн.00 коп., а саме: по
10000 грн.00 коп. з кожної та витрати за
надання юридичної допомоги в розмірі
1350 грн.00 коп., тобто по 675 грн.00 коп. з
кожної.

Рішенням Комсомольського міського
суду Полтавської області від 01
листопада 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення місцевого суду скасувати і
постановити нове, яким позов
задовольнити. Вважає, що рішення
винесено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно п.п.3,4 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Місцевим судом правильно встановлено і
це вбачається з матеріалів справи, що
сторони по справі були співвласниками
квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_1 та ОСОБА_4
належало на праві власності по ?
частині даного житла, а ОСОБА_3 - ?
частина.

Також правильно з»ясовано, що 14.06.2010
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було
укладено попередній договір, за яким
позивач зобов'язався у строк до п»ятого
липня 2010 року купити квартиру АДРЕСА_2.
На підтвердження цих намірів ОСОБА_1
передав, а ОСОБА_7 отримав аванс у сумі 8
000 грн (а.с.8).

Згідно довідки Комсомольської міської
лікарні від 27.06.2011 року, позивач ОСОБА_1
перебував на стаціонарному лікуванні у
травматологічному відділенні в період
з 29.06.2010 року по 09.07.2010 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 7.07.2009 року, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
продали належні їм частки, а ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 купили в рівних
частках по ? квартиру АДРЕСА_1 (а.с.41). У
цей же день відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 оформили договори
купівлі-продажу однокімнатних квартир
кожна, а саме: ОСОБА_4 - на квартиру
АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 - на квартиру АДРЕСА_3.

Згідно довідки КЖЕП № 1 від 14.06.2011р.
ОСОБА_1зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2 в якості наймача, а власником
квартири є ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання права на спільну
сумісну власність, місцевий суд
виходив з того, що позивачем не було
доведено та не надано відповідних
доказів на підтвердження того факту, що
він приймав участь у придбанні спірної
квартири.

Однак, колегія суддів не погоджується з
таким висновком виходячи з наступного.

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна
може пред»явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно п.4 ст.368 ЦК України, майно набуте
в результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів
сім»ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором, укладеним в письмовій
формі.

Аналогічні положення передбачені і ч.1
ст. 175 СК України, а саме: відповідно до
вимог зазначеної статті майно набуте
батьками і дітьми за рахунок їх
спільної праці чи спільних коштів,
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

При постановленні оскаржуваного
рішення місцевим судом не було
враховано того факту, що спірна
квартира АДРЕСА_2 була куплена за
спільні кошти позивача ОСОБА_1 і
відповідача ОСОБА_4, що були отримані
від продажу квартири АДРЕСА_1. Про це
свідчать і договори купівлі-продажу
даних квартир, які фактично були
оформлені в один і той же день та в
одного й того ж нотаріуса
Комсомольського міського
нотаріального округу ОСОБА_12

Крім того, на користь доведеності
участі позивача у придбанні спірної
квартири вказує і наявність
попереднього договору, укладеного між
ОСОБА_13 та ОСОБА_1, згідно умов якого
останній передав ОСОБА_13 8000 грн. як
аванс в рахунок наступного договору
купівлі - продажу цієї ж квартири, яку
не зміг придбати у визначений строк з
причин перебування на стаціонарному
лікуванні у Комсомольській міській
лікарні (а.с.10).

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що факт
укладення договору купівлі-продажу
квартири на ім'я ОСОБА_4 не надає цій
квартирі статус особистої власності
останньої, оскільки вона придбана за
рахунок спільних коштів сторін, а тому
є спільною сумісною власністю.

Разом з цим, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
суду про відмову у стягненні на користь
позивача з відповідачів моральної
шкоди за таких підстав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в іншій спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

За змістом роз'яснень, наданих у п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" суду необхідно в кожній справі
з'ясовувати характер правовідносин
сторін і встановлювати якими правовими
нормами вони регулюються, чи допускає
відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1 не довів факту
заподіяння йому немайнової (моральної)
шкоди відповідачами та з чого він
виходив при вирахуванні її розміру.
Тому місцевий суд дійшов правильного
висновку, що відсутні підстави для
задоволення позовних вимог у цій
частині.

За таких обставин, рішення
Комсомольського міського суду
Полтавської області від 01.11.2013 року
підлягає скасуванню в частині відмови
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнаня права спільної
сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2
та в частині відмови у стягненні витрат
за надання правової допомоги з
ухваленням нового рішення про
задоволення даних позовних вимог. При
цьому судові витрати підлягають
стягненню за правилами ст.88 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307ч.1 п.2, 309ч.1
п.п.3,4, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И
Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Комсомольського міського суду
Полтавської області від 01 листопада 2013
року в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнаня права спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_2 та
стягнення витрат на правову допомогу
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у
рівних частках, як придбану за рахунок
їх спільних коштів.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: суддя (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно: