АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3432/2014
Головуючий у 1 інстанції - Васильченко
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

В складі : головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Слободянюк
С.В.

- ОніщукаМ.І.

при секретарі - Кучер Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 10 грудня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про
встановлення факту розірвання
трудового договору, зобов'язання
видати трудову книжку, стягнення
коштів та відшкодування моральної
шкоди

в с т а
н о в и л а :

У вересні 2012 рокуОСОБА_3 звернулася в
суд із позовом до відповідача про
встановлення факту розірвання
трудового договору, зобов'язання
видати трудову книжку, стягнення
коштів та відшкодування моральної
шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15.07.11
року між нею та відповідачем було
укладено на невизначений строк
трудовий договір, який був
зареєстрований у Подільському
районному центрі зайнятості 15.07.11 року.
За умовам договору вона прийнята на
посаду товарознавця із розміром
заробітної плати 1010 грн., але не нижче
законодавчо встановленого розміру
мінімальної заробітної плати.
Тривалість щорічної оплачуваної
відпустки за договором становить 24
календарні дні.

З 27.09.2011 року по 27.02.2012 року вона
перебувала на лікуванні у Київській
міській туберкульозній лікарні № 1 з
диспансерним відділенням з діагнозом -
туберкульоз. Відповідач, дізнавшись
про її діагноз, запропонувала їй
звільнитися за власним бажанням з
наступним прийняттям на роботу після
одужання, проте вона відмовилась від
такої пропозиції відповідача.

28.02.2012 року вона, прийшовши на роботу,
передала відповідачу листок
непрацездатності від 27.02.2012 року та
повідомила, що вона одужала та готова
приступити до роботи. Проте, відповідач
відмовила їй у допуску до роботи та
повідомила, що допустить до роботи лише
після того, як вона пред'явить довідку
медичної установи де проходила
лікування, про те, що за станом здоров'я
може працювати за спеціальністю та не
становить епідеміологічної небезпеки.

01.03.2012 року вона передала відповідачу
необхідну довідку, проте фактично до
роботи допущена не була. Цього ж дня,
вона звернулася до відповідача із
заявою про звільнення за власним
бажанням з 15.03.12 року, проте зазначена
заява була залишена без реагування, у
зв'язку з чим 06.03.12 року вона повторно
звернулася до відповідача із заявою
про надання чергової відпустки з 13.03.12
року строком на 14 календарних днів та
із заявою про звільнення за власним
бажанням з 27.03.12 року.

20.04.12 року та 11.06.12 року нею також
направлялися за адресою проживання
відповідача та за місцем знаходження
магазину заяви про звільнення, виплату
лікарняних та інших виплат
передбачених трудовим законодавством.

Станом на день розгляду справи
відповідач не видала їй належним чином
оформлену трудову книжку із записом
про звільнення за власним бажанням та
не здійснила виплат щодо матеріального
забезпечення.

З усіма уточненнями просила суд
встановити факт розірвання трудового
договору між нею і відповідачем 15.07.11
року, зобов'язати видати трудову
книжку, стягнути кошти - 139 грн. 75 коп.
допомоги по тимчасовій
непрацездатності за перші п'ять днів
тимчасової непрацездатності; 2878 грн. 85
коп. допомоги по тимчасовій
непрацездатності за період з 30.09.11р. по
27.02.12р., 102 грн., 90 коп. оплату за
вимушений прогул за період з 28.02.12р. по
29.02.12р.; 167 грн., 70 коп. допомоги по
тимчасовій непрацездатності по
догляду за хворою дитиною за період з
01.03.12р. по 12.03.12р.; 3 887 грн., 93 коп. оплати
за вимушений прогул за період з 13.03.12р.
по 26.06.12р.; 846 грн., 24 коп. компенсації за
невикористану відпустку та 2592 грн., 72
коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнені (з
27.06.12р. по 10.09.12р.), а також просила
відшкодувати 30 000 грн. 00 коп. моральної
шкоди.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 10 грудня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт розірвання трудового
договору між працівником і фізичною
особою від 15.07.2011, укладеного між ОСОБА_3
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2,
що зареєстрований у Подільському
районному центрі зайнятості 15.07.2011 за №
, з 26 червня 2012 року за ч. 1 ст. 38
Кодексу законів про працю України.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця
ОСОБА_2 видати ОСОБА_3 належним чином
оформлену трудову книжку.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7123 грн., 33 коп.,
з яких: 102 грн., 90 коп. оплата за
вимушений прогул за період з 28.02.2012 по
29.02.2012; 3 887 грн., 93 коп. оплата за
вимушений прогул за період з 13.03.2012 по
26.06.2012; 539 грн., 78 коп. компенсація за
невикористану відпустку; 2 592 грн., 72 коп.
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені (з 27.06.12 по
10.09.12).

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000 грн. 00 коп.
відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
в сумі 344 грн. 10 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що заяву позивача про
звільнення за власним бажанням було
отримано 13.03.2012 року, й, враховуючи те,
що позивач через 2 тижні після цього на
роботу не вийшла, тому вона в силу
прямої вказівки в законі є звільненою з
27.03.2012 року, проте трудовий договір з
нею не знято з реєстрації, оскільки
позивач уникає цього.

Зауважує, що відповідач та її
представник ОСОБА_4 не приймали від
позивача її трудову книжку на
зберігання, оскільки не мали права
цього робити в силу норм Порядку та
інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників.

Належні позивачу до виплати грошові
кошти відповідач виплатила позивачу 10
червня 2013 року за власною ініціативою,
оскільки після свого звільнення з
27.03.2012 року позивач не з'являлася до неї
з вимогою про виплату нарахованих сум
допомоги по тимчасовій
непрацездатності та відпускних.

У зв'язку з цим не підлягають
задоволенню позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, моральна шкода завдана не
була, оскільки не було допущено
порушення прав позивача й вона не
підлягає відшкодуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.07.11 року між
ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було укладено
трудовий договір на невизначений
строк, який зареєстрований у
Подільському районному центрі
зайнятості 15.07.11 за № , відповідно
до умов якого позивач була прийнята в
ПП «Прага» на посаду товарознавця, з
окладом 1010 грн. на місяць, з тривалістю
щорічної відпустки 24 дні (а.с. 17).

26.11.11 року позивач звернулася до
відповідача із заявою про виплату
лікарняних, оскільки з 27.09.11 року
знаходиться на лікарняному (а.с 18).

Згідно довідки Київської міської
туберкульозної лікарні № 1 ОСОБА_3
перебувала на лікуванні з діагнозом
туберкульоз з 27.09.11 року, а з 01.03.12 року
ОСОБА_3 наданий допуск до роботи (а.с. 73).

Відповідно до консультативного
висновку від 01.03.12 року ОСОБА_3
«работать по специальности продавець
может эпид. опасности не
предоставляет» (а.с. 24).

01.03.12 року позивач звернулася до
відповідача із заявами про надання
чергової відпустки з 01.03.12 року на 14
календарних днів (а.с. 25) та про
звільнення за власним бажанням з 15.03.12
року (а.с. 26). Разом з цим, з 01.03.12 року по
12.03.12 року позивач перебувала на
лікарняному по догляду за дитиною (а.с.
74).

06.03.12 року ОСОБА_3 направила на адресу
ФОП ОСОБА_2 заяви про надання їй
чергової відпустки з 13.03.12 року на 14
календарних днів (а.с. 27) та про
звільнення за власним бажанням з 27.03.12
року (а.с. 28).

03.04.2012 року відповідач звернулася до
Подільської міжрайонної виконавчої
дирекції Київського міського
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності з заявою-розрахунком з
метою отримання фінансування на
загальну суму 2878,85 грн. для надання
матеріального забезпечення ОСОБА_3 за
листками непрацездатності № 109418, №
109085, № 109092, № 109099, № 109485, № 109767.

20.04.2012 року та 11.06.12 року ОСОБА_3
звернулася до відповідача із заявами
про звільнення її за власним бажанням,
виплату лікарняних та інших виплат (а.с.
33, 36).

12.07.2012 року ФОП ОСОБА_2 направила
лист-запрошення, який отримано
позивачем 02.08.2012 року, в якому запросила
позивача до Подільського районного
центру зайнятості на розірвання
трудового договору (а.с. 77, 78, 79,80).

Згідно листа Подільської міжрайонної
виконавчої дирекції від 19.09.12 року ФОП
ОСОБА_2 станом на 18.09.2012 року була подана
одна заява-розрахунок на фінансування
страхувальника для надання
матеріального забезпечення за рахунок
коштів Фонду ОСОБА_3 на суму 2878 грн. 85
коп. Перерахування коштів згідно
поданої заяви-розрахунку було
здійснено 11.04.2012 року (а.с. 72).

Відповідно до інформації Подільського
районного центру зайнятості станом на
22.11.2012 року у Подільському районному
центрі зайнятості зареєстровано
трудовий договір № від 15.07.2011
року між ФОП ОСОБА_2 та найманим
працівником ОСОБА_3 Трудовий договір
реєстрував та підписував за
нотаріальним дорученням ОСОБА_4 (а.с. 81).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом позивач посилалася на те, що
наказ про її звільнення видано не було,
належним чином оформлена трудова
книжка повернута не була, як і не було
сплачено суми належні при звільненні.

Задовольняючи частково позовні вимого
суд першої інстанції підставно виходив
з того, що позовні вимоги є доведеними
та обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Не ґрунтуються на доказах посилання
представника відповідача на те, що
позивач є звільненою з роботи з 27.03.2012
року на підставі заяви про звільнення,
отриманої відповідачем 13.03.2012 року, в
силу прямої вказівки закону з огляду на
таке.

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджується показами свідків
позивач неодноразово зверталася до
відповідача із заявами про звільнення
її за власним бажанням.

Згідно зі ст. 47 КЗпП у разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Відповідно до п. 8 Порядку реєстрації
трудового договору між працівником і
фізичною особою-підприємцем, яка
використовує найману праці, який
затверджений наказом Міністерства
праці та соціальної політики України №
260 від 08.06.2001 р. у разі закінчення строку
трудового договору або припинення його
дії достроково в трудовому договорі
фізична особа-підприємець робить запис
про підстави його припинення з
посиланням на відповідні статті
Кодексу законів про працю України, про
що сторони сповіщають центр
зайнятості, який зареєстрував трудовий
договір.

Проаналізувавши зазначені вище норми
законодавства, суд дійшов вірного
висновку про те, що звільнення
працівника повинно бути оформлено
наказом роботодавця, й наказ повинен
зберігатися у роботодавця та
видаватися працівнику у випадках,
встановлених ст. 47 КЗпП.

Разом з тим, станом на 10.12.2013 року
трудовий договір від 15.07.2011 року
укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
розірваний.

Судом також обґрунтовано зауважено, що
відповідачем не надано доказів, які б
підтверджували факт видачі наказу про
звільнення позивача з роботи з 27.03.2012
року, а також те, що відповідачем в
Трудовий договір був внесений запис
про його припинення.

Враховуючи наведене, судом вірно
задоволено позовну вимогу про
встановлення факту розірвання
трудового договору від 15.07.2011 року за №
з 26.06.2012 року.

Задовольняючи вимогу про зобов'язання
видати трудову книжку суд виходив з її
доведеності виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. Згідно з п. 2.21-1
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, яка
затверджена спільним наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України та
Міністерства соціального захисту
населення України № 58 від 29.07.1993 р.
трудові книжки працівників, які
працюють на умовах трудового договору
у фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи з правом
найму зберігаються безпосередньо у
працівників. Зазначені в абзаці
першому цього пункту фізичні особи
роблять записи до трудових книжок
працівників про прийняття на роботу та
звільнення з роботи відповідно до
укладених з працівниками письмових
трудових договорів, що зареєстровані в
установленому порядку в державній
службі зайнятості. Внесені фізичною
особою до трудових книжок записи
підтверджуються підписом посадової
особи органу державної служби
зайнятості, який зареєстрував трудовий
договір, і засвідчуються його печаткою.

Врахувавши покази свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які
повідомили, що відповідач 16.05.2013 року
перед початком їх допиту в суді через
свого представника ОСОБА_4 повернула їм
їхні трудові книжки, суд прийшов до
висновку про наявність трудової книжки
ОСОБА_3 у відповідача. З таким висновком
суду колегія суддів погоджується в
повному обсязі.

Задовольняючи вимогу про стягнення з
відповідача належних при звільненні
сум суд виходив з наступного.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що
відсторонення працівників від роботи
власником або уповноваженим ним
органом допускається у разі: появи на
роботі в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових
медичних оглядів, навчання,
інструктажу і перевірки знань з
охорони праці та протипожежної
охорони; в інших випадках, передбачених
законодавством.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р.
зазначено, що якщо буде встановлено, що
на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із
власної ініціативи без законних
підстав відсторонив працівника від
роботи із зупиненням виплати
заробітної плати, суд має задовольнити
позов останнього про стягнення у
зв'язку з цим середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу (ст. 235
КЗпП).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що в період з 28.02.2012 року по 29.02.2012 року
включно ОСОБА_3 вчинила вимушений
прогул з вини відповідача, й у період з
28.02.12 року по 29.02.12 року та з 13.03.12 року по
26.08.12 року позивач не мала заробітку з
вини відповідача, оскільки була без
належних на те підстав відстороненою
від роботи.

Проводячи розрахунок належних
позивачу до виплати сум при звільненні,
суд керувався Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та ст.
13 Закону України «Про Державний бюджет
на 2012 рік», згідно якої мінімальна
щомісячна заробітна плата на 2012 рік
встановлена в наступному розмірі: з 1
січня - 1073 грн., з 1 квітня - 1094 грн., з 1
липня - 1102 грн., з 1 жовтня - 1118 грн., з 1
грудня - 1134 грн.

Таким чином, оплата за вимушений прогул
становить за період 28.02.12р. по 29.02.12р.
становить 102 грн., 90 коп. (1073 грн./21
(кількість робочих днів у лютому 2012 р.) х
2 (кількість днів вимушеного прогулу));
за період з 13.03.2012 р. по 26.03.2012 р. - 3 887
грн., 93 коп. (1073 грн. (розмір мінімальної
заробітної плати) /21 (кількість робочих
днів у березні 2012 р.) х 14 (кількість днів
вимушеного прогулу)+1094 грн. (розмір
заробітної плати за квітень 2012 р.)+1094
грн. (розмір заробітної плати за
травень 2012 року)+1094 грн./20 (кількість
робочих днів у місяці) х 18 (кількість
днів вимушеного прогулу).

Частиною 1 статті 83 КЗпП встановлено, що
у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки.

Пунктом 6 Трудового договору
передбачено, що тривалість щорічної
оплачуваної відпустки становить 24
календарні дні.

Враховуючи те, що відповідачем не було
надано суду доказів, які б
підвереджували факт надання відпустки
позивачу, тому відповідач у зв'язку із
звільненням позивача повинен
виплатити йому грошову компенсацію за
23 календарні днів невикористаної
позивачем щорічної відпустки, оскільки
на дату звільнення позивач відпрацював
у відповідача 11 місяців та 11 днів.

Таким чином, компенсація на 23 дні
невикористаної відпустки становить 539
грн. 78 коп.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Враховуючи те, що позивач
неодноразово зверталася до
відповідача з проханням виплати
нараховані їй суми, що підтверджується
листами, які були направлені позивачем,
а також те, що 26.06.2012 р. позивач була
відсутня на роботі у зв'язку з тим, що її
було без належних на те правових
підстав відсторонено від роботи та
позивач у зв'язку з цим не могла в день
звільнення отримати належні їй грошові
кошти, суд приходить до висновку про те,
що компенсація за невикористану
відпустку повинна була бути виплачена
позивачу відповідачем у день
звільнення.

Оскільки відповідач не виплатив
позивачу грошові суми, належні
працівнику при звільнені, відповідач
згідно зі ст. 117 КЗпП України
зобов'язаний сплатити позивачу
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні.

Згідно розрахунку, проведеного судом,
розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнені
позивача за період з 27.06.2012 року по
10.09.2012 року становить 2 592, 72 грн.

Враховуючи те, що наведені судом
розрахунки ґрунтуються на вимогах
закону та обставинах справи,
відповідач свого розрахунку з
обґрунтуванням його правильності та
повноти не надав, тому колегія суддів
погоджується з ними в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про відшкодування моральної шкоди в
розмірі 30000 грн., суд підставно виходив
з засад чинного законодавства, а саме
ст. 237-1 КЗпП України, п. 13 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року № 4,ст. 23 ЦК
України.

Проаналізувавши зазначені вище
положення закону, та врахувавши вимоги
принципів справедливості,
добросовісності та розумності, суд
стягнув з відповідача на користь
позивача 2000 грн. моральної шкоди. З
таким висновком суду погоджується
колегія суддів в повному обсязі.

З наведеного вбачається, що суд дійшов
вірного висновку про часткове
задоволення позовних вимог виходячи з
їх доведеності та обґрунтованості.

Таким чином встановлено, що суд повно
та всебічно з'ясував обставини справи,
дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.Всі ці
доводи були предметом судового
розгляду і суд у своєму рішенні дав
оцінку кожному доводу.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 10 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання
до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: