АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/676/2014
Головуючий у І інстанції
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого
судді Рубан С.М.

суддів
Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі
Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 19 липня 2013 року у
справі за позовом Заступника
Прокурора міста Києва до Київської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
визнання незаконним рішення, визнання
недійсним державних актів на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі- продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення,-

В С Т А Н О В И
Л А :

Рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 17 липня
2013 року позов Заступника Прокурора
міста Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання
незаконним рішення, визнання
недійсним державних актів на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі- продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення -
задоволено.

Визнано незаконним та
скасувано рішення Київської міської
ради від 29.10.2009 року №648/2717 "Про
передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1".

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922787,
зареєстрований 22.12.2009 року Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) за № 07-7-05139.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1 га
(кадастровий номер :90:371:0063),
вартістю 329007,70 гривень, посвідчений
30.12.2009 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за № 18981.

Визнано недійсний виданий ОСОБА_1
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 794067,
зареєстрований 22.06.2010 року Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) за № 07-7-05587.

Визнано право власності на земельну
ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер
:90:371:0063, вартістю 329007,70 гривень за
територіальною громадою міста Києва в
особі Київської міської ради.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав
апеляційну скаргу.

Представник позивача проти
апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час і місце
розгляду справи повідомлені належно,
тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і це
було встановлено судом, 29.10.2009 року
Київською міською радою прийнято
рішення № 648/2717«Про передачу
громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1» (а.с. 10).

При цьому, положеннями п. 4 Рішення від
29.10.2009 року за № 648/2717 було визначено,
внести зміни до пункту 5 рішення
Київської міської ради від 17.09.2009 року
№ 214/2283 "Про передачу земельних ділянок
товариству з обмеженою
відповідальністю "МЕГАТРАНС" для
будівництва, експлуатації та
обслуговування об'єктів рекреаційного
призначення (з комплексним
інженерно-транспортним облаштуванням
та благоустроєм території) та для
житлової забудови на АДРЕСА_2" з
урахуванням пункту 2 цього рішення.

В свою чергу, вищезазначеним рішенням
Київської міської ради від 17.09.2009 року
№ 214/2283 було зазначену територію
вилучено із зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів та лугопарків та переведено до
території громадських будівель та
споруд.

22.12.2009 року ОСОБА_3 отримав держаний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,1000 га,
розташованої на АДРЕСА_1, за
кадастровим номером :90:371:0063,
зареєстрованого Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) за №
07-7-05130 (а.с. 12).

30.12.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким ОСОБА_3
відчужено на користь ОСОБА_1 земельну
ділянку площею 0,1000 га, розташовану на
АДРЕСА_1, за кадастровим номером
:90:371:0063(а.с.14).

22.06.2010 року ОСОБА_1 отримав держаний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,1000 га,
розташовану на АДРЕСА_1, за кадастровим
номером :90:371:0063, зареєстрованого
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) за № №
07-07-05587(а.с.16).

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01.03.2012 року у справі № 2а-18834/10/2670 було
визнано протиправним та скасовано
рішення Київської міської ради від
17.09.2009 року № 214/2283 «Про передачу
земельних ділянок товариству з
обмеженою відповідальністю
«Мегатранс» для будівництва,
експлуатації та обслуговування
об'єктів рекреаційного призначення (з
комплексом інженерно-транспортним
облаштуванням та благоустроєм
території) та для житлової забудови на
АДРЕСА_2» (а.с.23). Вищезазначену
постанову було залишено без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 06.12.2012 року
у справі № 2а- 18834/10/2670 (а.с. 27).

Таким чином, вищезазначеними судовими
рішеннями було скасовано рішення
Київської міської ради від 17.09.2009 року
№ 214/2283, яким протиправно було
переведено спірну земельну ділянку із
земель зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів, лугопарків (земель
рекреаційного призначення) до земель
із запасу житлової та громадської
забудови.

Крім того, безпосередньо Генеральним
планом міста Києва та проекту
планування його приміської зони на
період до 2020 року, затвердженим
рішенням Київської міської ради від
28.03.2002 року за № 370/1804,та Програмою
розвитку зеленої зони м. Києва до 2010
року та концепції формування зелених
насаджень у центральній частині міста,
затвердженою рішенням Київради від
19.07.2005 року за № 806/3381, було закріплено
спірну земельну ділянку разом з іншими
землями до зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів, лугопарків, тобто віднесено до
земель рекреаційного призначення.

Також, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01.03.2012 року у справі № 2а-18834/10/2670 було
встановлено, що зміни до рішення
Київської міської ради від 19.07.2005 року
№ 806/3381 «Про затвердження Програми
розвитку зеленої зони м. Києва до 2010
року» та до Генерального плану
розвитку м. Києва до 2020 року,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 28.03.02 року № 370/1804, ні на
стадії погодження землевпорядної
документації, ні на стадії прийняття
оспорюваного рішення внесені не були.

До того ж, відповідачами не було надано
суду докази на підтвердження обставин
щодо внесення змін до рішення
Київської міської ради від 19.07.2005 року
№ 806/3381 «Про затвердження
Програми розвитку зеленої зони м. Києва
до 2010 року», стосовно переведення
спірної земельної ділянки із земель
рекреаційного призначення до земель
житлової та громадської забудови. У
зв'язку із зазначеним, під час судового
розгляду справи не знайшли
підтвердження доводи ОСОБА_1, щодо
внесення змін до всіх необхідних
документів для законності віднесення
спірної земельної ділянки до земель
житлової та громадської забудови.

Тобто, спірна земельна ділянка
належала до земель рекреаційного
призначення на момент вчинення щодо
неї оспорюваних дій, як і належить до
такої категорії земель на даний час.

В свою чергу, ст. 14 Конституції України
та ст. 1 ст. 51 Земельного кодексу України
встановлено, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Земельним Кодексом України
встановлено, що до земель
рекреаційного призначення належать,
зокрема, земельні ділянки зелених зон і
зелених насаджень міст та інших
населених пунктів.

Крім того, вимогами ч. 2 ст. 52 Земельного
Кодексу України передбачено, що на
землях рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

Згідно п. 5 Програми розвитку зеленої
зони м. Києва до 2010 року та концепції
формування зелених насаджень у
центральній частині міста,
затвердженою рішенням Київради від
19.07.2005 року за № 806/3381, землі зелених
насаджень загального користування,
також як і землі природно-заповідного,
іншого природно- охоронного
призначення та лісового фонду,
підлягають комплексній охороні
відповідно до законодавства та
встановлених режимів їх використання.

Відповідно до п.10.4 ДБН 360-92** розміщення
будівель, споруд та комунікацій не
допускається на землях природних
національних парків та на землях
зелених зон міст, якщо запроектовані
об'єкти не призначені для відпочинку,
спорту та обслуговування приміського
лісового господарства.

Згідно з п. 6.1 та п. 4.2 ДСП №173-96 «Державні
санітарні правила планування та
забудови населених пунктів»
будівництво та реконструкція об'єктів
житлово - громадського призначення за
рахунок територій парків та скверів
зелених зон загального користування
забороняється.

Пунктом 2.1.1 Правил забудови міста
Києва, затверджених рішенням Київради
від 27.01.2005 року № 11/2587, встановлено, що
планування, забудова, реконструкція,
інше використання територій та окремих
земельних ділянок в місті здійснюються
відповідно до законодавства та
Генерального плану розвитку міста, а
також іншої затвердженої
містобудівної та проектно-кошторисної
документації з дотриманням державних
норм, стандартів та правил.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що оскаржувані документи
суперечать вимогам чинного
законодавства України щодо порядку
використання спірної земельної
ділянки як земель рекреаційного
призначення та рішення Київської
міської ради від 29.10.2009 року за №
648/2717 та затверджений ним проект
землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 для
будівництва і обслуговування
житлового будинку на спірній земельній
ділянці суперечать вимогам чинного
законодавства України.

Відповідно до п. 1 рішення Київської
міської ради від 29.10.2009 року за №
648/2717, затверджено проект землеустрою
щодо відведення спірної земельної
ділянки ОСОБА_3

Положеннями п. 2 Рішення від 29.10.2009 року
за № 653/2722 визначено передати
громадянину ОСОБА_3 спірну земельну
ділянку за умови виконання ним пункту 3
цього рішення.

Згідно положень п.п. 3.4. п. 3 Рішення від
29.10.2009 року за № 653/2737, громадянин ОСОБА_3
мав виконати вимоги, викладені у листах
Головного управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища від 07.08.2009 року № 19-7919 та від
25.09.2009 року № 09-9750, Київської міської
санепідстанції від 21.09.2009 року № 5992,
Головного управління екології та
охорони природних ресурсів від 09.10.2009
року № 071/04-4-22/5294, Головного управління
охорони культурної спадщини від 20.08.2009
року № 5065, Головного управління
земельних ресурсів від 12.10.2009 року №
05-5176.

У вищезазначених висновках (листах)
контролюючих органів вказано, що
земельна ділянка може бути надана
ОСОБА_3 виключно за умови прийняття
рішення про внесення відповідних змін
до Генерального плану міста Києва та
проекту планування його приміської
зони на період до 2020 року, затвердженим
рішенням Київської міської ради від
28.03.2002 року за № 370/1804,та Програми
розвитку зеленої зони м. Києва до 2010
року та концепції формування зелених
насаджень у центральній частині міста,
затвердженої рішенням Київради від
19.07.2005 року за № 806/3381. У зазначених
висновках було вказано, що вони
втрачають свою силу і проект
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки узгодженню не
підлягає, в разі невиконання
зазначених у них вимог.

В свою чергу, у зв'язку із не внесенням
змін у вищезазначені документи,
висновки контролюючих органів
втратили свою силу і проект
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки ОСОБА_3 узгодженню не
підлягав.

Також не було проведено обов'язкову
державну експертизу землевпорядної
документації з метою перевірки та
оцінки проекту землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
ОСОБА_3 на предмет його відповідності
вимогам законодавства, встановленим
стандартам, нормам і правилам.

Відповідно до ст. 20 Земельного Кодексу
України, зміна цільового призначення
земельних ділянок здійснюється за
проектами землеустрою щодо їх
відведення. Проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
розробляється в порядку,
встановленому законом. Проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки погоджується в порядку,
встановленому статтею 186-1 цього
Кодексу.

Згідно вимог ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про державну експертизу
землевпорядної документації» від 17
червня 2004 року N 1808-ІУ, та ст. 118
Земельного Кодексу України,
обов'язковій державній експертизі
підлягають проекти землеустрою щодо
організації і встановлення меж
територій природно-заповідного фонду
та іншого природоохоронного
призначення, оздоровчого,
рекреаційного та історико- культурного
призначення.

Крім того, згідно ст. 118 Земельного
Кодексу України, проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
погоджується в порядку, встановленому
статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 186-1 Земельного
Кодексу України, проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок усіх
категорій та форм власності підлягає
обов'язковому погодженню з
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
земельних відносин.

Згідно вимог п. 10 Тимчасового порядку
передачі (надання) земельних ділянок у
користування або у власність із земель
комунальної власності в місті Києві,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 28.02.2013 року № 63/9120,
розроблений проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки з
дотриманням вимог законів України "Про
дозвільну систему у сфері
господарської діяльності" та "Про
адміністративні послуги" погоджується
в порядку та органами, встановленими
статтею 1861 Земельного кодексу України.
У разі якщо проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації,
погоджений проект з дотриманням вимог
законів України "Про дозвільну систему
у сфері господарської діяльності" та
"Про адміністративні послуги"
подається зацікавленою особою або
розробником документації із
землеустрою до Державного агентства
земельних ресурсів України або його
територіального органу в місті Києві
для здійснення такої експертизи.

З підстав наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відбулися з порушенням
вимог чинного законодавства України
зміна цільового призначення спірної
земельної ділянки та її відведення
рішенням Київської міської ради від
29.10.2009 року за № 648/2717 про передання
ОСОБА_3 у приватну власність спірної
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та призводить до
незаконності виданого держаного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку від 22.12.2009 року №
07-7-05139; укладеного щодо спірної
земельної ділянки договору-купівлі
продажу від 30.12.2009 року; виданого ОСОБА_1
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку від
22.06.2010 року № 07-07- 05587 для забудови.

Згідно ст. 9 Земельного Кодексу
України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.1997 року 280/97-ВР, Київська міська
рада здійснює передачу у власність або
надання у користування земельних
ділянок виключно відповідно до та в
порядку, передбаченому Земельним
кодексом України.

Крім того, статтею 21 ЦК України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» від 21.05.1997 року 280/97-ВР, акти
органів місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або Законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку.

З підстав наведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
рішення Київської міської ради від
29.10.2009 року за № 648/2717 не відповідає
вищевикладеним вимогам законодавства
України, що є підставою для визнання
його у судовому порядку незаконним та
скасування.

В ухвалі Верховного Суду України від 08
червня 2011 року зазначено, що та
обставина, що державний акт на право
власності на земельну ділянку є
правовстановлюючим документом, який
видається на підставі рішення
відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимога про
скасування державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності рішення
органу місцевого самоврядування, на
підставі якого виданий оспорюваний
державний акт.

При цьому, згідно вимог ст. 21 Земельного
Кодексу України, порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою для:
визнання недійсними рішень органів
державної влади, Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
та органів місцевого самоврядування
про надання (передачу) земельних
ділянок громадянам та юридичним
особам; визнання недійсними угод щодо
земельних ділянок; відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що держаний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку від 22.12.2009 року № 07-7-05139, виданий
ОСОБА_3, підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. ст. 118, 155 Земельного
кодексу України, пункту 1.4 Інструкції
про порядок складання, видачі,
реєстрації і зберігання державних
актів на право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договір оренди землі, яка була
затверджена наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04.05.1999 року № 43, а також згідно форми
державного акта на право власності на
земельну ділянку, яка була затверджена
постановою КМУ від 02.04.2002 року № 449.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ч. 1 с. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 210 Земельного кодексу
України угоди, укладені з порушенням
встановленого законом порядку
купівлі-продажу, ренти, дарування,
застави, обміну земельних ділянок,
визнаються недійсними за рішенням
суду.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 378 ЦК України, право
власності особи на земельну ділянку
може бути припинене за рішенням суду у
випадках, встановлених законом.

З підстав вищенаведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
підлягають визнанню недійсними
укладений стосовно спірної земельної
ділянки договір-купівлі продажу від
30.12.2009 року; виданий ОСОБА_1 державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку від 22.06.2010 року №
07-07-05587.

Оскаржуваним рішенням, державними
актами та договором купівлі-продажу
спірної земельної ділянки було
порушено право власності
територіальної громади міста Києва на
землю.

Зазначене право підлягає захисту у
спосіб, визначений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК
України, - відновлення становища, яке
існувало до порушення.

Тобто, враховуючи те, що оскаржуваним
рішенням, державними актами та
договором купівлі- продажу спірної
земельної ділянки було порушено право
власності територіальної громади
міста Києва на землю, суд, діючи у
відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК
України, ст. 392 ЦК України, ст. 152
Земельного Кодексу України, відновив
становище, яке існувало до порушення,
шляхом визнання права власності на
спірну земельну ділянку за
територіальною громадою міста Києва в
особі Київської міської ради, з метою
збереження у власності територіальної
громади міста Києва даної земельної
ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач пропустив строки позовної
давності для звернення до суду, є
такими, що не ґрунтуються на нормах ЦК
України, оскільки ст. 257 ЦК України
передбачено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
про порушення інтересів держави
прокуратурі м. Києва стало відомо в
листопаді 2010 року під час проведення
перевірки щодо законності відведення
земельної ділянки ТОВ «Мегатранс», що
підтверджується, зокрема, зверненням
прокурора у грудні 2010 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Київської міської ради про
визнання протиправним та скасування
рішення від 17.09.09 №214/2283.

До Голосіївського районного суду м.
Києва з даним позовом заступник
прокурора міста Києва звернувся 05
березня 2013 року.

Посилання представника відповідача на
відсутність у прокурора повноважень на
звернення до суду з такими позовними
вимогами є необґрунтованими, виходячи
з наступного.

Статтею 121 Конституції України
передбачено, що на прокуратуру України
покладається представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру» представництво
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави. За
наявності підстав, з метою
представництва держави прокурор має
право в порядку, передбаченому
процесуальним законом, зокрема,
звертатися до суду з позовами (заявами,
поданнями). Обираючи форму
представництва, прокурор визначає, в
чому полягає порушення або загроза
порушення інтересів держави чи
громадянина, обґрунтовує необхідність
їх захисту.

Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор,
який звертається до суду в інтересах
держави, в позовній заяві (заяві)
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві і в такому разі
прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки захист інтересів держави
полягає в тому числі і в перевірці
законності прийняття органом
місцевого самоврядування рішення про
розпорядження землею, прокурор
звернувся з позовом у відповідності до
ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»
та ч. 2 ст. 45 ЦПК України.

Колегія суддів також надає оцінку тій
обставині, що прокурор не належить до
того кола суб'єктів, яким, з врахуванням
норм Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», належить
право на звернення до суду з позовом в
порядку, передбаченому ст. 388 ЦК
України, а відтак, прокурором правильно
обрано спосіб захисту порушеного
права.

Оскільки рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308 ,313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 19 липня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: