Справа № 2-613/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" січня 2014 р.
Здолбунівський районний суд

Рівненської
області

в складі: головуючого судді Плевако
О.П.

при секретарі
Олешицького Ю.Ю.

за участю: позивача
ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Здолбунові цивільну
справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення частки у праві спільної
сумісної власності та визначення
порядку користування майном,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,
вказуючи, що він з відповідачкою
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час якого ним та відповідачкою за
спільні кошти придбано квартиру
АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був
оформлений на імя позивачки. У звязку
із цим вважає, що він є співвласником
даної квартири. Реалізувати своє право
власності на частку даної квартири не
може, оскільки вона не визначена та не
виділена в натурі.

А тому, просить суд визначити йому
частку в зазначеній квартирі в розмірі
частини. Також просить суд визначити
порядок користування даною квартири,
шляхом виділення йому в користування
кімнату під №?6, а відповідачці кімнату
під №?7, інші приміщення квартири
залишити в загальному користуванні.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просить їх
задовільнити.

Відповідачка предявлений позов не
визнала та пояснила, що зазначену
квартиру вона придбала за власні кошти.
На час придбання квартири вона
фактично з відповідачем не
підтримували шлюбні стосунки,
проживали окремо. Позивач проживав на
території Російської Федерації, всі
зароблені там кошти витрачав на себе,
сімейний бюджет ними не наповняв, в
тому числі не надавав кошти і на
придбання зазначеної квартири. А тому
вважає, що АДРЕСА_1 є її особистою
власністю, а не власністю подружжя.

Крім того, поданих неї письмових
запереченнях проти позову зазначає, що
ОСОБА_1 подано позов після спливу
трьохрічного строку позовної давності.

А тому просить суд, в задоволенні
позову відмовити за безпідставністю та
за спливом позовної давності.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона
позичала відповідачці 6 тис. грн. для
придбання квартири. Ствердити те, що
квартиру придбала лише відповідачка
вона сказати не може, проте стверджує,
що пошуком квартири і все з цим
повязане займалась саме відповідачка,
оскільки позивач весь час перебував на
роботі в Російській Федерації. В
придбану квартиру переїхали жити
відповідачка та діти, натомість
позивач в цій квартирі не жив. З
Російської Федерації останній
повернувся жити в будинок по АДРЕСА_1,
де до придбання квартири жили сторони.

В судовому засіданні ОСОБА_5 суду
показав, що спірну квартиру придбала
відповідачка. Кошти для купівлю
квартири відповідачка позичала. На час
придбання відповідачкою квартири,
позивач проживав в Тюмені, що в
Російській Федерації, там в нього було
нова сімя.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що він є
сином для сторін. Його батько їздив на
заробітки в РФ. В 2003 році вони зі сімєю
переселись в квартиру в м.Здолбунів
Рівненської області. Однак, через
сварки між його батьками, його батько
виселився з даної квартири до бабусі.
Про те, чи заробляв його батько гроші,
йому нічого не відомо.

Суду свідок ОСОБА_7 показав, що він
зводив позивача зі своїм другом з
приводу столярки, коли позивач робив
ремонт квартири в м.Здолбунів. В дану
квартиру сторони перебрались жити в 2003
році, разом робили новосілля.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8
показав, що він робив столярку для
позивача в квартиру, що в м.Здолбунів
Рівненської області. Про купівлю
квартири йому розповідав сам позивач.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що спірну
квартиру вона продала відповідачці,
від неї же отримувала гроші.
Відповідачку, як покупця квартири, їй
знайшла ОСОБА_10

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10
показала, що до неї звернулась ОСОБА_9 з
проханням продати її квартиру. Дану
квартиру вона продала відповідачці,
яка купувала квартиру для дітей. З
відповідачкою вона була знайома ще
раніше. У відповідачки не вистачала
грошей для придбання квартири, які
просила позичити в неї, одна в цьому
воно відмовила позивачці.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що зимою в
2002 році він позичав відповідачці гроші
в сумі 3,500 грн. для придбання нею
квартири.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, показання свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

З рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 18 жовтня
2007 року вбачається, що сторони з 29
серпня 1981 року по 18 жовтня 2007 рік
перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу від 12
січня 2002 року, що посвідчений приватним
нотаріусом Здолбунівського районного
нотаріального округу Рівненської
області ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13
продали, а ОСОБА_2 купила квартиру
АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Стаття 60 СК України визначає, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є обєктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Тобто, не має значення, якими були
юридичні підстави набуття майна
купівля, обмін, придбання в кредит.
Також не має різниці, на кого з подружжя
було придбано майно, важливим є те, що
це сталось під час шлюбу.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності. Заінтересована
особа може довести, що майно було
придбано не в шлюбі або за її особисті
кошти. Втім, якщо заява про те, що річ
була куплена на кошти, наприклад
дружини, не буде належним чином
підтверджена, презумпція права
сумісної спільної власності подружжя
залишається непохитною.

Відповідачкою не надано суду жодного
доказу, які б доводили, що спірна
квартира була придбане за її особисті
кошти, тобто нею не виконанні вимоги ч.1
ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна
особа зобовязана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечення, якщо вона не
звільнена від доказування.
Встановлений в судовому засіданні той
факт, що пошуком та юридичним
оформленням купівлю квартири
займалась відповідачка, не є підставою
вважати, що спірна квартира належить їй
на праві особистої власності.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю сторін, оскільки
дана квартира була набута сторонами, як
подружжям за час шлюбу. А тому,
відповідно до ст.70 СК України частки
сторін в праві спільної сумісної
власності на спірну квартиру є рівними,
частка кожного з якого становить
частити квартири.

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядженням майном, що є обєктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до ЦК України.

З технічного паспорта квартири АДРЕСА_1
вбачається, що вона складається: 1
коридору, площею 7.3 кв.м.; 2 вбудованої
шафи, площею 0.4 кв.м.; 3 ванної кімнати,
площею 2.6 кв.м.; 4 вбиральні, площею 1.0
кв.м.; 5 кухні, площею 7.0 кв.м.; 6 жилої
кімнати, площею 11.9 кв.м.; 7 жилої
кімнати, площею 17.4 кв.м., а також балкон,
площею 2.7 кв.м., вихід на який можливий
лише через кімнату під №?7.

Враховуючи те, що спільна квартира
сторін є неподільний майном, частки
сторін не можуть бути виділені в
натурі, спірна квартира у
відповідності до ч. 2 ст. 71 СК України не
може присуджена одній з сторін,
оскільки жодна з них не внесла
попередньо на депозитний рахунок суду
відповідну грошову компенсацію, суд
приходить до висновку, що спірну
квартиру слід залишити у спільній
частковій власності сторін та
визначити порядок користування
квартирою. Однак, суд вважає, що
запропонований позивачем варіант
визначення порядку користування
спільною квартирою не відповідає
інтересам відповідачки з наступних
підстав. Позивачем пропонується
залишити балкон в спільному
користуванні, при тому вихід на балкон
можливий лише через кімнату, яку
пропонується виділити відповідачці, що
позбавляє відповідачку в повній мірі
скористатись своїм правом на свободу
та недоторканість житла. У звязку з цим,
суд приходить до висновку, що позивачу
слід виділити у користування кімнату
площею 11.9 кв.м., позначеною на
поверхневому плані цифрою 6,
відповідачці виділити у користування
кімнату №?7, площею 17.4 кв.м., а також
балкон, площею 2.7 кв.м., інші приміщення
квартири залишити в спільному
користуванні сторін.

Що ж стосується вимоги відповідачки,
яка викладена в заперечення проти
позову, то вона не підлягає задоволення
з наступних підстав. Відповідачка
просить застосувати наслідки
передбаченні ч.2 ст.72 СК України, згідно
якої до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки. Позовна давність обчислюється
від дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності. Однак,
предметом судового розгляду є
визначення частки у праві спільної
сумісної власності та визначення
порядку користування квартирою,
позивач не ставив вимоги про поділ
майна подружжя. За таких обставин
відсутні правові підстави для
застосування наслідків ст.72 СК України.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідачки на
користь позивача судові витрати по
справі.

А тому позов підлягає до часткового
задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України та на
підставі ст.ст.60, 66, 70 СК України, ст.ст.
358, 368, 370 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 частку в розмірі у
праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

-ОСОБА_1 виділити у користування
кімнату площею 11.9 кв.м., позначеною на
плані цифрою 6;

-виділити у користування для ОСОБА_2
кімнату №?7, площею 17.4 кв.м., а також
балкон, площею 2.7 кв.м.;

-в спільному користуванні залишити: 1
коридор, площею 7.3 кв.м.; 2 вбудовану
шафу, площею 0.4 кв.м.; 3 ванну кімнату,
площею 2.6 кв.м.; 4 вбиральню, площею 1.0
кв.м.; 5 кухню, площею 7.0 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
державне мито в розмірі 8 грн. 50 коп. та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
37 грн. 00 коп., що були позивачем сплачені
при предявленні позову.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається через Здолбунівський
районний суд протягом десяти днів з дня
його проголошення.

С у д д я :