Номер провадження № 22-ц/785/16/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,

- Черевка П.М.,

за участю секретаря - Орлової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Комунального підприємства Одеської
міської ради «Одесміськелектротранс»
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 26 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом
Комунального підприємства Одеської
міської ради «Одесміськелектротранс»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
треті особи: Орган опіки та піклування
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради, Одеська міська
рада - «Про виселення без надання
іншого жилого приміщення», -

ВСТАНОВИЛА:

30.10.2012 року КП ОМР
«Одесміськелектротранс» звернулось до
суду з позовом, який у подальшому був
уточнений, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
про виселення без надання іншого
жилого приміщення, по якому просило
виселити ОСОБА_3 та осіб, що проживають
з ним однією сім'єю без надання іншого
жилого приміщення із займаного
приміщення гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1, кімната НОМЕР_1.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилався на те, що згідно до
наказу № 233 від 24.07.1997 року відповідач
ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в КП
«Одесміськелектротранс» водієм
тролейбусу 2-го класу цеху експлуатації
тролейбусного депо, 04.06.2003 року
відповідач звільнився, а 18.11.2009 року він
знову був прийнятий маневровим водієм
2-го класу тролейбусного депо. 03.06.2010
року відповідачу ОСОБА_3 та членам його
сім'ї, за його заявою, спільним рішенням
адміністрації та профспілкового
комітету було надано дозвіл на
тимчасове проживання без
реєстраційного обліку на період роботи
на підприємстві, з оплатою за
проживання згідно укладеного договору,
в кімнаті НОМЕР_1 в гуртожитку АДРЕСА_1.
У подальшому, 29.07.2011 року відповідача
ОСОБА_3 було звільнено з КП
«Одесміськелектротранс» за власним
бажанням згідно його заяви, у зв'язку з
чим він та члени його сім'ї повинні були
звільнити займане приміщення, однак, до
теперішнього часу відповідачі у
добровільному порядку відмовляються
виселятися, а тому позивач вимушений
звернутись до суду з даним позовом.

Представник позивача уточнені позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, його представник та
відповідач ОСОБА_4, яка також діє в
інтересах малолітнього ОСОБА_5 позов не
визнали, заперечували проти його
задоволення, зазначивши, що ОСОБА_3
проживає в даному гуртожитку на
протязі 17 років та сплачує плату за
проживання. В 2011 році він вимушений був
звільнитись з КП
«Одесміськелектротранс», оскільки
підприємство не виконувало умови
оплати праці - несвоєчасно виплачувало
заробітну плату, а він є єдиним
годувальником родини на утриманні
якого знаходяться жінка та малолітній
син. У листопаді 2013 року він знов
звернувся до КП
«Одесміськелектротранс» з заявою про
прийняття його на роботу на посаду
водія тролейбусу, пройшов стажування, в
якості стажиста пропрацював п'ять днів,
однак незважаючи на це, з невідомих
причин, наказ про прийняття його на
роботу не підписаний, повідомити про
причини відмови у прийнятті на роботу у
письмовому вигляді керівництво
підприємства відмовляється. Крім того,
відповідач ОСОБА_4 зазначила, що у
квітні 2012 року вона також зверталась до
підприємства з заявою про прийняття її
на роботу, пройшла медичну комісію,
однак їй в усній формі, було відмовлено
у прийнятті на роботу.

Представник третьої особи Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради у судове засідання не
з'явився, повідомлявся, надав до суду
заяву, відповідно до якої справу просив
слухати у відсутності представника,
проти задоволення позову категорично
заперечував.

Представник третьої особи Одеської
міської ради у судове засідання не
з'явився, повідомлявся належним чином,
про причини неявки до суду не
повідомив.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26.11.2013 року КП ОМР
«Одесміськелектротранс» було
відмовлено у задоволенні позову про
виселення.

05.12.2013 року КП ОМР
«Одесміськелектротранс» подало
апеляційну скаргу на вказане рішення
суду, по якій просить рішення районного
суду скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення
районним судом норм матеріального та
процесуального права, а також на
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
законні підстави для виселення
відповідачів з гуртожитку відсутні.

По справі встановлені наступні
фактичні обставини.

Рішенням ВК ОМР від 18.06.2003 року за № 375,
вирішено УЖКГ передати за актом
приймання-передачі на баланс КП
«Одесміськелектротранс» будинок
АДРЕСА_1, що орендується під гуртожиток
у ДУ-18 УЖКГ, а КП
«Одесміськелектротранс» прийняти
будинок на баланс за актом
приймання-передачі.

Таким чином, спірне житлове приміщення
є кімнатою у відомчому гуртожитку,
балансоутримувачем якого є позивач - КП
«Одесміськелектротранс».

У 1995 році попереднім
балансоутримувачем відповідачу ОСОБА_3
була надана для проживання кімната
НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1, у зв'язку з перебуванням
ОСОБА_3 у трудових відносинах з 1996 року
з тролейбусним депо № 1 (Одеське
трамвайно-тролейбусне управління).

Правовстановлюючи документи вселення
в кімнату відсутні. З моменту вселення
та по теперішній час відповідач
проживає у зазначеній кімнаті та
зареєстрований у ній, сплачує
комунальні платежі.

Після реєстрації шлюбу з відповідачем
у зазначеній кімнаті стали проживати
його дружина ОСОБА_4 та у подальшому їх
дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, судом було встановлено, що з
14.02.1996 року по 04.06.2003 року відповідач
працював на посаді водія тролейбусу, з
04.06.20013 року відповідач звільнений за
власним бажанням. З 19.11.2009 року по 29.07.2011
року відповідач знову працював на
посаді водія, та 29.07.2011 року звільнений
за власним бажанням.

Під час розгляду справи районним судом
та апеляційному суду відповідач
пояснив, що був вимушений звільнятись з
займаної посади за власним бажанням
через те, що КП
«Одесміськелектротранс» тривалий час
не виконувало умови оплати праці,
несвоєчасно виплачувало заробітну
плату, а відповідач ОСОБА_3 є єдиним
годувальником родини, на утриманні
якого знаходяться жінка та малолітній
син. Зазначені обставини представником
позивача не заперечувались.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
районний суд при йшов до правильного та
обґрунтованого висновку про те, що
відповідач був вимушений звільнятись
за власним бажанням.

Одночасно, колегія суддів надає
правову оцінку проживання відповідача
у зазначеній кімнаті у гуртожитку,
оскільки спеціальний ордер
відповідачу не видавався, договір не
укладався.

Під час апеляційного розгляду справи,
представник позивача пояснила, що
відсутня практика видачі ордеру на
кімнату для проживання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про те, що відповідач проживає у
зазначеній кімнаті без достатньої
правової підстави є необґрунтованими
та безпідставними.

Статтею 127 ЖК України передбачається,
що гуртожиток використовується,
зокрема, для проживання робітників і
службовців у період їх роботи.

Статтями 128, 129 ЖК України, п. 10
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.1986 року N 208,
установлено порядок надання жилої
площі в гуртожитку. Так, жила площа в
гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи або організації та
відповідного профспілкового органу,
згідно з яким адміністрація видає
спеціальний ордер, що є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку.

Статтею 109 ЖК України визначено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом, і проводиться
добровільно або в судовому порядку.
Підстави виселення з гуртожитку
визначено ст. 132 ЖК України.

Відповідно до ст. 132 ЖК України
працівники підприємств, установ,
організацій, які оселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування інакше як з підстав
і в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_3 з грудня 1996 року,
тобто з моменту вселення, і по цей час
проживає разом зі своєю родиною в
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, іншого
житла в м. Одесі не мають.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» № 500-VI від 04.09.2008
року, цей закон поширюється на
громадян, які не мають власного житла,
більше 5 років на законних підставах
зареєстровані за місцем проживання у
гуртожитках та фактично проживають у
них.

Статтею 19 вказаного Закону
передбачено, що забороняється
виселення, переселення та відселення
мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону, без
попереднього надання їм (їх сім'ям)
іншого житла, придбаного для
постійного проживання людей.

Виселення, переселення чи відселення
громадян із гуртожитків відповідно до
цього Закону допускається лише у разі
визнання гуртожитку таким, що
перебуває в аварійному стані або в
стані, непридатному для проживання
людей.

Крім того, відповідно до п. 22 Постанови
Пленуму Верхового суду СРСР №2 від
03.04.1987 року «Про практику застосування
судами житлового законодавства» особи,
які проживають у службових житлових
приміщеннях і в гуртожитках, у разі їх
звільнення за власним бажанням
підлягають виселенню із займаних ними
приміщень при відмові повернутися на
роботу на підприємство, установу,
організацію, які надали житлове
приміщення. Якщо в судовому засіданні
відповідач, який проживав до
звільнення у службовому житловому
приміщенні, висловив бажання
повернутися на роботу, воно може бути
враховано лише тоді, коли можливе
надання йому колишньої або іншої
роботи, виконання якої буде пов'язано з
проживанням у службовому житловому
приміщенні.

Тому, колегія суддів звертає увагу, що у
листопаді 2013 року відповідач ОСОБА_3
звернувся до КП
«Одесміськелектротранс» з заявою про
прийняття його на роботу на посаду
водія тролейбусу, відповідною
посадовою особою був наданий дозвіл на
проходження стажування; він пройшов
медичну комісію та стажування, в якості
стажиста пропрацював п'ять днів, однак
незважаючи на це, видати наказ про
прийняття відповідача на роботу на
день проголошення районним судом
рішення йому підприємство
відмовляється. Крім того, з матеріалів
справи вбачається, що у квітні 2012 року
відповідач ОСОБА_4 також зверталась до
підприємства з заявою про прийняття її
на роботу, пройшла медичну комісію,
однак їй в усній формі, було відмовлено
у прийнятті на роботу.

При таких обставинах та враховуючи, що
відповідачі проживають в кімнаті
НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 з грудня
1996 року, іншого житла не мають, стаж
роботи ОСОБА_3 в КП
«Одесміськелектротранс» складає
більше 9 років і на даний час відповідач
має бажання повернутися на роботу, а у
КП «Одесміськелектротранс» є
можливість надати роботу, колегія
суддів вважає обґрунтованим висновок
районного суду, що вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами на
власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи не
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі письмові
докази на підтвердження доводів та
позовних вимог.

Суд, давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є недоведеними
та непідтвердженими, у зв'язку з чим
неспроможними та такими, що не
спростовують висновків суду, не маючи
підстав та доведеності для задоволення
позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованих висновків про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які мають бути підставами для
скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства Одеської міської ради
«Одесміськелектротранс» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 26 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

12.02.2014 року
м. Одеса