Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,
Василевича В.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Рівненського обласного бюро технічної
інвентаризації на рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 5 грудня 2013
року у справі за позовом виконавчого
комітету Рівненської міської Ради,
третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 до
Рівненського обласного бюро технічної
інвентаризації, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання реєстрації права власності
недійсним та її скасування та за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину та договору дарування
недійсними,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
представника ОБТІ - Мельника А.В.,
представника виконкому Рівненської
міської ради - Корнійчук С.П.,
представників ОСОБА_3 - ОСОБА_7, ОСОБА_8,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

12 жовтня 2012р. Виконком Рівненської
міської Ради, третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог ОСОБА_3 звернувся із позовом до
Рівненського ОБТІ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
визнання недійсним та скасування
реєстрації права власності.

3 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася із
позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання
свідоцтва про право на спадщину та
договору дарування недійсними.

16.10.2013року ці справи об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 грудня 2013 року визнано
незаконними дії Рівненського
обласного БТІ з реєстрації 18.07.1995 року
права власності ОСОБА_1 на 20/100 будинку
АДРЕСА_1 і скасовано цю реєстрацію.

Визнано незаконними дії Рівненського
обласного БТІ з реєстрації права
власності ОСОБА_2 12 лютого 1996 року за №
20-135-1475 і скасовано цю реєстрацію.

Визнано недійсним та скасовано
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 18 липня 1995 року, видане
Першою Рівненською державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_1 за
р.№ 2-3391 на 20/100 будинку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано договір
дарування 43/100 будинку АДРЕСА_1 між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідченого 3 січня
1996 р. приватним нотаріусом ОСОБА_9 за
р.№ 10.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначає, що суд вдався до помилкової
оцінки обставин справи, безпідставно
вказав, що житловий будинок за адресою
АДРЕСА_1 був розмежований на дві
квартири, бо цілий будинок з надвірними
спорудами на час посвідчення правочину
належав двом особам на праві спільної
часткової власності, пропорція яких
була 43/100 та 57/100 без конкретного
визначення приміщень, що
підтверджується документами, які
посвідчують власність саме на частки.

Покликається на те, що для знесення
частки одного із співвласників
будинку, спочатку необхідно виділити
її в натурі із спільного майна, як це
передбачалось законодавством, а саме
ст.115 ЦК Української РСР, судом не
досліджено законність і дотримання
процедури поділу будинку на дві
квартири, або виділу частки одного із
співвласників.

Вважає, що не поділивши будинок між
співвласниками відповідно до частки
кожного і не виділивши частки із
спільного майна, враховуючи навіть
можливості ОСОБА_3, знести умовну
(ідеальну) частку неможливо, оскільки
він подарував ОСОБА_2 43/100 частини
будинковолодіння, без визначення
окремих приміщень, а це значить, що в
житловому будинку,у кожній кімнаті, в
кухні, в коридорі та у кожній надвірній
споруді (у кожному сараї, погребі,
вбиральні, огорожі, замощенні,
колодязі) - 43/100.

Невірно суд прийшов до висновку, що
станом на 23.01.1996 р. майна в натурі не
існувало, оскільки він, підготовлюючи
документи для відчуження своєї частини
ОСОБА_2, замовив в бюро технічної
інвентаризації
довідку-характеристику, яку видали
після виходу на АДРЕСА_1 з обстеженням
на місці та в якій відображено
співвласників та їх частки,
найменування будівель і споруд,
матеріали, розмір житлової площі та
дійсна вартість у цінах, яка порахована
на будівлю і кожну споруду окремо.

Поза увагою суду залишилось те, що зі
сторони міської управи при видачі
ордерів, які надавали йому та його
матері право на вселення в
однокімнатні квартири, не було жодної
умови, що ці ордери надаються їм в замін
частини будинку по АДРЕСА_1, або при
умові позбавлення їх права на
власність у цьому будинку, або в
рахунок компенсації за цю частину
будинку.

Вважає, що надання ордерів на право
зайняття квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в
будинку АДРЕСА_2 не свідчить про
припинення права власності на будинок.

Крім того, вказує, що виконкомом
необґрунтовано поважність пропущення
строку позовної давності, а судом -
причини його поновлення.

З наведених підстав ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
5.12.2013 року і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
виконавчому комітету Рівненської
міської ради та ОСОБА_3 відмовити
повністю.

ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі
зазначає, що рішення суду є незаконним,
ухваленим з неповним та невірним
встановленням обставин, внаслідок
неправильного дослідження доказів та
їх оцінки, що призвело до порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Покликається на те, що заявлені позовні
вимоги задоволено судом, всупереч тому,
що правомірність реєстрації права
власності та набуття права власності
на частину будинку неодноразово
досліджувались та встановлювались у
судових рішеннях, що набрали законної
сили в інших справах, в яких Виконавчий
комітет Рівненської міської ради та
ОСОБА_3 були також сторонами, а саме: в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 липня 2012 року
у справі №6-20250св12 та в рішенні
апеляційного суду Рівненської області
від 30 серпня 2012 року у справі №2-7146/11.

Вважає, що встановивши факт знесення
двох кімнат в будинку, суд прийшов до
помилкового висновку про знесення
належних для нього 43/100 частин будинку,
набуто ним за договором дарування,
оскільки дана частка із спільного
майна виділена не була, як це
передбачено ст. 115 ЦК УРСР, а тому вона є
ідеальною і незалежно від того чи з
часом кількість кімнат в будинку
збільшиться або зменшиться - частка
залишається незмінною.

Зазначає, що суд, визнавши недійсним та
скасувавши договір дарування від 3
січня 1996 року, перевірку на предмет
відповідності його істотних умов
нормативним актам, чинним на день
укладення договору, не провів та не
зазначив в рішенні яким саме вимогам
закону вони не відповідають або
суперечать.

Суд, посилаючись на розпорядження
голови міської управи №650-р від 22
червня 1993 року, яким надано дозвіл
ОСОБА_10 знести частину будинку (дві
кімнати), що належить до квартири №1
(якої не існує в природі), а кухню
квартири №1 та коридор закріпити за
квартирою №2 (якої також не існує в
природі), не врахував тієї обставини, що
голова міської управи не правомочний
розпоряджатися чужою власністю.

Стверджує, що судом не вирішено
питання, чи мало місце пропущення
строку позовної давності, адже згідно
даних, що містяться у свідоцтві про
власність виданого Виконкомом 4 серпня
1997 року на ОСОБА_10: "Виконком
Рівненської міської Ради народних
депутатів посвідчує, що 57/100 частини
домобудівлі, яка розташована в АДРЕСА_1,
дійсно належить ОСОБА_10», що свідчить
про те, що виконкому станом на 4 серпня
1997 рік уже відомо про іншого
співвласника будинку, частка якого
становила 43/100.

Вважає, що права, свободи та інтереси
ОСОБА_3, ні договором дарування ні
попередніми правовстановлюючими
документами порушені не були, адже вона
на час укладення договору дарування,
жодного відношення до будинку не мала,
так як договір дарування укладено 3
січня 1996 року, а ОСОБА_3 стала власником
іншої частини будинку (57/100 частини) 21
серпня 1997 року на підставі свідоцтва
про право на спадщину.

Визнаючи незаконними дії Рівненського
обласного БТІ з реєстрації права
власності, суд не зазначив, яка саме
норма закону недотримана або порушена
при реєстрації права власності.

З наведених підстав ОСОБА_2 просить
скасувати оскаржуване рішення суду та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог виконавчому комітету
Рівненської міської ради та ОСОБА_3
повністю відмовити.

В апеляційній Рівненське обласне бюро
технічної інвентаризації» зазначає, що
рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам ст.215 ЦПК України,
оскільки в резолютивній частині
рішення не мотивовано в чому полягають
неправомірні дії бюро по реєстрації
права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які
норми права порушені при його
реєстрації.

Вважає таким, що не ґрунтується на
матеріалах справи висновок суду про те,
що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1
був розмежований на дві
квартири;фактично він належав
співвласникам на праві спільної
часткової власності, частки яких
ідеальні, без виділення в натурі.

Покликається на те, що позов виконкому
Рівненської міськради не підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства, так як державна
реєстрація права власності на нерухоме
майно є публічною, а тому підлягає
розгляду в порядку КАС України.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати.

Апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, а рішення суду
-скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, виходячи з таких
підстав.

Задовольняючи позови на підставі ст.
ст. 48, 243 ЦК УРСР 1963 року, суд першої
інстанції виходив з того, що із
знесенням 43/100 частин будинку по
АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1 і ОСОБА_11 та
отриманням останніми, в зв'язку з цим,
двох однокімнатних квартир, їх право
власності на дану частину спірного
майна припинилося. При відсутності у
спадкодавця ОСОБА_11 права власності на
частку майна як і самого майна,
спадщина на нього не відкрилася, а тому
видане відповідачу ОСОБА_1 свідоцтво
про право на спадщину є недійсним, що
призводить до недійсності нотаріально
посвідченого в подальшому договору
дарування 43/100 частин будинковолодіння.

Такий висновок суду суперечить нормам
матеріального права та не відповідає
матеріалам справи.

Встановлено, що власником 1/3 частини
будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_10, на
підставі договору купівлі - продажу від
14 березня 1963року, за яким їй в постійне
користування відійшла одна кімната,
кухня, половина сіней з південної
сторони будинку та 1/3 частина хліва.
Будинок складався з трьох кімнат та
господарський приміщень.(а.с.9).

Власником 2/3 частин вказаного будинку
був ОСОБА_12 на підставі договору
купівлі - продажу від 21 червня 1968року,
відповідно до якого будинок в цілому
складався з трьох кімнат, загальною
площею 46,30кв.м та господарських
приміщень.(а.с.53-54)

В подальшому ОСОБА_10 було здійснено
прибудову(кухню, кімнату та коридор), на
яку рішенням виконкому Ровенської
міськради народних депутатів №221 від 9
червня 1982р. визнано право власності та
дозволено обласному бюро
техінвентаризації зареєструвати їх на
праві особистої власності та внести
відповідні зміни у звітно -
реєстраційні документи, і на підставі
якого, частина будинку(квартира №2)
комісією прийнята в експлуатацію, що
підтверджується актом держприйомки
від 15 грудня 1988р.(а.с.11,12)

Із цього акту вбачається, що будинок по
АДРЕСА_1 є одноповерховим будинком, що
складається з двох квартир. 2-га
квартира, що належить ОСОБА_10
складається із 2 житлових кімнат, кухні,
сіней, коридору загальною площею 44,0 кв.
м, житлова площа 21,9кв.м(а.с.12)

Із технічного паспорту житлового
будинку по АДРЕСА_1, який видано
Рівненським ОБТІ у 1982 році вбачається,
що в будинку 2 квартири: квартира під № 1
загальною площею 49,5кв.м., житловою 33,7;
квартира під №2-загальною площею
44,0кв.м, житловою-21,9кв.м.

Рішенням Ровенської міськради
народних депутатів №104 від 12.04.1989року
вирішено оформити право власності
ОСОБА_10 на будинок АДРЕСА_1, а 28 квітня
1989року ОСОБА_10 видано свідоцтво про
право власності на 57/100 частин
вказаного будинковолодіння (а.с.13,14)

28 квітня 1989р. Ровенською міською радою
народних депутатів видано свідоцтва
про право власності, ОСОБА_1 - на 23/100
частини зазначеного будинковолодіння,
ОСОБА_11-20/100 частин.(а.с.50,101зворот)

Рішенням виконкому Ровенської
міськради народних депутатів №247 від 28
червня 1991р. вирішено відселити ОСОБА_10
з будинку АДРЕСА_1, яке відмінено
рішенням цієї ж ради за №1216-р від
12.10.1992р. (а.с.73)

Рішенням виконкому Ровенської міської
ради народних депутатів №400 від 10
жовтня 1990року виділено ОСОБА_11 та її
сину ОСОБА_1 дві однокімнатні квартири
в зв'язку зі зносом їх будинку АДРЕСА_1
(а.с.22)

На підставі цього рішення 19 лютого
1991року ОСОБА_1 видано ордер на зайняття
приміщення житловою площею 17,44 кв.м по
АДРЕСА_2 та ОСОБА_11 видано ордер на
зайняття приміщення житловою площею
17,44 кв.м по АДРЕСА_2 з примітками
«відселення з АДРЕСА_1»(а.с.23,24). 22.12.1992р.
ОСОБА_11 видано свідоцтво про право
власності на дану однокімнатну
квартиру(а.с.97)

Частиною 2 ст.33 ЖК України в редакції,
яка діяла на час видачі ордерів
відповідачам передбачалось, що у
випадку отримання жилого приміщення в
будинку державного та громадського
житлового фонду член
житлово-будівельного кооперативу
втрачає право на квартиру в будинку
кооперативу, а громадянин, який має
житловий будинок(частину будинку) на
праві особистої власності повинен
відчужити його протягом року з дня
отримання житлового приміщення. При
невиконанні власником будинку(частини
його) цих вимог застосовуються правила,
передбачені ч.3 і 4 ст.103 ЦК УРСР. Якщо
будинок не придатний для проживання,
власник повинен у встановлений строк
його відчужити або знести його.

Такі ж вимоги містилися і в пункті 66
"Правил обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
жилих приміщень в Українській РСР". Ці
правила встановлювали трьохмісячний
строк протягом якого власник житлового
будинку повинен його відчужити якщо
будинок не придатний для проживання
або його знести.

Докази про те, що 23/100 частини та 20/100
частин зазначеного будинковолодіння,
ОСОБА_1 та ОСОБА_11 у вказані строки та
порядку відчужені або продані в
примусовому порядку, або прийнято
рішення виконкому міськради про
безоплатний перехід цих частин будинку
АДРЕСА_1 у власність держави відсутні, а
тому, при отриманні ОСОБА_11 та ОСОБА_1
квартир з державного житлового фонду,
частина домоволодіння, яка належала їм
на праві власності не вибула з їх
володіння, оскільки відчуження та
знищення будинку ними за правилами ст.
33 ЖК УРСР та п.66 "Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових
умов, і надання їм жилих приміщень в
Українській РСР", не відбулося, крім
того решта частина будинку (57/100)
знаходилася у власності ОСОБА_10, що
унеможливлювало знесення всього
будинку.

Розпорядженням голови Рівненської
міської управи №650-р від 22.06.1993року
дозволено ОСОБА_10, що мешкає по АДРЕСА_1
власними силами знести частину будинку
що належить до квартири №1(кімнати
жилою площею 13,7 кв.м та 20,0кв.м); кухню
кв.№1 площею 9,1 кв.м та коридор площею 2,8
кв.м. закріплено на кв.№2 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, її
спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_3, яка
21.08.1997року отримала свідоцтво про право
на спадщину на 57/100 будинку
АДРЕСА_1(будинок складається із жилої
площі 21,9 кв.м.(а.с.15)

18.07.1995р. видано свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті
ОСОБА_11 її сину ОСОБА_1 на 20/100 частин
будинку з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1 та належала спадкодавцю на
підставі свідоцтва про право власності
виданого 28.04.1989р.(а.с.7)

25.12.1995р. Рівненським ОБТІ видано ОСОБА_1
довідку- характеристику на 43/100
спірного будинку з метою відчуження, а
3.01.1996р. ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 43/100
спірного будинковолодіння.(а.с.8,10).

За встановленим чинним законодавством
порядком не було припинено право
власності ОСОБА_11 та ОСОБА_1 відповідно
на 20/100 та 23/100 будинковолодіння АДРЕСА_1,
тому видача в подальшому свідоцтва про
право на спадщину та відчуження 43/100
частин вказаного нерухомого майна
ОСОБА_2 здійснено відповідно до діючого
законодавства, а тому немає підстав для
визнання його недійсним.

Договір дарування є особливою формою
договорів, який опосередковує
безоплатну передачу майна у власність
від однієї сторони (дарувальника) до
іншої сторони (обдарованого).

Відповідно до ст. ст. 244, 227 ЦК УРСР
договір дарування нерухомого майна
повинен бути нотаріально посвідченим
та підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої ради народних
депутатів, однак строки такої
реєстрації законом не визначені.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передання майна обдаровуваному.

До передачі речей прирівнюється
передача коносаменту або іншого
розпорядчого документа на речі (ст. 128
ЦК УРСР).

Договір дарування був переданий
ОСОБА_13 при його укладенні 3 січня 1996
року, про що зазначено у п. 8 вказаного
договору дарування, а тому з цього
моменту у останнього виникло право
власності на дарунок, - 43/100 житлового
будинку за адресою АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 оспорила свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане 18.07.1995р. та
договір дарування від 3.01.1996р.,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_14,
набувши право власності на іншу
частину будинковолодіння лише
21.08.1997року, хоча стороною цього
договору не була. ОСОБА_10 за життя
видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на
спадщину та договір дарування не
оспорювала, а позови виконкомом
Рівненської міської ради та ОСОБА_3
подані до суду лише у 2012р. та 2013р.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемлює особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.
По недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Проте вимог про застосування наслідків
недійсності договору дарування ОСОБА_3
не заявляла.

Вказані свідоцтво про право на
спадщину та договір дарування
зареєстровані в бюро технічної
інвентаризації.

З урахуванням положень ч.1 ст.3 ЦПК
України правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
і осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси.

Позивачами не доведено та таких
доказів не містять матеріали справи, що
дії бюро по реєстрації права власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були вчинені з
порушеннями, не встановлено і
порушення прав виконкому Рівненської
міської ради у зв'язку з реєстрацією
права приватної власності на нерухоме
майно на підставі належно оформлених
правовстановлюючих документів, тоді як
відповідно до ст.3 ЦПК України захисту
підлягає лише порушене право.

За наведеного, позовні вимоги
виконкому Рівненської міської ради та
ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги
Рівненського ОБТІ про те, що не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства позовна вимога виконкому
Рівненської міської ради, не
відповідають положенням статті 1 ЦПК та
статті 2 КАС, згідно яких: не є
публічно-правовим і розглядається у
порядку цивільного судочинства спір
між органом державної влади та/або
органом місцевого самоврядування
(суб'єктом владних повноважень) як
суб'єктом публічного права та суб'єктом
приватного права - фізичною особою, в
якому управлінські дії суб'єкта
владних повноважень спрямовані на
виникнення, зміну або припинення
цивільних прав фізичної особи. У такому
випадку це спір про право цивільне,
незважаючи на те, що у спорі бере участь
суб'єкт публічного права, а спірні
правовідносини врегульовано нормами
цивільного та адміністративного права.

Керуючись ст.ст.3,15,303,304,307,309,313,314,316,317,325
ЦПК України, ст.33 ЖК України, ст.48, 243,244,277
ЦК УРСР, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Рівненського обласного бюро технічної
інвентаризації задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від
5 грудня 2013 року скасувати.

Виконавчому комітету Рівненської
міської Ради, третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог ОСОБА_3 в позові до Рівненського
обласного бюро технічної
інвентаризації, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання реєстрації права власності
недійсним та її скасування відмовити
за безпідставністю.

ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину та договору дарування
недійсними відмовити за
безпідставністю.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Василевич В.С.