У Х В А Л А

Іменем України

20 лютого 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Собослой Г.Г., Куцина М.М.,

при секретарі - Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 06 червня 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, про стягнення
з відповідача ОСОБА_2 на його користь
заборгованість в розмірі 415 756,17 грн., з
яких : 413 856,50 грн. - борг за позикою, 1 356,91
грн. - проценти за користування
позиченими коштами, 542,76 грн. - 3% річних
та судовий збір.

Позовні вимоги мотивував тим, що 07
червня 2011 року він передав у борг
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 250 000,00
грн. та 10 000 доларів США, які відповідач
зобов'язався повернути в повному
обсязі, а також сплатити суму відсотків
у розмірі 10 500 доларів США за період з
грудня 2010 року по червень 2011 року. На
підтвердження укладення договору
позики була складена розписка, яка
підписана відповідачем ОСОБА_2 (а.с.2-5).
12.02.2013 року ним було надіслано
відповідачу вимогу про повернення
позики на загальну суму 413 856,50 грн., яка
отримана ОСОБА_2 13.02.2013 року (а.с.6-7).
Взяте грошове зобов'язання
відповідачем виконано не було.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 06 червня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за
договором позики у розмірі 415 756,17 грн.
та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач в особі представника
за довіреністю ОСОБА_1, подав
апеляційну скаргу, якою просить заочне
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 06
червня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові відмовити,
оскільки вважає таке рішення суду
незаконним та необґрунтованим,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник
апелянта апеляційну скаргу підтримав з
наведених підстав.

Відповідач та його представник в
судовому засідання заперечили факт
повернення відповідачем грошей,
просили відмовити в задоволенні
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю, сторони та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується апеляційна скарга,
об'єктивно оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до
наступного висновку.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних
міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області виходив з
обґрунтованості позовних вимог та їх
доведеності, зазначив, що в зв'язку із
невиконанням відповідачем ОСОБА_2
своїх зобов'язань за договором позики
та не повернув кошти взяті в борг у
ОСОБА_3, внаслідок чого у відповідності
до вимог ст.625 ЦК України підлягає до
стягнення сума боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції та три
проценти річних від простроченої суми.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції, на підставі
досліджених доказів встановлено, що 07
червня 2011 року ОСОБА_3 передав у борг
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 250 000,00
грн. та 10 000 доларів США, які відповідач
зобов'язався повернути в повному
обсязі, а також сплатити суму відсотків
у розмірі 10 500 доларів США за період з
грудня 2010 року по червень 2011 року. На
підтвердження укладення договору
позики була складена розписка, яка
підписана відповідачем ОСОБА_2 (а.с.2-5).
12.02.2013 року ним було надіслано
відповідачу вимогу про повернення
позики на загальну суму 413 856,50 грн., яка
отримана ОСОБА_2 13.02.2013 року (а.с.6-7).
Відповідач не виконав взяте на себе
зобов'язання і не повернув грошові
кошти.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Доводи апеляційної скарги, що
відповідач остаточно розрахувався з
позивачем у вересні 2011 року не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
належних доказів на підтвердження
цього в судовому засіданні не надано та
в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У відповідності до ст.545 ЦК України на
підтвердження виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Договір позики від 15 липня 2011 року,
видатковий касовий ордер, згідно яких
ОСОБА_2 було передано 100000 грн. (а.с.108,109),
заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які заявили, що
їм відомо факти одержання та
повернення грошей (а.с.110,111), довідка про
погашення відповідачем заборгованості
перед ПАТ "Закарпатгаз" (а.с.114), в силу
ст.59 ЦПК України є неналежними
доказами.

Оригінал розписки апелянта, позивач
надав суду і вона знаходиться у
матеріалах справи, та вказує на те, що
апелянтом не виконано умови договору
позики, а саме не повернуті кошти.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.
Доказування не можуть ґрунтуватися на
припущеннях.

Не заслуговують на увагу і твердження
апелянта, що судом першої інстанції не
було враховано клопотання про
залучення свідка, оскільки відповідно
до абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України та роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України, що
містяться в п.12 постанови від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків. Випадки, коли
свідчення свідків допускаються як
засіб доказування факту вчинення
правочину, у кодексі визначені прямо
(ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України).

З врахування викладеного суд першої
інстанції, в межах заявлених вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, дав належну оцінку доказам, які
надали сторони, дійшов правильного,
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для задоволення позову і
стягнення з відповідача отриманої ним
суми від позивача.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Сукупність обставин справи приводить
колегію апеляційного суду до
переконання, що Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської
області правильно встановив обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги, права
та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, рішення суду є
законним та обґрунтованим,
постановленим з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не містять передбачених
законом підстав для скасування вірного
по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 06
червня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: