Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/126/14
Головуючий у 1 інстанції: Кучерук
Суддя-доповідач: Денисенко Т.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

при секретарі Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 07 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
довіреності та договору дарування
квартири недійсними, повернення
квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання довіреності та договору
дарування квартири недійсними,
повернення квартири .

Позивач зазначав, що його дружина
ОСОБА_5 тяжко хворіла, потребувала
постійного догляду, не розуміла
значення своїх дій, а сам він внаслідок
хронічних захворювань і похилого віку
та втоми від постійного догляду за
хворою дружиною перебував у
пригніченому стані. Ці обставини були
використані відповідачем, який 07
квітня 2004 року привів до квартири
нотаріуса і оформив на ОСОБА_3
довіреність на право відчуження
квартири. При підписанні довіреності
він та його дружина помилялися щодо
природи правочину, на укладання якого
був уповноважений ОСОБА_3, прав і
обов'язків сторін цього правочину і
взагалі не бажали відчужувати
квартиру. Посилаючись на ст.ст. 215, 216, 225,
229 ЦК України просив визнати
недійсними зазначену довіреність та
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений від їх імені ОСОБА_3 з ОСОБА_4,
та зобов'язати останню повернути
позивачу квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Хортицького районного
суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представників апелянта ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, заперечення представника
відповідачів ОСОБА_8, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як установлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_5
належала квартира АДРЕСА_1.

7 квітня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 видали
довіреність на ім'я ОСОБА_3, якою
уповноважили останнього від їх імені
подарувати ОСОБА_4 зазначену належну
їм на праві спільної сумісної
власності квартиру. Довіреність
нотаріально посвідчена приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_9 , реєстр
№1242(а.с. 3).

22 червня 2004 року ОСОБА_3, який діяв на
підставі цієї довіреності, від імені
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 договір
дарування, за умовами якого ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 подарували ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1. Договір дарування 22 червня 2004
року був нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстр №2235 (а.с.4).

Позивачем заявлені вимоги про визнання
зазначених довіреності та договору
дарування недійсними на підставі ст. 225
ЦК України з посиланням на те, що його
дружина ОСОБА_5 за станом здоров'я не
могла розуміти значення своїх дій на
час видачі довіреності та оформлення
договору дарування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.7 постанови від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 3 статті 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті за позовом інших осіб,
чиї цивільні права та інтереси
порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Розгляд вимог про визнання довіреності
та договору дарування недійсними з цих
підстав здійснюється з урахуванням як
висновку судово-психіатричної
експертизи, так й інших доказів, що
підтверджують чи спростовують доводи
позивача про те, що в момент укладення
спірного договору дарувальники не
розуміли значення своїх дій і не могли
керувати ними.

Згідно з висновком первинної
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 217 від 4 квітня 2013 року
ОСОБА_5 на момент підписання
довіреності від 07.04.2004 року за станом
здоров'я обмежено могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними(а.с.
57-62).

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що в 2004
році, коли стан здоров'я ОСОБА_5
погіршився, вони з ОСОБА_2 сказали, що
подарять квартиру їм ( тобто йому та
його дружині).

Свідок ОСОБА_9 (приватний нотаріус) суду
пояснив, що він був викликаний за
місцем проживання ОСОБА_2, де ним була
проведена бесіда без присутності
сторонніх осіб з ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
підозри в їх дієздатності не виникло.
Вони виявили бажання оформити договір
дарування, але у зв'язку з тим, що ОСОБА_5
самостійно не пересувалася та не мала
змоги самостійно доїхати до БТІ, була
оформлена довіреність. Він роз'яснював
їм наслідки укладення договору
дарування і оформлення довіреності,
але вони були згодні подарувати
квартиру ОСОБА_4

Допитаний, у якості свідка, ОСОБА_3
пояснив, що ОСОБА_2 та його дружина
оформили довіреність, якою
уповноважили його подарувати їх
квартиру ОСОБА_4 Нотаріус приїжджав
додому, спілкувався з ОСОБА_2 та все
пояснював. До цього ОСОБА_2 та ОСОБА_4
їздили до нотаріуса на пр. Металургів в
м. Запоріжжі консультувалися з приводу
переоформлення квартири.

Допитана, у якості свідка, ОСОБА_4
пояснила, що вона та ОСОБА_2 звернулися
до нотаріуса ОСОБА_9, їздили до нього
два рази, питали як поступити з
квартирою. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 разом
виявили бажання подарувати їйсвою
квартиру. ОСОБА_2 не висловлював
будь-яких претензій щодо наслідків
вчиненої угоди, після оформлення
договору дарування вона разом с ОСОБА_2
ходила до начальника ЖЕД для
підписання нового договору найму.

Суд оцінив висновок зазначеної
первинної посмертної
судово-психіатричної експертизи, який
не містить категоричного твердження
про те, що ОСОБА_5 на час підписання нею
довіреності від 07.04.2004 року, не розуміла
значення своїх дій, або не могла
керувати ними, у сукупності з іншими
доказами у справі та дійшов до
правильного висновку про те, що
відсутні підстави для визнання
недійсною на підставі ч.1 ст. 225 ЦК
України довіреності від 07.04.2004 року та
договору дарування, укладеного за цією
довіреністю.

Позивачем заявлені вимоги про визнання
зазначених довіреності та договору
дарування недійсними на підставі ст. 229
ЦК України з посиланням на те, що він в
силу вікових особливостей та
недосипання перебував у пригніченому
стані, втомлений, погано орієнтувався
в тому, що відбувається. Тобто
помилявся стосовно того, що вони з
дружиною оформлюють, оскільки вони не
мали наміру дарувати квартиру, могли
тільки оформити договір довічного
утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Як передбачено статтями 10, 11, 60 ЦПК
України суд розглядає справу у межах
заявлених позивачем вимог, заперечень
та доказів наданих сторонами.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З висновку амбулаторної первинної
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
№469 від 1 серпня 2013 року вбачається, що
ОСОБА_2 на час підписання довіреності
від 07.04.2004 року міг в повній мірі
реалізовувати свої дії, розуміти
конкретний фактичний характер
особистих дій та їх наслідки (а.с. 78-88).

Суд першої інстанції дав належну
оцінку всім наданим сторонами доказам
у їх сукупності та дійшов до
правильного висновку про те, що
позивачем не надано доказів того, що
під час підписання довіреності він або
його дружина помилялися щодо природи
вчинюваного ним правочину, прав та
обов'язків, мали намір укласти інший
договір, тому відмовив у задоволення
вимог позивача про визнання
довіреності від 07.04.2004 року та договору
дарування недійсними на підставі ст. 229
ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про
неправильність висновків суду
фактично зводяться до переоцінки
досліджених судом доказів - пояснень
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_3 та є
необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 07 жовтня 2013 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: