Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22ц/778/249/14
Головуючий у 1 інстанції: Світлицька
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого Крилової О.В.

Суддів Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м.Запоріжжя
від 20 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя.

В позові зазначала, що з ОСОБА_3 вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають двох дітей. Рішенням
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 21.05.2012 р. шлюб між ними було
розірвано. Домовленості щодо володіння
та користування придбаним під час
шлюбу майном, яке є спільною сумісною
власністю, сторони не досягли. Під час
шлюбу вони займались підприємницькою
діяльністю для цілей впровадження якої
та з метою одержання прибутку за
рахунок спільних сумісних коштів було
придбано кіоск, який у подальшому
переобладнано та перебудовано у
капітальну споруду кафе з літнім
майданчиком напроти кінотеатру
«Комсомолець», для чого було
орендовано земельну ділянку, згодом
нежитлове приміщення було
переобладнано у торгівельний комплекс,
який на теперішній час функціонує.
Право власності на об'єкт нерухомого
майна - будівлі та кафе (літ. Г) з літнім
майданчиком (№1), які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 було оформлено та
зареєстровано за одним із подружжя
ОСОБА_3, а саме рішенням господарського
суду Запорізької області від 11.04.2008 р. З
часу припинення фактичного проживання
з відповідачем, позивач не має доступу
до належного їй нерухомого майна,
оскільки всі правовстановлюючі
документи знаходяться у відповідача,
тобто вона позбавлена права власності
внаслідок протиправних дій
відповідача. Вона не має можливості
володіти та користуватися належним їй
нерухомим майном, у зв'язку з
невизнанням її прав співвласника
відповідачем.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила суд поділити спільно придбаний
об'єкт нерухомості нежитлове
приміщення, кафе літ. Г з літнім
майданчиком № 1, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
визнати право власності за ОСОБА_4 на ?
частину об'єкта нерухомості нежитлове
приміщення, кафе літ. Г з літнім
майданчиком № 1 , що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Запоріжжя від 20 листопада 2013 року
позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя, а
саме: нежитлове приміщення, кафе літ.Г з
літнім майданчиком № 1, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ?
частину нежитлового приміщення, кафе
літ.Г з літнім майданчиком № 1, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, не відповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволені позову
відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам оскаржуване
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі в період з 17.11.1994р. по
01.06.2012р.

Згідно рішення господарського
суду Запорізької області від 11.04.2008р.
було визнано об»єктами нерухомого
майна будівлі та споруди
торгівельно-зупинкового комплексу по
АДРЕСА_1, а саме: кафе (літ.Г) з літнім
майданчиком (літ. М1) та визнано на них
право власності за приватним
підприємцем ОСОБА_3.

На підставі зазначеного рішення за
ОСОБА_3 було зареєстровано право
власності на спірні об»єкти в ОП ЗМБТІ,
що підтверджується витягом від 18.07.2008р.

Задовольняючи у відповідності до
вимог ст.ст. 57, 60, 61, 70 СК України позов
ОСОБА_4 про визнання нежитлового
приміщення кафе літ. Г з літнім
майданчиком №1, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною
власністю сторін у справі, суд першої
інстанції виходив із того, що комплекс
збудовано під час їх перебування у
шлюбних відносинах та позивачем
доведено внесення особистих коштів,
праці на будівництво комплексу.

Однак колегія не погоджується з цими
висновками суду як такими, що не
відповідають фактичним обставинам
справи та нормам матеріального права.

Статтею 60 СК України
визначено режим майна як спільної
сумісної власності подружжя, якщо воно
придбано за час шлюбу.

Згідно статті 61 СК України, об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Посилаючись саме на ці норми
матеріального права, суд першої
інстанції зробив висновок, що спірне
нерухоме майно є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки комплекс
збудований за спільні кошти в період
шлюбу.

Разом з тим, судом першої інстанції при
вирішенні справи не враховано
специфіку об»єкта нерухомості -
майнового комплексу. Так, з матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_3
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, а спірний об»єкт
нерухомості є кафе з літнім
майданчиком, а отже будувався для
використання за цільовим призначенням,
тобто для здійснення підприємницької
діяльності.

Набуваючи під час шлюбу право на
спірне майно для здійснення
підприємницької діяльності, позивач
діяв як фізична особа-підприємець й
суб'єкт господарювання в процесі
здійснення ним господарської
діяльності.

Саме такий об»єкт нерухомості
просила визнати спільною сумісною
власністю позивач.

У відповідності до ч. 2 ст. 52 ЦК України
фізична особа-підприємець, яка
перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов»язаннями, пов»язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою в праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

Враховуючи, що суди неоднаково
застосовували норми сімейного кодексу
та цивільного кодексу при поділі майна
приватного підприємства або фізичної
особи-підприємця, відповідні
роз»яснення з цього питання надані в
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007р.

Так, в пункті 29 постанови
Пленум ВСУ «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від 21
грудня 2007р. роз»яснив, що відповідно до
положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК
України майно приватного підприємства
чи фізичної особи-підприємця не є
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший з подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

У правовій позиції, висловленої
Верховним Судом України в постанові
від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79 цс 13
за позовом про визнання недійсним
договорів та визнання права власності
зазначено, що "майно фізичної особи -
підприємця, яке придбане та
використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність,
відповідно до ст. 57 СК України, а не
як об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України".

Однак суд, не врахувавши цих роз»яснень
помилково вважав визначальним
критерієм щодо надання майну статусу
спільної сумісної власності
перебування сторін у шлюбі, внесення
позивачем своєї праці на будівництво
комплексу, не зважаючи на специфіку
цього майна як майна фізичної
особи-підприємця.

Посилання в позові та запереченнях на
апеляцію на рішення Конституційного
суду України від 19 вересня 2012 року у
справі № 1-8/2012 за конституційним
зверненням приватного підприємства
"ІКІО" щодо офіційного тлумачення
положення ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу
України при вирішенні питання відносно
правового режиму майна фізичної особи -
підприємця не спростовує зазначених
висновків, оскільки в цьому рішенні
мова йде виключно про статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя.

За викладених обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що на спірний
об»єкт нерухомості: кафе з літнім
майданчиком не розповсюджується режим
спільного сумісного майна подружжя.

Крім цього, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69- 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи. Вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Однак, суд не прийняв до уваги
зазначені норми закону. Так, поділ
майна подружжя стосувався лише кафе і
не було визначено повний обсяг майна
колишнього подружжя, придбаного за час
шлюбу. Також, не було з»ясовано джерела
і час придбання спільного майна, участь
кожного з подружжя у придбанні
спільного майна, не було враховано
борги.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що не можна визнати оскаржуване
рішення законним і обґрунтованим, тому
у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову як
необґрунтованого.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 309, 313, 314,
316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Запоріжжя від 20 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір в розмірі 1188( тисячу сто
вісімдесять вісім ) гривень.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: