АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/1163/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

-
Слободянюк С.В.

при секретарі - Кучер
Є.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану
представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 06 грудня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ
майна, що є спільною сумісною
власністю, виділення частки в натурі та
усунення перешкод в користуванні ним

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року позивач звернулася в
суд з позовом до відповідача про поділ
майна, що є спільною сумісною
власністю, виділення частки в натурі та
усунення перешкод в користуванні ним.

У мотивування вимог посилалася на те,
що з 05 лютого 1998 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який
згідно рішення Дарницького районного
суду м. Києва 19 вересня 2012 року
розірвано.

Під час перебування у шлюбі вони
спільно придбали гаражний бокс АДРЕСА_1
на території кооперативу «Полярний» та
квартиру АДРЕСА_2.

На даний час домовленості між нею та
відповідачем щодо поділу майна не
досягнуто.

Крім того, відповідач чинить їй
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_2, змінив замки на вхідних
дверях. З цього приводу вона зверталася
до правоохоронних органів та вимушена
проживати у квартирі, яка належить її
донці та знаходиться за адресою:
АДРЕСА_3.

Просила суд: визнати за нею право
власності на Ѕ частину гаражного боксу
АДРЕСА_1 на території кооперативу
«Полярний»; виділити в натурі 1/2 частки
в квартирі АДРЕСА_2 та зобов'язати
ОСОБА_2 усунути перешкоди в
користуванні нею.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 13.03.2013 року позовні вимоги в
частині виділення в натурі Ѕ частки в
квартирі АДРЕСА_2 залишено без розгляду
на підставі заяви позивача (а.с.73).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 06 грудня 2013 року позов ОСОБА_5
задоволено.

У порядку поділу майна, набутого під
час шлюбу, визнано за ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частину гаражного боксу
АДРЕСА_1.

У порядку поділу майна, набутого під
час шлюбу, визнано за ОСОБА_2 право
власності на Ѕ частину гаражного боксу
АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди
ОСОБА_5 у користуванні нею квартирою
АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір у сумі 321,90 грн.

Не погоджуючись з рішенням,
представники відповідача подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати рішення.

Зазначають, що рішення ґрунтується на
припущеннях, оскільки в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази, якими позивач обґрунтовує
вимоги.

Судом першої інстанції під час
розгляду справи та ухвалення
оскаржуваного рішення в порушення
вимог п. 23 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб та
сім'ю, розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 27 грудня 2007 року №11 не
встановлено обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства, та не
з'ясовано джерело і час його придбання.

Звертають увагу на те, що позивач не
включила у позовну заяву все нерухоме
майно, що набуте подружжям під час
шлюбу, а сама: квартиру АДРЕСА_3, садовий
будинок в с. Осещино, легковий
автомобіль.

Крім того, судом не взято до уваги, що
гаражний бокс АДРЕСА_1 на території
кооперативу «Полярний», на їх думку,
необхідно продати, а виручені кошти
поділити порівну.

ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений, що підтверджується
зворотнім повідомленням про вручення
йому поштового відправлення 4.02.2014
року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції підставно виходив з
їх доведеності та обґрунтованості, з
огляду на таке.

Судом встановлено, що з 05.02.1998 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1, виданим
відділом реєстрації актів
громадянського стану Печерського
району м. Києва 05.02.1998 року (а.с. 3).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 19 вересня 2012 року шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.4).

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Кожна річ, набута за час шлюбу, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Таким чином, законодавством закріплено
презумпцію права спільної сумісної
власності подружжя на майно, придбане в
період шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами у справі, в
період шлюбу придбано гаражний бокс
АДРЕСА_1, який згідно свідоцтва про
право власності від 06.10.2005 року серії
ЯЯЯ №632172, виданого Головним
управлінням житлового забезпечення
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація) на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 03.10.2005 року належить
ОСОБА_2 (а.с. 29).

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
спірний гаражний бокс АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Не заслуговують на увагу суду
посилання представників відповідача
на те, що спірний гаражний бокс АДРЕСА_1
необхідно продати, а виручені кошти
поділити порівну, оскільки ст.69 СК
України передбачено право поділу майна
та враховуючи те, що сторони не дійшли
згоди щодо поділу зазначеного
спільного майна, тому суд першої
інстанції дійшов вірно висновку про
поділ гаражного боксу АДРЕСА_1 та
визнання за позивачем і відповідачем
права власності на Ѕ частину гаражного
боксу за кожним, що відповідає вимогам
закону.

Також не є підставою для скасування
рішення суду посилання представників
відповідача на те, що судом першої
інстанції не встановлено обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, та не з'ясовано джерело і
час його придбання та не звернуто уваги
на те, що позивач не включила у позовну
заяву все нерухоме майно, що набуте
подружжям під час шлюбу, а сама:
квартиру АДРЕСА_3, садовий будинок в с.
Осещино, легковий автомобіль, виходячи
з наступного.

У силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з вимогою про поділ
майна подружжя ОСОБА_5 просила в
порядку поділу майна подружжя визнати
за нею право власності лише на Ѕ
частину гаражного боксу АДРЕСА_1.

Інше майно подружжя ОСОБА_5 не просила
поділити.

Відповідач, в свою чергу, не звертався
до суду із зустрічним позовом про поділ
майна подружжя.

В апеляційному суді представник
позивача пояснив, що в процесі розгляду
справи в суді першої інстанції
відповідач не порушував питання щодо
поділу іншого майна.

Про це свідчать письмові запереченнях
на позов ОСОБА_2, в яких він просив суд
лише зупинити провадження у справі та
надати сторонам час для реалізації
спірного нерухомого майна, яким є
квартира АДРЕСА_2 і гаражний
боксАДРЕСА_1.

Жодна із сторін не надала суду
правовстановлючих документів на інше
нерухоме майно і автомобіль, що
унеможливлює вирішити питання щодо
наявності іншого майна, визначення
його належності сторонам на праві
спільної сумісної власності,
визначення його вартості, а відтак і
поділу.

За таких обставин, суд першої
інстанції, у відповідності до ст.11 ЦПК
України, розглянув справу в межах
заявлених вимог, щодо поділу спірного
гаражного боксу.

Апеляційний суд, в силу ст.ч.1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

В силу закону, ОСОБА_2 не позбавлений
права звернутися в суд з позовом про
поділ іншого нерухомого майна та
автомобіля, якщо таке майно є спільною
сумісною власністю подружжя і поділ
гаражного боксу не є тому перешкодою,
як не є перешкодою і наявність рішення
суду про поділ гаражного боксу між
сторонами в рівних частках.

Задовольняючи позовну вимогу про
усунення перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_2 судом вірно
враховано наступне.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 12.11.2002 року, виданого
Групою приватизації Управління
справами Верховної Ради України на
підставі розпорядження від 12.11.2002 року
№96, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2
та ОСОБА_5 в рівних частинах на праві
спільної сумісної власності (а.с.5,28).

Звертаючись до суду з даною вимогою
позивач посилалась на те, що вона не має
можливості проживати у спірній
квартирі, оскільки відповідач змінив
замки на вхідних дверях і
відмовляється впускати її у квартиру, у
зв'язку з чим вона змушена проживати у
своєї дочки по АДРЕСА_3.

З постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 27.08.2012 року
вбачається, що з 14.03.2012 р. ОСОБА_5 не може
потрапити до квартири за місцем
реєстрації, так як чоловік замінив
вхідні двері до квартири і вона не має
вільного доступу до квартири.
Громадянин ОСОБА_2 пояснив, що в кінці
лютого 2012 року він забрав свої особисті
речі з квартири АДРЕСА_3 і перевіз їх в
спірну квартиру і з того часу проживає
у ній. В даній квартирі після ремонту
він замінив вхідні двері. Ключі від
квартири дружині він не дав, оскільки
вважає, що вона може вивезти його речі з
квартири (а.с.77,111).

Таким чином, встановлено, що в спірній
квартирі проживає відповідач, який не
надає позивачу ключі від вхідних
дверей, оскільки не бажає, щоб остання
проживала у квартирі. Позивач, в свою
чергу, не має вільного доступу до
квартири.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які
мають у приватній власності квартиру,
користуються нею для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей.

Враховуючи те, що відповідач чинить
перешкоди позивачу у користуванні
квартирою чим порушує її право
власності на спірну квартиру, тому
судом першої інстанції вірно
задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 про
зобов'язання відповідача не чинити
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_2.

З наведеного вбачається, що суд дійшов
вірного висновку про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 06 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: