АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/602/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 30, 33 Позарецька
С. М. Доповідач в апеляційній
інстанції Бородійчук В. Г. РІШЕННЯ
19 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Бородійчук В. Г. суддів
Подорога В. М. , Василенко Л. І. при
секретарі Бражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу прокуратури Черкаської області
та апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 25 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до Державної
казначейської служби України,
прокуратури Черкаської області,
Управління внутрішніх справ України в
Черкаській області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
18 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до Державної
казначейської служби України,
прокуратури Черкаської області та
Управління УМВС України в Черкаській
області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що
органами досудового слідства її було
обвинувачено у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України. Так,
09 грудня 2006 року СУ УМВС України в
Черкаській області за фактом
спричинення 09 грудня 2006 року в с.
Вільховець Звенигородського району
Черкаської області за допомогою ножа
тілесних ушкоджень ОСОБА_8 від яких
останній помер, порушено кримінальну
слідства з 09 грудня 2006 року по 14 грудня
2010 року ОСОБА_6 перебувала в статусі
потерпілого, оскільки померлий - її син.
Між тим, 10 грудня 2010 року вона була
затримала працівниками
Звенигородського РВ УМВС, а 11 грудня 2010
року її заарештовано на підставі
постанови Звенигородського районного
суду Черкаської області.
14 грудня 2010 року їй пред'явлено
обвинувачення у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України. Під
час розслідування справи та судового
розгляду справи щодо позивачки
неодноразово продовжували строки
тримання під вартою. Крім того, двічі
справа судом поверталась на додаткове
розслідування. 04 березня 2013 року ОСОБА_6
повідомлено про підозру у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК
України, тобто умисному вбивстві сина
07 березня 2013 року ухвалою слідчого
судді Придніпровського районного суду
м. Черкаси запобіжний захід з тримання
під вартою змінено на особисте
зобов'язання, а 29 квітня 2013 року
прокуратурою Черкаської області
винесена постанова про закриття
від 02 березня 2013 року у зв'язку з не
встановленням доказів для доведення її
винуватості в суді.
Таким чином, зазначила, що вона була
незаконно позбавлена волі протягом 2-ох
років 2-ох місяців 25 днів. В зв'язку з
незаконними діями працівників органів
досудового розслідування, прокуратури
та суду була позбавлена права на
роботу, на сім'ю, на спілкування з
рідними та близькими; перебування в
місцях позбавлення волі призвело до
порушення її нормальних життєвих
зв'язків, погіршення відносин,
погіршення відносин з оточуючими. Під
час перебування в СІЗО м. Черкаси, стан
її здоров'я погіршився, тривала
ізоляція від суспільства негативно
вплинула на її психічний та
психологічний стан, постійне
пригнічення волі призвело до тяжкої
депресії, тривале ув'язнення призвело
до негативних наслідків та до
порушення нормальних життєвих
зв'язків, не давали можливості
реалізувати свої звички, бажання та
уподобання, виникла потреба в
додаткових зусиллях для організації
свого життя. Крім того, як вказує
позивач, при її затриманні працівники
Звенигородського РВ застосовували до
неї неправомірні дії, тобто її було
викрадено з місця проживання та
доставлено до Звенигородського РВ і не
дали змоги повідомити про місце
знаходження чоловіка та родичів, при
затриманні не було надано захисника, їй
погрожували та вказували, що можуть
позбавити сну та їжі.
Позивач вважає, що вона має право на
відшкодування за викладених обставин
та посилаючись на ст. 56 Конституції
України та ст. 130 КПК України (в редакції
2012 року), ст.ст. 1166, 1176, 1173 ЦК України, ЗУ
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду» від 01
грудня 1994 року, ст.ст. 22, 23 ЦК України.
Зазначила, що незаконним притягненням
до кримінальної відповідальності,
обранням засобів запобіжного заходу,
були порушені її конституційні права,
що завдало моральних страждань,
призвело до погіршення психологічного
стану, матеріальним витратам. Нанесену
моральну шкоду оцінює в 1 000 000 грн..
Просила суд стягнути у безспірному
порядку з Єдиного казначейського
рахунку Державного бюджету України,
призначеного для відшкодування шкоди,
заподіяної незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури та суду на її користь 1 000 000
грн. моральної шкоди, 91 000 грн. на
відшкодування правової допомоги та 287
грн. 98 коп. транспортні витрати.
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України, шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_6 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 40 000 грн..

Стягнуто з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України, шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_6 в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди 214 грн. 34 коп..

В іншій частині позову відмовлено.

Судові витрати компенсовано за рахунок
Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі прокуратура
Черкаської області просить скасувати
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року як
незаконне та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовити.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить суд змінити
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року в
частині стягнення з Державної
казначейської служби України за
рахунок коштів Державного бюджету
України моральної шкоди, матеріальних
збитків та витрат на правову допомогу
та стягнути з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_6 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 1 000 000 грн., на
відшкодування правової допомоги 91 000
грн. та транспортні витрати в сумі 287,98
грн..

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга прокуратури Черкаської області
підлягає до часткового задоволення, а
апеляційна скарга представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 до відхилення з слідуючих
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 09 грудня 2006 року
за фактом настання смерті ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок спричинення
йому 09 грудня 2006 року тілесних
ушкоджень за допомогою ножа, слідчим
управління УМВС України в Черкаській
області порушено кримінальну справу за
номером за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

За час досудового розслідування з 09
грудня 2006 року по 14 грудня 2010 року
позивач по справі ОСОБА_6 перебувала в
статусі потерпілої. 11 грудня 2010 року
ОСОБА_6 затримана в порядку ст. 115 КПК
України (в ред.. 1960 р.).

Відповідно до постанови слідчого СУ
УМВС України в Черкаській області
Мельник С.Є. (ст. 10) винесено постанову
про притягнення ОСОБА_6 в якості
обвинуваченої у вчиненні злочину, а
постановою цього ж слідчого від 04
березня 2011 року (а.с. 11) ОСОБА_6
притягнуто як обвинувачену щодо
вчинення вищезазначеного злочину.

Також, судом встановлено, що постановою
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 21 грудня 2010 року щодо ОСОБА_6 обрано
запобіжний захід тримання під вартою.

В ході розгляду кримінальної справи
ОСОБА_6 неодноразово продовжували
строк тримання вартою. Крім цього, в
ході розгляду кримінальної справи, її
було двічі направлено на додаткове
розслідування постановами
Звенигородського районного суду
Черкаської області від 03 серпня 2012 року
та 29 листопада 2012 року.

07 березня 2013 року ухвалою слідчого
судді Придніпровського районного суду
м. Черкаси (а.с. 21-22) ОСОБА_6 змінено
запобіжний захід з тримання під вартою
на особисте зобов'язання.

29 квітня 2013 року прокуратурою
Черкаської області була винесена
постанова про закриття кримінального
провадження № 00000181 (а.с. 25-28) щодо
підозрюваної ОСОБА_6 у вчиненні нею
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України в
зв'язку з не встановленням доказів для
доведення її винуватості в суді.

Отже, судом достовірно було
встановлено, і дану обставину сторони
не заперечували, що ОСОБА_6 перебувала
під слідством 2 роки 4 місяці 18 днів, з
яких утримувалась під вартою 2 роки 2
місяці 24 дні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
вищенаведені обставини, а саме
незаконне притягнення позивачки до
кримінальної відповідальності,
обрання засобів запобіжного заходу, є
вже встановленими і такими, що не
підлягають доказуванню.

У відповідності до положень ст. 56
Конституції України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, їх посадових і службових осіб
при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, ст. 3 «Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод»
передбачено, що нікого не може бути
піддано катуванню або нелюдському чи
такому, що принижує гідність,
поводженню або покаранню.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою незалежно
від вини цієї особи. При цьому при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органу
державної влади, його посадовими або
службовими особами, зазначений орган
має бути відповідачем у такій справі,
якщо це прямо передбачено відповідним
законом Якщо ж відповідним законом чи
іншим нормативним актом це не
передбачено або в ньому зазначено, що
шкода відшкодовується державою (за
рахунок держави), то поряд із
відповідним державним органом
відповідачем виступає відповідний
орган Державної казначейської служби
України. Дана позиція узгоджується з
позицією, викладеною в постанові
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» із змінами,
внесеними згідно з постановами Пленуму
Верховного Суду № 5 від 25 травня 2001 року
та № 1 від 27 лютого 2009 року.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю (ст. 3 Конституції
України). Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14
Міжнародного пакту про громадянські та
політичні права, ст. 38 Декларації прав і
свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини,
враховуючи рішення Європейського Суду
від 08 червня 1976 року у справі «Енгель
та інші проти Нідерландів» та рішення
від 02 грудня 1986 року у справі «Боцано
проти Франції», кожен, хто став жертвою
арешту, затримання, засудження, має
право на відшкодування шкоди.

Розмір моральної шкоди визначається
судом з урахуванням обставин справи в
межах, встановлених цивільним
законодавством, а її відшкодування
відповідно до частини 1 ст. 4 ЗУ «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» та відповідно до
вимог ст. 130 КПК України (в ред.. 2012 р.)
провадиться за рахунок коштів
державного бюджету.

Колегія суддів вважає, що рішення в
частині відшкодування моральної шкоди
є законним, оскільки позивачка дійсно
зазнала моральних страждань у зв'язку з
незаконним перебуванням під слідством
та триманням під вартою впродовж
тривалого строку, матеріали справи
містять належні та допустимі докази
підтвердження її страждань і чинним
законодавством передбачено
відшкодування такої шкоди за рахунок
коштів Державного бюджету.

Такий висновок ґрунтується на наявних
матеріалах справи та наданих доказах.

Так, з матеріалів справи, а саме
постанови про закриття кримінального
провадження (а.с. 88-91) вбачається, що
прокуратурою м. Черкаси було проведено
досудове розслідування щодо факту
тиску на ОСОБА_6 під час проведення
слідчих дій по кримінальній справі №
за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У ході досудового розслідування
встановлено, що працівники
Звенигородського РВ УМВС України в
Черкаській області шляхом
застосування погроз та здійснення
психологічного тиску на ОСОБА_6
примусили її зізнатися у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке
вона не вчиняла. Також встановлено, що 11
грудня 2010 року незаконно затримано
ОСОБА_6 в порядку ст. 115 КПК України (в
редакції 1960 року). За результатами
розслідування слідчими СУ УМВС України
в Черкаській області 14 грудня 2012 року
незаконно притягнуто ОСОБА_6 в якості
обвинуваченої та незаконно пред'явлено
їй обвинувачення у вчиненні особливо
тяжкого злочину та 04 березня 2013 року її
повідомлено про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення.

Тому, доводи апеляційної скарги
прокуратури Черкаської області про
безпідставність позовних вимог в цій
частині та про самообмову ОСОБА_6 і
перешкоджання в зв'язку з цим
з'ясуванню істини по справі були
предметом розгляду судової колегії,
спростовуються вищенаведеними
обгрунтуваннями і підстав для
задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає. В своїй
апеляційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_7 зазначала, що в частині
відшкодування моральної шкоди,
районний суд необґрунтовано занизив її
розмір, а тому просила стягнути на
користь ОСОБА_6 1 000 000 грн. моральної
шкоди, тобто таку ж суму, яку зазначала
в позовній заяві, оскільки в даному
випадку позивачка зазнала досить
значних моральних страждань. Колегія
суддів вважає, що такі твердження
апелянта не спростовують правильність
висновку суду про розмір відшкодування
моральної шкоди, так як районним судом
було враховано, що ОСОБА_6 трималася
під слідством і вартою 27 місяців, при
визначенні розміру моральної шкоди,
суд першої інстанції дотримався
принципу розумності, доцільності,
виваженості та справедливості,
аргументовано зазначив принцип
визначення самого розрахунку
моральної шкоди а тому сума в розмірі 40
000 грн. є в даному випадку прийнятною з
огляду на вищевстановлені принципи для
компенсації отриманих позивачкою
моральних страждань.

Щодо законності та вмотивованості
рішення суду в частині відшкодування
матеріальної шкоди, то колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
ухваленні рішення в цій частині дійшов
помилкового висновку про часткове
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Статтею 12 ЗУ «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» встановлений
порядок визначення розміру та
відшкодування зазначеної шкоди.

За положеннями ст. 12 вищевказаного ЗУ,
розмір відшкодовуваної шкоди,
зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього
Закону, залежно від того, який орган
провадив слідчі дії чи розглядав
справу, в місячний термін з дня
звернення громадянина визначають
відповідні органи дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суд, про що
виносять постанову (ухвалу).

У разі незгоди з винесеною постановою
про відшкодування шкоди громадянин
відповідно до положень цивільного
процесуального законодавства може
оскаржити постанову до суду.

Порядок та строки звернення
громадянина з заявою про
відшкодовуваної шкоди регламентується
Положенням про застосування Закону.

Як вже було встановлено судом, 29 квітня
2013 року прокуратурою Черкаської
області була винесена постанова про
закриття кримінального провадження №
00000181 (а.с. 25-28) щодо підозрюваної
ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115
КК України.

Ст. 11 ЗУ «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду»
зазначено, що орган, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
слідчий, прокурор або суд зобов'язані
роз'яснити особі порядок поновлення її
порушених прав чи свобод та
відшкодування завданої шкоди у разі
виникнення права на відшкодування
завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього
Закону. Однак, на думку прокуратури
право на відшкодування шкоди у ОСОБА_6
не виникло.

Чинне законодавство передбачає, що
відсутність у постанові про закриття
кримінального провадження вказаного
роз'яснення не є підставою для
порушення встановленого ЗУ «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» порядку
відшкодування матеріальної шкоди.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи і фактичних обставин, позивачка
скористалася правовою допомогою
адвоката ОСОБА_7, яка діє на підставі
свідоцтва про право зайняття
адвокатською діяльністю.

Таким чином, реалізація права на
стягнення матеріальної шкоди
відповідно до встановленого Законом
порядку є обов'язком адвоката, який
представляє інтереси ОСОБА_6. Таким
правом, у встановлений Законом строк ні
позивач ні її адвокат не скористалися.

А тому, колегія суддів, з огляду на
викладене, з урахуванням фактичних
обставин справи та вимог ст.ст. 11, 60, 184
ЦПК України, 4. 4 ст. 1176 ЦК України, ст. 12
ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси в частині стягнення
матеріальної шкоди не може залишатися
в силі і підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині судового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 не
є обгрунтовними і задоволенню не
підлягають а доводи апеляційної скарги
прокуратури Черкаської області дають
підстави для скасування рішення суду в
частині та часткового задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Апеляційну скаргу прокуратури
Черкаської області задовільнити
частково.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_6 до Державної
казначейської служби України,
прокуратури Черкаської області,
Управління внутрішніх справ України в
Черкаській області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди в
частині стягнення з Державної
казначейської служби України за
рахунок коштів Державного бюджету
України, шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунку на
користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди 214 грн. 34 коп.
скасувати. Ухвалити в цій частині нове
рішення, яким відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог в частині
відшкодування матеріальної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :