Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/270/14 Головуючий
у 1-й інстанції Нагорний А. О.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Веселівського районного суду
Запорізької області від 19 листопада
2013 року по справі за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ентузіаст» до ОСОБА_2 про розірвання
кредитного договору, стягнення боргу;
за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ентузіаст» про
визнання кредитного договору
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ТОВ «Ентузіаст»
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2
про розірвання кредитного договору,
стягнення боргу. В обґрунтування
позову зазначав, що між ТОВ «Ентузіаст»
та ОСОБА_2 на підставі кредитного
договору № 23/08/12/2 від 22.08.2012 року
виникли правовідносини позики.
Відповідачка отримала кошти, але умови
договору не виконує, кредит рівними
частинами щомісяця не погашає.

Посилаючись на те, що відповідач в
односторонньому порядку відмовилась
від виконання зобов'язань за договором,
просив суд стягнути з неї отриману
позику за договором у розмірі 39900,00 грн.
та покласти на неї судові витрати.

ОСОБА_2 звернулась до суду із
зустрічною позовною заявою про
визнання кредитного договору
недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що
20.11.2008 р. вона з ТОВ «Ентузіаст» уклала
трудовий договір і на підставі наказу
№160 була прийнята на роботу продавцем
продовольчих товарів. Бухгалтерією ТОВ
«Ентузіаст» було проведено перевірку
магазину, де вона працювала продавцем
товарів.

По закінченню перевірки бухгалтерією
було начебто виявлено недостачу коштів
у розмірі 80 000,00 грн. ТОВ «Ентузіаст»
нарахувало напарниці ОСОБА_3 та їй борг
у 40000,00 грн., кожній.
Матеріально-відповідальною особою в
магазині була ОСОБА_3

Зазначає, що ОСОБА_2 з недостачею коштів
не погоджується, борг не визнавала, так
як перевірка проведена незаконно.
Коштів покрити борг у розмірі 40 000,00 грн.
у неї не було. Директор ТОВ «Ентузіаст»
в особі Мельника М.М. зобов'язав її під
психічним тиском, загрозою звільнення
та погрозою кримінальної
відповідальності укласти з ТОВ
«Ентузіаст» кредитний договір № 23/08/12/2
від 22.08.2012 року на суму 39000,00 грн. на
умовах сплати відсотків на рівні 16%.

На думку ОСОБА_2 зазначений договір є
недійсним, оскільки укладений під
психічним тиском, загрозою звільнення
та погрозою кримінальною
відповідальністю; ТОВ «Ентузіаст»
відповідно до уставних документів та
відсутності необхідних дозволів та
ліцензій не мало право видавати кредит;
фактично жодних грошових коштів від
ТОВ «Ентузіаст» вона не отримувала, а
касовий ордер підписала під психічним
тиском, загрозою звільнення та
погрозою кримінальною
відповідальністю; ТОВ «Ентузіаст» не є
фінансовою установою та банком, тобто
не має права надавати кредити.

Посилаючись на вказані обставини,
просила визнати недійсним кредитний
договір укладений між ТОВ «Ентузіаст»
та ОСОБА_2 від 22.08.2012 року № 23/08/12/2.

Рішенням Веселівського районного
суду Запорізької області від 19
листопада 2013 року позов ТОВ
«Ентузіаст» до ОСОБА_2 про розірвання
кредитного договору №23/08/12/2 від 22.08.2012
р. та стягнення боргу у сумі 39900,00 грн. -
задоволено. Розірвано кредитний
договір №23/08/12/2, укладений між ТОВ
«Ентузіаст» та ОСОБА_2 від 22.08.2012 p.,
внаслідок односторонньої відмови
відповідача від його виконання
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ТОВ
«Ентузіаст» суму отриманої позики у
розмірі 39900,00 грн. за кредитним
договором №23/08/12/2 від 22.08.2012 р.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ТОВ «Ентузіаст» про визнання
кредитного договору №23/08/12/2 від 22.08.2012
р. недійсним відмовлено. Вирішено
питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що рішення суду не відповідає
обставинам справи, ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її
зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається із матеріалів
справи, що 22.08.2012 року ТОВ «Ентузіаст»
та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №
23/08/12/2, відповідно до умов якого ТОВ
«Ентузіаст» зобов'язалося надати
ОСОБА_2 кредит в сумі 39900,00 грн. на умовах
сплати відсотків на рівні 16%, строком з
22.08.2012 року по 22.08.2015 року, а відповідач,
в свою чергу, зобов'язалася повернути
отримані кошти та відсотки за його
користування шляхом щомісячного
погашення до 27 числа рівними частинами
в сумі 1108,00 грн. (а.с.7-8)

06.09.2012 року ОСОБА_2 за видатковим
касовим ордером № 853 від 06.09.2012 року
отримала з каси ТОВ «Ентузіаст» 39900,00
грн. позичку відповідно до кредитного
договору № 23/08/12/2 (а.с.9,51)

Всупереч п.4.1. договору ОСОБА_2
кошти ТОВ «Ентузіаст» за вересень,
жовтень, листопад, грудень 2012 року,
січень, лютий 2013 року не повернула,
відмовившись в односторонньому
порядку від виконання прийнятих на
себе зобов'язань в частині повернення
боргу у встановлені п.4.1. договору
строки,.

Оскільки судом встановлені
порушення ОСОБА_2 обов'язків, що
витікають з договірних відносин за
договором №23/08/12/2 від 22.08.2012 року,
односторонньої відмови від його
виконання, суд дійшов висновку, що
договір підлягає розірванню, а
отримана сума позики 39900,00 грн. підлягає
стягненню.

В задоволенні зустрічної
позовної заяви ОСОБА_2 до ТОВ
«Ентузіаст» про визнання кредитного
договору №23/08/12/2 від 22.08.2012 р.,
недійсними суд відмовив за
недоведеністю позовних вимог.

Суд вірно дійшов, що
правовідносини між сторонами
регулюються ст. 526,629,1046,1049 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими-ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст. 526, 629 ЦК
України, зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

За технічним записом в судовому
засіданні 20.05.2013 року пояснень свідка
ОСОБА_5, яка працювала касиром, 06.09.2012
року ОСОБА_2 отримувала кошти за
видатковим касовим ордером з каси ТОВ
«Ентузіаст» 39 900,00 грн. Крім того вона
вносила кошти в касу за недостачу в
сумі 39 900,00 грн. Ніякого насилля
відносно ОСОБА_2 не застосовувалося.

За технічним записом в судовому
засіданні 20.05.2013 року пояснень свідка
ОСОБА_6, яка працювала бухгалтером, у
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була виявлена
недостача. Сума недостачі була 39 900,00
грн. заперечень від ОСОБА_2 та ОСОБА_7
щодо недостачі не було. Про касові
операції видання та отримання грошей
ОСОБА_2 їй не відомо.

За технічним записом в судовому
засіданні 20.05.2013 року пояснень свідка
ОСОБА_7, вона працювала у магазині
разом зі ОСОБА_2. За ревізією була
встановлена недостача 80 000 грвн. Яку
поділили між нею та ОСОБА_2 по 39 900,00 грн.
Директор запропонував погашення боргу
шляхом отримання кредиту. Товариством
їм була закрита недостача про що їй
було надано ордер, але оформили кредит
на цю суму. Грошей в касу вони не
вносили, як і не отримували кредитні
кошти. Як ОСОБА_2 отримувала кредит їй
не відомо, бо вона пішла раніше від неї.

Після допиту свідка ОСОБА_7,
свідок ОСОБА_5 підтвердила її
пояснення.

Доводи апеляційної скарги
проте, що свідок ОСОБА_7 підтвердила що
даний договір був укладений під
впливом психічного насильства з боку
керівника ТОВ «Ентузіаст» не
відповідає аудіозапису в судовому
засіданні 20.05.2013 року, відповідно до
якого свідок ОСОБА_7 казала у суді, що
вона пішла раніше ніж ОСОБА_2, тому як
вона отримувала кредит їй не відомо.
Жодного слова в записі пояснень ОСОБА_7,
про застосування насильства відносно
ОСОБА_2 при укладанні договору не має.

Згідно ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. За
вимогами ст.. 218 ЦК України заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків. За правилами ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України в п. 21
постанови від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
роз'яснено, що зі змісту абзацу другого
ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися
свідченням свідків не лише заперечення
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин, а й
факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК України
визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК
України).

Колегія судів не погоджується із
доводами апеляційної скарги проте, що
суд безпідставно не врахував пояснення
свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_5.

З огляду на допустимість доказів,
відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України та
ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1051 ЦК України, на
підтвердження безгрошовості договору,
суд правомірно не прийняв до уваги
пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_5 про
те, що гроші ОСОБА_2 за видатковим
касовим ордером № 853 від 06.09.2012 року не
передавалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК
України правочин, вчинений особою
проти її справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним.

За правилами ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з ст. 1051 ЦК позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

У п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що при вирішенні спорів про
визнання недійсним правочину,
вчиненого особою під впливом
насильства (стаття 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину
недійсним, через вчинення його під
впливом насильства або погрози,
необхідна наявність фізичного або
психічного впливу, яка має виражатися
в незаконних діях на особу з метою
спонукання до укладення правочину.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 22.08.2012 року між ТОВ
«Ентузіаст» та ОСОБА_2 було укладено
договір № 23/08/12/2, відповідно до умов
якого ТОВ «Ентузіаст» надав ОСОБА_2
гроші в сумі 39 900,00 гривень на умовах
сплати відсотків на рівні 16%, строком з
22.08.2012 року по 22.08.2015 року, а відповідач,
в свою чергу, зобов'язалася повернути
отримані кошти та відсотки за його
користування шляхом щомісячного
погашення до 27 числа рівними частинами
в сумі 1108,00 гривень.

Факт передачі грошових коштів
ОСОБА_2 посвідчено видатковим касовим
ордером №853 від 06.09.2012 року. (а.с.9), який
не спростовано належними та
допустимими доказами.

Посилання на наявність
кримінальної справи, як на доказ
застосування психічного тиску не
приймаються колегією судів виходячи із
наступного.

Відповідно до інформації
начальника СВ Веселівського РВ ГУМВС
України в Запорізькій області у
провадженні слідчого відділення
дійсно знаходиться кримінальне
провадження №0000316 за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.190 КК України, і що
на теперішній час проводяться слідчі
дії, остаточне рішення не прийняте, про
результати досудового розслідування
буде повідомлено додатково - не є тим
належним та допустимим доказом, що
підтверджує застосування до ОСОБА_2 під
час укладення договору насильства,
обману, а також зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини. Сторони
самостійно узгодили положення
договору позики та підписали його, чим
засвідчили дійсність його положень.

Проте, факт реєстрації
кримінального провадження в Єдиному
реєстрі досудових розслідувань за
положеннями КПК України свідчить лише
про звернення ОСОБА_2 з заявою про
злочин, ані доказує вчинення відносно
неї злочину.

Отже, належних та допустимих
доказів на підтвердження факту
застосування фізичного чи психічного
тиску в розумінні ст. 231 ЦК України під
час укладання кредитного договору
№23/08/12/2 від 22.08.2012 року та підписання
видаткового касового ордеру №853 від
06.09.2012 року. (а.с.9) не надано.

Колегія судів не погоджується із
доводами апеляційної скарги проте, що
оскільки ТОВ «Ентузіаст» не має
ліцензії, отже не могла надавати гроші
ОСОБА_2 в борг, бо договір хоча і
називається кредитним, проте фактично
гроші ОСОБА_2 отримала в позику.

За висновками, викладеними у
постанові ВСУ від 30 травня 2012 року по
справі № 6-48цс12 та від 18 липня 2012 року по
справі № 6-79цс12, які прийняті за
наслідками розгляду заяв про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, окремі послуги, які
відносяться до фінансових послуг
(наприклад, надання коштів у позику,
поручительство), можуть надаватися не
тільки фінансовими установами, які є
учасниками ринку з надання фінансових
послуг або юридичними особами, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, але і
фізичними особами, які не є суб'єктами
підприємницької діяльності. Закон
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини спеціальних суб'єктів -
учасників ринку фінансових послуг, і не
поширюється на всіх інших юридичних і
фізичних осіб - суб'єктів договору
позики, правовідносини яких
регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК
України.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України,
ці судові рішення є обов'язковими для
всіх судів України і суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із цими рішеннями
Верховного Суду України.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
висновки суду відповідають фактичним
обставинам справи та доводи
апеляційної скарги не спростовують
його висновків.

Колегія судів не вбачає
передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення, як про те вимагає про відмову у
задоволенні позову ТОВ «Ентузіаст» та
задоволення її позову по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 19 листопада
2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: