Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді -
Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В.,
Хилевича С.В.

секретар судового
засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа на стороні
відповідача без самостійних вимог
Рівненська міська рада про
встановлення порядку користування
присадибною ділянкою.

Перевіривши докази та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 грудня 2013
року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1,
загальною площею 739 м.кв. згідно
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №302 від 11 грудня 2013 року
(перший варіант), надано в спільне
користування сторін частину земельної
ділянки:

ОСОБА_3 надано в користування частину
земельної ділянки площею 281 м.кв., що
становить 38/100 частини
будинковолодіння;

ОСОБА_2 надано в користування частину
земельної ділянки площею 177 м.кв., що
становить 24/100 частини
будинковолодіння та надано право
проходу через земельну ділянку ОСОБА_1,
площею 25 м.кв.(постійний сервітут).

ОСОБА_1 надано в користування частину
земельної ділянки площею 281 м.кв., що
становить 38/100 частини
будинковолодіння. Встановлено
обмеження на площу 25 м.кв. (постійний
сервітут на право проходу до земельної
ділянки ОСОБА_2)

Вважаючи дане рішення незаконним
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що
станом на 1 січня 2002 року за
будинковолодінням по АДРЕСА_1
обліковувалась земельна ділянка
площею 626 кв.м. Земельна ділянка не має
чітких меж, правовстановлюючі
документи про право власності чи право
користування на неї відсутні, її межі
не погоджені з власниками сусідніх
будинковолодінь. Зазначає, що ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 із клопотанням на ім'я
міського голови про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у спільну
сумісну власність не звертались. Однак
всупереч цьому та чинному
законодавству, 04.07.2012 року судом було
задоволено клопотання позивача ОСОБА_2
про призначення по справі
судово-технічної експертизи щодо
можливості варіанту поділу
присадибної ділянки по АДРЕСА_1 між
сторонами.

Вказує, що оскільки земельна ділянка за
адресою АДРЕСА_1 не належить ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 на праві спільної
сумісної власності, її поділ
суперечить ч.4, ч.5 ст.89 Земельного
кодексу України, а тому висновок
судової будівельно-технічної
експертизи №64 від 11.03.2013 року щодо
можливості варіанту поділу
присадибної ділянки вважає неналежним
доказом.

Крім того, вважає, що суд вийшов за межі
позовних вимог, оскільки в позовній
заяві відсутня вимога про встановлення
сервітуту.

Посилаючись на викладені обставини,
просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Постановляючи рішення про
задоволення позовних вимог та
визначаючи порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1, суд
першої інстанції виходив з того,
сторони по справі на законних
підставах користуються вказаною
ділянкою, а тому їх вимоги є законними
та обґрунтованими.

Проте такі висновки суду не
відповідають дійсним обставинам по
справі та вимогам закону, а тому таке
рішення, відповідно до правил ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення.

Матеріалами справи встановлено,
що сторони по справі є співвласниками
будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 належить 24/100 частини
даного будинковолодіння на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі - продажу від 25.04.1983р.

ОСОБА_3 належить 38/100 частини
будинковолодіння на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі - продажу від 01.07.1997р.

ОСОБА_1 є власником також 38/100
частини цього будинковолодіння
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину, виданого 20.01.2003р. державним
нотаріусом Другої Рівненської
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі № 3-36.

Як ствердив у судовому засіданні
представник Рівненської міської ради
будь яких рішень щодо передачі
земельної ділянки в користування
вказаним особами чи їх попередникам
радою не приймалося. Земельною
ділянкою, яка прилягає до будинку
вказані особи користуються традиційно
і її межі не встановлені.

Відповідно до правил ст. 106-1 ЗК
Української РСР ( ред. 1970р.), яка діяла на
час придбання у власність ОСОБА_2 24/100
спірного будинковолодіння, перехід
права власності на житловий будинок не
тягне за особою переходу права
користування присадибною земельною
ділянкою. Надання присадибної ділянки
особі, до якої перейшло право власності
на житловий будинок, провадиться на
загальних підставах.

Тобто таке право користування
земельною ділянкою на той час не
виникало автоматично, а ОСОБА_2 із
заявою про виділення їй земельної
ділянки у користування до органів
місцевої влади не зверталася.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 30 ЗК
України, (в ред.1990р), яка діяла на час
придбання ОСОБА_3 у власність 38/100
будинковолодіння, при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об"єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених випадках посвідчується
Радами народних депутатів відповідно
до вимог ст. 23 цього Кодексу.

ОСОБА_3 із відповідною заявою до
місцевої ради про передачу їй у
користування земельної ділянки також
не зверталася і таке її право Радою не
посвідчувалося.

За правилами ст. 120 ЗК України ( в
ред. 2001р), яка діяла на час придбання
ОСОБА_1 у свою власність 38/100 частини
будинковолодіння, при переході права
власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі
цивільно - правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди.

Отже, судом апеляційної інстанції
беззаперечно встановлено, що сторони
по справі не набули у визначеному
законом порядку право користування
земельною ділянкою, яка знаходиться
біля АДРЕСА_1, а тому і не має законних
підстав для встановлення порядку
користування цією земельною ділянкою
між ними.

На даний час, відповідно до ст. 116
ЗК України, громадяни набувають право
власності та право користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності
за рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень.

На підстав наведеного, рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст. 106-1 ЗК УРСР( в ред.
1970р.) ст. 30 ЗК України( в ред. 1990р.) ст. 120
ЗК України ( в ред. 2001р.) ст. ст. 89, 116, 125,126
ЗК України, ст. ст. 313,316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 грудня 2013
року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа на стороні
відповідача без самостійних вимог
Рівненська міська рада про
встановлення порядку користування
присадибною ділянкою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право
оскаржити рішення апеляційного суду
протягом двадцяти днів з дня його
проголошення в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
С.П.Ковалевич

Судді:
С.В.Демянчук

С.В.Хилевич