АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/102/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року
м. Хмельницький

колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Хмельницької області в складі:

головуючого судді
Харчука В.М.,

суддів: Спірідонової Т.В.

Переверзєвої Н.І.

при секретарі: Чебан О.М.

з участю: сторін та представника
апелянта

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 18 листопада
2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування збитків, заслухавши
доповідача, пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, судова
колегія ,

В С Т А Н О В
И Л А :

в червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову позивач
зазначав, що відповідач позичив в нього
кошти в сумі 4 750 доларів США, які
повертати відмовився, в зв'язку з чим
між сторонами виник спір, який
розглядався в судовому порядку.

Згідно рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 08 вересня 2000 року кошти
були стягнуті з ОСОБА_3, проте через
довготривалу процедуру виконання
судового рішення, яке фактично на
сьогоднішній день не виконано в
повному обсязі позивач вважав, що йому
заподіяно збитки.

Тому, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3
на його користь 54 518 грн. 42 коп. у
відшкодування завданих йому збитків.

В ході розгляду справи позивач та його
представник позовні вимоги
підтримували, відповідач проти
задоволення позову заперечував.

________________________________________________________________________
_

Головуючий в першій інстанції -
Приступа Д.І. Категорія №
30

Доповідач - Харчук В.М.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 18 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 з таким рішенням суду першої
інстанції не погодився, подав
апеляційну скаргу, посилається на
неправильно застосовані судом норми
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що в рахунок
погашення боргу він отримав у
власність 1/3 частину квартири, що
належить ОСОБА_3, проте її вартість
значно менша ніж сума боргу. На момент
оформлення свідоцтва про право
власності на 1/3 частину квартири її
вартість становила 7 996 грн. 80 коп., а
сума боргу - 25 835 грн, отже за ОСОБА_3
залишилася заборгованість в сумі 17 838
грн. 45 коп.

На думку апелянта, оскільки ОСОБА_3 в
повному обсязі не виконав взяті на себе
зобов'язання, тому відповідно до ч. 2 ст.
625 Цивільного кодексу України він має
право вимагати сплати суми боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми.

Тому ОСОБА_2 просить скасувати рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 18 листопада
2013 року та постановити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
в повному обсязі.

Судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
апелянта підлягає частковому
задоволенню, а рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 18 листопада 2013
року скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову за пропуском
строків позовної давності з мотивів
порушення та неправильного
застосування судом норм матеріального
права та процесуального права,
невідповідності висновків суду
обставинам справи - ст.ст.71, 75, 76, 80, 84, 151,
161, 162, 170, 213, 214, 216, 374 ЦК УРСР 1963 року, ст.
509, 623 ЦК України 2003 року та порушення
судом норм процесуального права -
ст.ст.213, 214 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, ч. 1,
ст.. ст. 213, 214, 309 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Судовому захисту підлягає
лише порушене право.

Суд вирішує цивільний спір на
засадах змагальності та
диспозитивності не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Кожна сторона доказами повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, що беруть участь
у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Обставини, визнані сторонами чи
іншими учасниками судового процесу,
доказуванню не підлягають.

Судове рішення повинне бути законним
і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог чи заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення судового
рішення суд вирішує, в тому числі, такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або у позові
відмовити; чи є інші обставини, що
впливають на вирішення спору (строки
позовної давності тощо).

Суд апеляційної інстанції
задовольняє повністю чи частково
апеляційну скаргу апелянта, скасовує
чи змінює рішення суду першої
інстанції та ухвалює нове рішення, якщо
суд неповно та неправильно з'ясував
обставини справи, що мають значення для
вирішення спору, висновки суду не
відповідають обставинам справи, суд
порушив або неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст.ст.71, 75, 76, 80, 84, 151,
161, 162, 170, 213, 214, 216, 374 ЦК УРСР 1963 року, які
регулювали спірні правовідносини між
сторонами на момент їх виникнення та
вирішення судом 08 вересня 2000 року, за
договором позики позикодавець передає
позичальникові у власність гроші або
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання за договором
позики, відповідає перед кредитором за
збитки, завдані простроченням, і за
неможливість виконання, що випадково
настала після прострочення. Боржник
також зобов'язаний сплатити
кредиторові суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3% з
простроченої суми, якщо законом або
договором не встановлений інший розмір
процентів.

Зобов'язання за договором позики
повинні виконуватись належним чином і
в установлений строк відповідно до
вказівок закону, положень договору, а
при відсутності таких вказівок -
відповідно до вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від
виконання зобов'язань і одностороння
зміна умов договору не допускаються, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Загальний строк позовної
давності для захисту порушеного
цивільного права встановлений
кодексом в три роки.

Позовна давність застосовується
судом незалежно від заяви сторін.

Початком перебігу строку
позовної давності є день, коли особа
дізналася чи повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважною причину
пропуску строку позовної давності,
порушене право підлягає захистові.

Із закінченням строку позовної
давності по головній вимозі
вважається, що строк позовної давності
минув і по додатковій вимозі
(неустойка, поручительство, тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування
збитків, а саме знецінення грошових
коштів, своєчасно не повернутих за
договором позики (інфляція), суд першої
інстанції виходив з того, що
зобов'язання відповідача ОСОБА_3 за
договором позики повністю виконані
шляхом примусового виконання рішення
Хмельницького міського суду від 08
вересня 2000 року державною виконавчою
службою шляхом звернення стягнення на
належну боржникові 13 частину
однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка
після того, як прилюдні торги не
відбулися, була передана у власність
стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення
боргу. Виконавче провадження у
виконавчій справі закрите, а стягувач
та позивач ОСОБА_2 оформив своє право
власності на цю 13 частину квартири.

Тому, на думку суду, позовні вимоги
позивача не ґрунтуються на нормах
закону.

Однак такі висновки суду першої
інстанції не відповідають
встановленим обставинам справи,
порушують норми матеріального та
процесуального права - ст.ст. 71, 75, 76, 80, 84,
151, 161, 162, 170, 213, 214, 216, 374 ЦК УРСР 1963 року,
які регулювали спірні правовідносини
між сторонами, ст.ст. 213, 214 ЦПК України, а
рішення суду є незаконним і
необґрунтованим.

Крім того, судом першої інстанції
неправильно застосовано норми
матеріального права, які не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
- ст.ст. 509, 623 ЦК України 2003 року, які
набрали чинності з 01 січня 2004 року і не
можуть бути застосовані до спірних
правовідносин.

Судом встановлено, що 24.12.1998 року
ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 4 750 доларів США,
які останній зобов'язався повернути по
першій вимозі позичальника.

Однак, ОСОБА_3 свої зобов'язання за
договором позики не виконав і рішенням
Хмельницького міського суду від 08
вересня 2000 року за позовом ОСОБА_2
стягнуто на його користь із ОСОБА_3 4 750
доларів США боргу та 260 гривень
сплаченого мита.

На підставі рішення суду 09 жовтня
2000 року видано виконавчий лист № 2-4299 на
примусове виконання судового рішення,
який переданий до виконання до відділу
державної виконавчої служби
Хмельницького МРУЮ.

Відділом ДВС відкрите
провадження і здійснені дії по
примусовому виконанню судового
рішення, а саме проведено опис та арешт
належної боржнику на праві власності 13
частини однокімнатної квартири
АДРЕСА_1, вартість якої складала 7 996,80
гривень.

Ця 13 частина квартири
виставлялась на примусові прилюдні
торги, однак не була продана через
відсутність покупців.

На пропозицію відділу ДВС
стягувач у виконавчому провадженні
погодився отримати цю 13 частину
квартири у власність на погашення
частини боргу за виконавчим листом.

13 частина квартири передана у
власність ОСОБА_2, якому 28 березня 2003
року приватним нотаріусом ОСОБА_5
видане свідоцтво про право власності
саме за вартістю 7 996,80 гривень на
погашення суми боргу 4 750 доларів США.

Тобто, вся сума заборгованості за
договором позики за рахунок передачі у
власність кредиторові 13 частини
квартири не була погашена, так як сума
боргу за офіційним курсом НБУ станом на
час передачі 13 частини квартири
стягувану складала 25 835 гривень (100
доларів США = 543,9 українських гривень).

Ці обставини визнаються сторонами
у справі і доказуванню не підлягають

А тому висновки суду першої
інстанції про повне виконання
зобов'язань боржником та відповідачем
у справі ОСОБА_3 не відповідають
встановленим обставинам справи.

Однак, при вирішенні спору судом
першої інстанції не враховано, що
спірні правовідносини виникли та
вирішені судом під час дії положень ЦК
УРСР 1963 року, які регулюють спірні
правовідносини і повинні до них
застосовуватись.

Заподіяні ОСОБА_3 несвоєчасним
виконанням зобов'язань за договором
позики ОСОБА_2 збитки чи зазначені в
апеляційній скарзі апелянта 3% річних,
про які позивач не заявляв у позовній
заяві, як плата за користування коштами
є додатковими вимогами, які випливають
із основних вимог про стягнення суми
боргу за зобов'язаннями позики.

Тому до цих додаткових вимог
повинні застосовуватись трирічні
строки позовної давності, які ОСОБА_2
пропустив без поважних причин.

Цих додаткових вимог ОСОБА_2 без
поважних причин не заявляв під час
звернення до суду з основними вимогами
ту 2000 році.

Судова колегія при цьому вважає,
що у задоволенні позову ОСОБА_2 про
відшкодування збитків слід відмовити
саме за пропуском строків позовної
давності.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314-316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,

В И Р І
Ш И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково, рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 18 листопада 2013 року
скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити, за пропуском
строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: (підпис)

судді: (підписи)

Копія відповідає оригіналу:

Суддя апеляційного суду
В.М. Харчук