Справа № 1321/2-90/11
Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/634/14
Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Крайник Н.П.

суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.

з участю секретаря: Данилик І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 12 червня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користування власністю та виселення з
житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И
Л А:

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково. Виселено
відповідачів з належного позивачці
житлового будинку АДРЕСА_1 В позовній
вимозі про знаття ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з
реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1
- відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
виселивши її із спірного будинку, де
залишились проживати її діти, допустив
розлучення дітей з матір»ю, чим неповно
з»ясував обставини справи. Зазначає, що
в рішенні суду не зазначено про
наявність порушень нею прав позивачки
та у чому вони полягають, а тому
безпідставно застосував до спірних
правовідносин ст. 391 ЦК України. Також
наголошує, що після укладення у 1998 році
шлюбу із ОСОБА_5, вона вселилась і
почала проживати з чоловіком у
спірному будинку за згодою власника
цього будинку - його батька ОСОБА_6, при
цьому між батьком і сином було укладено
усну угоду про безоплатне проживання
її покійного чоловіка та членів його
сім»ї в будинку. На думку апелянта,
прийняття позивачкою спадщини після
смерті попереднього власника спірного
будинку не припиняє угоди про
безоплатне проживання її та членів її
сім»ї в спірному будинку. Враховуючи
наведені обставини, просить рішення
суду скасувати та постановити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_3
являється власником житлового будинку
з надвірними будівлями за АДРЕСА_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
19.06.2009 року та витягом з реєстру права
власності на нерухоме майно від 22.06.2009
року. Вказане будинковолодіння
позивачка успадкувала після смерті
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6,7).
Згідно довідки №696 від 06.09.2009 року
виданої виконавчим комітетом
Стенятинської сільської ради в
житловому будинку АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст.
150 ЖК України власник має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
сім'ї та інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону №
475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року» та
Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316,
317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належить
право володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391
вказаного Кодексу власник, який має
підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню. Власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються житловим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. З огляду на вказане,
право члена сім'ї власника будинку
(квартири) користуватися цим житлом
існує лише за наявності у власника
права приватної власності на це майно,
а тому виникнення права членів сім'ї
власника житла на користування ним та
обсяг цього права залежить від
виникнення у власника житла права
власності на нього. Таким чином,
припинення права власності особи на
житло припиняє право членів сім'ї на
користування цим житлом, а права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
об'єкт власності є похідним від права
самого власника.

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, однак при цьому є
важлива умова, а саме - збереження права
власності на житло цього власника,
тобто незмінність власника майна.

Як встановлено судом, відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є членами сім'ї
позивачки ОСОБА_3, яка стала власником
житлового будинку на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19.06.2009 року і таке її
право зареєстроване у встановленому
законом порядку. Рішенням Сокальського
районного суду Львівської області від
03 жовтня 2011 року відмовлено в
задоволені позову ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7
до ОСОБА_3 з участю третіх осіб: служби у
справах дітей Сокальської РДА,
Сокальської районної державної
нотаріальної контори, КП ЛОР
«Червоноградське МБТІ», Стенятинської
сільської ради Сокальського району про
визнання права власності на частину
житлового будинку та земельної ділянки
в порядку спадкування за законом та
внесення змін в свідоцтво про право на
спадщину за заповітом. Іншим рішенням
цього ж суду від 20.12.2011 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2 в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8
та ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третіх осіб:
Сокальської районної державної
нотаріальної контори та Стенятинської
сільської ради про визнання заповіту
недійсним та застосування наслідків
недійсного правочину. Ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 20.03.2012 року залишено без змін
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 20.12.2011 року.
Доказів скасування вищенаведених
судових рішень апелянт в апеляційній
інстанції не представила, таких і не
встановила колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка, як власник будинковолодіння
за адресою: АДРЕСА_1 позбавлена
можливості користуватися будинком, а
відповідачі попереджалися нею про
необхідність звільнити зазначений
будинок (а.с.21-23).

Беручи до уваги вищенаведене, суд
першої інстанції підставно
задовольнив частково позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги у тій
частині, що суд прийнятим рішенням
допустив розлучення малолітньої
дитини з матір»ю не заслуговують на
увагу, оскільки суд не позбавляв
батьківських прав ОСОБА_2 щодо її дітей
та не обмежував такі, а окрім цього,
згідно вимог ч. 4. ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місцем
проживання її батьків, або одного з них.
Апелянт не позбавлена права змінити
місце проживання членів своєї сім»ї.
Факт проживання у спірному
будинковолодінні апелянтки разом з
дітьми, не впливають на правильність
ухваленого судом рішення, оскільки суд
розглянув справу в межах заявлених
ОСОБА_3 вимог та щодо визначеного нею
відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Крім цього, як вбачається з постанови
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Сокальського районного управління
юстиції Крупчака О.С. про закінчення
виконавчого провадження від 13.11.2013 року
виконавчий документ (лист), що був
виданий на підставі виконання
оскаржуваного рішення суду по даній
справі - виконано добровільно (а.с.136-137).

Право апелянта ОСОБА_2 на користування
будинком є похідним від права власника
будинку ОСОБА_3, членами сім»ї якої вона
не являється. Згода на проживання у
будинку попереднього власника не дає
підстав вважати, що при зміні власника,
новий власник зобов'язаний надати
можливість такій особі на проживання
та користування її власністю (житловий
сервітут).

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Разом з тим, ОСОБА_2 до апеляційної
скарги не долучила та не представила в
засідання апеляційної інстанції
жодних доказів, що спростовують
позовні вимоги ОСОБА_3, таких не
встановила і колегія суддів.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини у
справі, подані сторонами докази,
правильно визначив характер спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги, висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч.
1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 12 червня 2012 року
- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Крайник Н.П.

Судді:
Курій Н.М.

Мельничук О.Я.