Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/501/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
Бондарчук В'ячеслав Володимирович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Крижанівської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів
дарування та купівлі-продажу частини
приміщення недійсними, визнання права
спільної часткової власності за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира від 09 грудня 2013 року, -

в с т а н о
в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.05.2003
року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 нежиле приміщення без
функціонального призначення площею 552,3
кв.м.. Після цього, протягом п'яти років,
позивачка не здійснювала жодних дій з
отриманим приміщенням. 21 березня 2008
року на прохання ОСОБА_3 вона продала їй
1/2 частину нежилого приміщення. Під час
оформлення договору купівлі-продажу
позивачка повністю довіряла ОСОБА_3,
оскільки мала поганий зір та була з нею
в хороших відносинах. Посилаючись на
вищевикладене, позивачка, із зміною
(а.с.118-124) та уточненням (а.с.183-188) своїх
позовних вимог, просила визнати
недійсним договір дарування від
15.05.2003року, договір купівлі-продажу від
21.03.2008 року та визнати право спільної
часткової власності ОСОБА_2 на 1/2
частину центру довкілля з кафетерієм,
загальною площею 552,3 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Підставою зазначала уведення в оману
ОСОБА_4, а потім і ОСОБА_3. Про обман
дізналася в кінці січня 2011 року, коли в
телефонній розмові працівник
податкової інспекції повідомив про
необхідність сплати податків та
вирішила перевірити договори і
відповідні документи на майно.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 09 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсним Договір дарування від 15.05.2003
року (зареєстрований нотаріусом ОСОБА_6
в реєстрі №4498). Визнано недійсним
договір купівлі-продажу частини
приміщень (зареєстрований нотаріусом
ОСОБА_6 в реєстрі №5295). В решті позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_5 посилаючись
на те, що судом першої інстанції
неповно з'ясовано обставини, які мають
значення для справи, що призвели до
винесення незаконного рішення, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове , яким відмовити в задоволенні
позову. Зокрема, зазначає, що позивач
знала про переобладнання приміщення як
під час дарування так і під час
купівлі-продажу, ознайомлювалася з
вказаним договором. Будь-якого обману
не було.

Представник відповідача (апелянт)
підтримала апеляційну скаргу і
пояснила, що позивачу було відомо, яке
приміщення вона отримала в дар та потім
продала, що підтверджується
матеріалами іншої цивільної справи,
оцінки майна.

Представник позивача заперечує доводи
апеляційної скарги з підстав,
зазначених у позовній заяві. На
запитання суду пояснив, що вимога про
визнання договорів недійсними
заявлена з підстав уведення в оману.
Посилання в позовній заяві одночасно
на удаваність, фіктивність та помилку
зроблено, виходячи із факту обману і є
супутніми обставинами.

Розглянувши справу в межах визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення суду,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Як вказано в частині четвертій
вказаної норми
цивільно-процесуального Закону,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу приміщення
ОСОБА_4 26.04.2001 року придбала нежиле
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.86).

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради №709
від 12.12.2002 року виконавчий комітет
Житомирської міської ради затвердив
акт державної комісії про готовність
закінченої реконструкції власних
приміщень по АДРЕСА_1 під центр
дозвілля замовника ОСОБА_4, до
експлуатації, загальною площею 552,3 кв.м.
(а.с.55-56).

15 травня 2003 року ОСОБА_4 подарувала
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в рівних частках,
вказане нежиле приміщення площею 552,3
кв.м. (а.с.18) та останні зареєстрували
право власності 15 травня 2003 року (а.с.126).

10 листопада 2005 року виконкомом
Житомирської міської ради видано
свідоцтво про право власності на ім'я
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на центр дозвілля з
кафетерієм по АДРЕСА_1 з відповідною
реєстрацією в Державному реєстрі
(а.с.49-50).

В подальшому, ОСОБА_2 продала належну їй
1/2 частку вказаного приміщення ОСОБА_3
за договором купівлі-продажу від 21.03.2008
року.

Задовольняючи позов в частині вимог
про визнання договорів недійсними, суд
виходив з того, що на час оформлення
договору дарування спірне приміщення
набуло статусу центру дозвілля, а
нежилого приміщення вже не існувало.
ОСОБА_4 не повідомила про ці обставини
ОСОБА_2 чим ввела її в оману. Позивач не
знала про переобладнання його під
центр дозвілля і не мала наміру продати
ОСОБА_3 саме центр дозвілля. Остання
ввела її в оману щодо предмету
договору.

Колегія суддів не погоджується з такою
думкою виходячи з наступного.

При ухваленні рішення судом не
враховано норми ст.11 ЦПК України щодо
розгляду справи в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, позивачем в останній позовній
заяві, яку суд прийняв до розгляду
(а.с.183-188), не перевіривши чи відповідає
вона вимогам ч.2 ст.31 ЦПК України,
позивачем зазначено декілька підстав
для визнання договорів недійсними, але
судом розглянуто тільки одну підставу -
уведення в оману.

В пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року, № 9, роз'яснено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Що стосується договору дарування від 15
травня 2003 року.

За положеннями ст.243 ЦК України 1963 року
за договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір вважається
укладеним з моменту передачі майна
обдаровуваному.

До договору дарування нерухомого майна
застосовуються правила статті 227 цього
Кодексу.

Отже договір дарування нерухомого
майна повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин (ст.227 ЦК України 1963
року).

Згідно із ст.57 ЦК України 1963 року угода,
укладена внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною, а
також угода, яку громадянин був
змушений укласти на вкрай невигідних
для себе умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого.

Згідно п.1.4 Договору дарування від 15
травня 2003 року обдаровувані прийняли в
дар вказане приміщення в задовільному
стані, такому як воно є (у справному
технічному стані, який забезпечує
нормальну експлуатацію приміщення).

При цьому, в дар було передано нежиле
приміщення площею 552,3 кв.м. по АДРЕСА_1
без зазначення його цільового
призначення (п.1.1 Договору).

Згідно пп.5 п.1.5 Тимчасового положення
про порядок реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України № 7/5 від 7
лютого 2002 року (далі - Положення),
державній реєстрації підлягають право
власності та інші речові права на таке
нерухоме майно : приміщення - частини
внутрішнього об'єму житлових
будинків, будівель, квартир, обмежені
будівельними елементами.

Пунктами 6.2.1 та 8.1 Положення
передбачено внесення даних про об'єкт
нерухомості, а саме тип (призначення)
об'єкта нерухомого майна (житловий
будинок, садиба, квартира, приміщення
тощо).

ОСОБА_4 зареєструвала за собою право
власності на спірне нежиле приміщення,
що підтверджується витягом з реєстру
прав власності на нерухоме майно від
21.04.2003 року (а.с.169 інвентарної справи
№12059), тобто після проведення
реконструкції, і зазначена реєстрація
не скасована та неоспорена.

Незважаючи на проведення
реконструкції приміщення в 2002 році та
прийняття його в експлуатацію, тип
приміщення як нежилого не змінився.
Воно залишилося нежилим на час
укладення Договору дарування та існує
в такому статусі і до даного часу. Було
змінено лише цільове призначення.

Посилання позивача на зміну площі
приміщення на момент оформлення
договору дарування спростовується
актом державної технічної комісії про
готовність закінченого будівництвом
об'єкта до експлуатації від 18.11.2002 року,
де зазначена площа приміщення
становить 552,3 кв.м. (а.с. 73-74).

За матеріалами інвентарної справи факт
зміни площі приміщення до 511,5 кв.м.
зафіксовано лише 13 жовтня 2005 року,
тобто під час оформлення документів на
центр дозвілля (а.с.41).

Отримуючи у дар спірне майно позивач
погодилася з таким станом приміщення,
підписавши Договір дарування, а тому
посилання позивача на те, що її введено
в оману щодо предмету дарування є
безпідставним.

При цьому, однією із ознак омани є
умисність дій відповідача, який є
відсутнім, про що свідчать нотаріально
засвідчені пояснення ОСОБА_4 про те, що
вона не повідомила про переобладнання
без будь-якого умислу, не придавши
цьому значення (а.с.149). Іншого позивачем
не доведено. Помилка у функціональному
призначенні об'єкта дарування не може
розцінюватися як умисне введення в
оману з боку дарувальника.

За змістом уточненої позовної заяви
(а.с.184) позивач посилалася на уведення
її в оману, одночасно вказавши, що це
потягло за собою укладення удаваної та
фіктивної угоди, а тому суд при
розгляді спору виходить із основної
підстави позови - вчинення правочину
під впливом обману, що підтвердив і
представник позивача, та вирішує
питання щодо наявності інших підстав
для визнання договорів недійсними.

При цьому зазначає, що удаваною є угода
з метою приховати іншу угоду (ст.58 ЦК
України 1963 року).

Як на доказ удаваності, позивач
посилається на письмові пояснення
ОСОБА_4 (а.с.149), в яких вона підтверджує
факт позики у ОСОБА_2 коштів в сумі 100000
грн..

Дане пояснення будь-якими належними та
допустимими доказами не підтверджено,
суперечить позовній заяві, де
зазначається сума боргу в 100000 доларів
США, і не може бути беззаперечним
доказом того, що договором дарування
було приховано виконання договору
позики.

Мнимою є угода, укладена лише про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (ст.58 ЦК України 1963
року).

Позивач бажала отримати в дар спірне
нежиле приміщення та використовувати
його в подальшому, про що свідчать її
дії по розподілу даного майна та
продажу своєї частки, а тому ознаки
фіктивності відсутні.

Щодо відсутності підстав для визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
21 березня 2008 року за ознаками омани, суд
зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. (ст.638 ЦК України в
редакції на день укладення угоди -
надалі по тексту зазначається тільки
стаття).

Згідно вимог ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За змістом ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації (ст.657 ЦК України).

Відповідно до ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Власність зобов'язує (ст.319 ЦК України).

На підставі витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
15.11.2005 року ОСОБА_2 є власником 1/2
частини нежилого приміщення у вигляді
центру дозвілля з кафетерієм по
АДРЕСА_1, а тому розпорядилася останнім,
продавши його 21.03.2008 року ОСОБА_3.

Укладаючи договір купівлі-продажу
продавець передає своє майно і є
відповідальним за достовірність
інформації щодо нього, а тому доводи
позивача відносно того, що вона не
знала, яке майно продає, є сумнівними і
суперечать змісту права власності.

Будь-яких доказів того, що відповідач
та нотаріус могли навмисно увести її в
оману щодо предмету договору
купівлі-продажу, з урахуванням його
належності продавцю, позивачем не
надано.

Договір підписано сторонами,
посвідчено державним нотаріусом та
внесено у Державний реєстр правочинів,
а тому він є укладеним.

При цьому, суд враховує і матеріали
цивільної справи №2-63/09 по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення
в натурі частини майна, предметом якого
було спірне приміщення.

За клопотанням позивача ОСОБА_2 у
справі проведено судову
будівельно-технічну експертизу від
08.09.2006 року (а.с.129-183), в якій експерт
зазначає на аркуші 1 про проведення
експертизи нежилого приміщення кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, та на аркуші 6
експертизи, що вбудовані нежилі
приміщення використовуються під
розважальний комплекс (більярд, сауна,
гральні автомати, кафе), з долученням
відповідних фотокарток, а тому
позивачу ще в 2006 році, тобто до
відчуження частини спірного
приміщення, повинно було бути відомо
про цільове призначення належного їй
приміщення.

Для оформлення договору
купівлі-продажу від 21.03.2008 року за
заявою ОСОБА_2 проведено оцінку
спірного майна, за якою оцінювачем
складено звіт (а.с.52-54) на нежитлове
приміщення (центр дозвілля з
кафетерієм).

Наведене свідчить, що позивач, як
власник майна, була обізнана про тип
свого майна (нежитлове приміщення) та
його цільове призначення (центр
дозвілля з кафетерієм), а тому доводи
позивача про навмисне введення її в
оману з боку покупця та нотаріуса щодо
предмету продажу є безпідставними.

В позовній заяві позивачем також
згадується про фіктивність угоди та
помилку при укладенні договору
купівлі-продажу від 21.03.2008 року.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинули на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

У кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

З роз'яснень, викладених у п. 19
постанови Пленуму Верховного суду
України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Під помилкою позивач розуміє продаж
приміщення з іншим цільовим
призначенням, а ніж те, що вона бажала
продати.

Як зазначалося вище, позивач, як
власник майна, повинна була знати про
тип та функціональне призначення
належного їй нежилого приміщення, а
тому її дії не можуть визнаватися
помилкою.

Відсутні також і ознаки фіктивності,
визначені у ст.234 ЦК України - вчинення
правочину без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
правочином.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір
купівлі-продажу з метою врегулювання
спору про поділ майна в натурі, тобто
перша мала намір продати належну їй
частку, а остання сплатити за неї кошти
та отримати майно, що свідчить про
наявність всіх ознак договору
купівлі-продажу.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання за ОСОБА_2 права спільної
часткової власності на 1/2 частину
центру дозвілля з кафетерієм, суд
послався на відсутність заявленої
вимоги про повернення сторін в
попередній стан відповідно до ст.57 ЦК
України 1963 року та ст.ст.215-217 ЦК України,
однак у задоволенні даних вимог слід
відмовити з інших підстав - за
безпідставністю вимог, оскільки вона є
похідною від інших вимог, в задоволенні
яких відмовлено.

Посилання позивача на будівельні норми
в даних спірних правовідносинах суд
вважає безпідставним, так як останні не
можуть бути доказом уведення в оману
позивача іншою стороною договору.

З огляду на вищевикладене колегія
суддів приходить до висновку, що
позивач не довела наявність умислу на
введення її в оману ОСОБА_4 та ОСОБА_3
під час укладення спірних договорів
купівлі-продажу.

Недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм процесуального права є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
вимог.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 09 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договорів дарування та купівлі-продажу
частини приміщення недійсними,
визнання права спільної часткової
власності.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: