Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Пащенко Л.В.
Провадження № 22ц/782/5125/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді: Пащенко Л.В.

суддів: Медведєвої Л.П., Соловей Р.С.

при секретарі: Скоробогатовій
Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Луганську
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 24 вересня 2013 року
по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
? частини житлового будинку, треті
особи - приватний нотаріус Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
приватний нотаріус Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
ОСОБА_7,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року позивач звернулась до
суду з зазначеним позовом, який в
подальшому уточнила та в обґрунтування
якого вказала, що їй на праві власності
належала ? частина будинку АДРЕСА_1.
Після смерті чоловіка позивачка
залишилась сама та її похилий вік та
стан здоров'я позбавили її можливості
самостійно здійснювати за собою
догляд. В травні-червні 2009 року ОСОБА_8
запропонувала їй оформити на її сина -
ОСОБА_2 договір довічного утримання. У
нотаріуса 23.06.2009 року підписала
документи, вважаючи, що підписує саме
договір довічного утримання, а не
договір дарування. 26.05.2012 року
відповідач ОСОБА_2 виписав позивачку з
належної частини будинку, а 25.06.2012 року
застосовуючи силу перевіз її та все її
майно на адресу: АДРЕСА_2. У своєму
позові позивачка зазначає, що
відповідачі є для неї сторонніми
особами, тому відчужувати єдине
домоволодіння на користь сторонніх
осіб без будь-яких вигод для себе вона
не могла, ніколи не мала наміру щодо
дарування вищевказаного житлового
будинку та побоювалася втратити право
власності на своє єдине житло. В
подальшому ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 1/2
частину спірного будинку. Просить суд
визнати договори дарування 1/2 частини
будинку недійсними, тому, що при
підписанні договору дарування вона
помилялась щодо обставин, які мають
істотне значення, а саме помилялась
щодо природи правочину, вважаючи, що
підписує договір довічного утримання.

Рішенням Жовтневого районного суду від
24 вересня 2013 року уточнені позовні
вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Вважаючи вказане рішення суду таким, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
відповідач ОСОБА_2 подав на нього
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким в позовних вимогах позивача
повністю відмовити.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
дійсно 23.07.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 реєстр № 616. згідно якого
позивач ОСОБА_3 передала у власність
відповідача ОСОБА_2 безоплатно, а
ОСОБА_2 прийняв 1/2 частину житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.63). На день укладення
договору дарування позивачу було 72
роки та вона проживала сама.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.05.2012 року між відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 був укладений договір дарування
1/2 частини будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_6 в реєстрі
№ 1055, за яким ОСОБА_2 передав 1/2 частику
житлового будинку безоплатно ОСОБА_4

Згідно ст.ст. 215, 216 ЦК України правочин
може бути визнаний судом недійсним при
наявності підстав, передбачених
законом; недійсний правочин не
породжує юридичних наслідків, при
недійсності правочину кожна з сторін
повинна повернути другій стороні все
отримане за недійсним правочином.

Відповідно ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин. помилилась щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий право чин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей
і якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Згідно журналу судового засідання від
10 липня 2013 року, який міститься в
матеріалах справи (а.с.102-107) у судовому
засіданні були допитані свідки ОСОБА_9
та ОСОБА_10 , які пояснили, що позивачка
ОСОБА_3 ніколи не висловлювала наміру
подарувати свою частку будинку, іншого
житла не має, планувала жити в будинку
до кінця життя та побоювалася втратити
право власності на своє єдине житло,
вона бажала укласти договір довічного
утримання, оскільки потребувала
стороннього догляду.

Судова колегія вважає, що таким чином,
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку, що волевиявлення
ОСОБА_3 в момент укладення договору
дарування було спрямоване на
підписання договору довічного
утримання. Через свою неграмотність,
похилий вік,стан здоров'я позивач
неправильно розуміла суть договору
дарування і склала правочин, який не
відповідав її дійсній волі, вона
керувалася обіцянками обдарованого
щодо подальшого догляду і утримання,
тобто діяла помилково. На відсутність
наміру подарувати належне їй
домоволодіння вказує і той факт, що
після підписання договору, позивачка
залишалася проживати у будинку.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги зазначених висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку, що судом при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Рішення суду ухвалено відповідно до
норм матеріального і процесуального
права і підстав для його скасування по
доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 209,308 ЦПК України,
судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м. Луганська від 24 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: