Справа №490/8739/13-ц 18.02.2014 18.02.2014 18.02.2014
Провадження №22-ц/784/436/14 Суддя по 1
інстанції - Прохоров П.А.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

18 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання
- Яценко Л.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2 та її представника -
ОСОБА_3,

- представника відповідача - КП
«Центральний ринок» - Кольцової Н.О.,
Влащука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

кооперативного підприємства
«Центральний ринок»

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року у
справі за

позовом

ОСОБА_2 до кооперативного підприємства
«Центральний ринок» про поновлення на
роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

5 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до кооперативного
підприємства «Центральний ринок»
(далі - КП «Центральний ринок») про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

В обгрунтування позову вказувала, що
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем з 11 грудня 2012 року,
займаючи посаду інспектора відділу
кадрів.

З 25 лютого 2013 року нове керівництво не
допускає її до робочого місця та до
виконання трудових обов'язків.

Наказом директора КП «Центральний
ринок» від 5 липня 2013 року № 102 її
звільнено з роботи з 5 липня 2013 року по
п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без
поважних причин, допущені з 25 лютого
по 5 липня 2013 року. Копію наказу вона
отримала 11 липня 2013 року.

Посилаючись на те, що невиконання нею
трудових обов'язків відбулося лише
з вини відповідача, а також на те, що
її звільнення проведено з порушенням
вимог трудового законодавства, з
урахуванням доповнених позовних
вимог, позивачка просила визнати
незаконним та скасувати наказ про
звільнення, поновити її на роботі,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу, а також 5 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на дотримання норм трудового
законодавства при звільненні
позивачки.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково. Скасовано наказ № 102 від 5
липня 2013 року про її звільнення.
Зобов'язано відповідача поновити її на
роботі з 5 липня 2013 року. Стягнуто з
відповідача на користь позивачки 29 427,12
грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 25 лютого по 20
грудня 2013 року, а також 1218 грн.
на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
один місяць звернуто до негайного
виконання.

В апеляційній скарзі КП «Центральний
ринок», посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, просив його скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про те, що її
звільнення є незаконним, тому
правомірно поновив її на роботі, а
також стягнув з відповідача на
користь позивачки середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Так, пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що працівник може бути
звільнений з роботи за прогул (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого часу),
допущений без поважних причин.

За порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів
стягнення, як догана або звільнення
(ст. 147 КЗпП України).

Дисциплінарне стягнення
застосовується з дотриманням строків
та порядку їх накладення, передбачених
ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Зокрема, до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення необхідно
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі і повідомляється працівникові
під розписку ( ст. 149 КЗпП).

Як встановлено судом та вбачається із
матеріалів справи, позивачка з 11
грудня 2012 року перебувала у трудових
відносинах з відповідачем, працюючи
інспектором відділу кадрів. До
дисциплінарної відповідальності не
притягувалася.

У зв'язку з поновленням на роботі
директора Кольцової Г.І., частину
працівників адміністрації, зокрема й
позивачку, не допустили до виконання
трудових обов'язків, починаючи з 25
лютого 2013 року, без законних підстав,
виставивши спеціальну охорону та
відгородивши адміністративну частину
будівлі парканом.

Зазначене підтверджується матеріалами
справи, зокрема, поясненнями свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, актами,
складеними в період з 25 лютого
по 25 червня 2013 за їх участю та інших
осіб, щодо недопущення, зокрема, й
позивачки до роботи невідомими особами
у формі охоронців, колективним
зверненням про порушення трудових прав
до Територіальної державної
інспекції з питань праці, Актом,
складеним за участю представників
обласної профспілки працівників
споживчої кооперації (а.с. 5-57, 58, 59-60).

Самі ці причини викладені позивачкою
та іншими працівниками в
пояснювальній записці від 25 квітня 2013
року на ім'я директора КП «Центральний
ринок» на його вимогу (а.с. 61-62, 85).

Проте, наказом № 102 від 5 липня 2013 року
трудові відносини з позивачкою
припинено - її звільнено з роботи з 5
липня 2013 року по п. 4 ст. 40 КЗпП України
за прогули без поважних причин,
допущені з 25 лютого по 5 липня 2013 року.

Копію наказу позивачка отримала 11
липня 2013 року, а 5 серпня 2013 року, з
дотриманням процесуальних строків для
захисту порушених трудових прав,
передбачених ст. 233 КЗпП України,
звернулася до суду із зазначеним
позовом.

Суд першої інстанції дав належну
оцінку усім доказам у сукупності та
прийшов до вірного висновку про те, що в
період з 25 лютого по 5 липня 2013 року
позивачка не мала можливості
виконувати свої трудові обов'язки,
оскільки без законних підстав, в
порушення вимог ст. 46 КЗпП України,
була відсторонена від роботи, а тому
цей час слід вважати вимушеним
прогулом.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», якщо буде встановлено, що в
порушення ст. 46 КЗпП України
роботодавець із власної ініціативи
без законних підстав відсторонив
працівника від роботи із зупиненням
виплати заробітної плати, суд має
задовольнити позов останнього про
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Крім того, суд обґрунтовано вважав, що
при звільненні позивачки допущені й
інші порушення вимог трудового
законодавства.

Так, вимогами ст. 43 КЗпП України
передбачено, що розірвання трудового
договору із зазначених підстав можливо
лише за попередньою згодою виборного
органу первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.
Звільнення погоджується з органом
профспілки, яка утворена і діє на
підприємстві, і членом якої є
працівник.

Обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним
органу про розірвання трудового
договору з працівником має
розглядатися у присутності працівника
на якого воно внесено або його
представника. Розгляд заяви у
відсутності працівника допускається
лише за його письмовою заявою.

Так, в наказі про звільнення
позивачки міститься посилання на
наявність рішення профкому від 28
червня 2013 року про надання згоди на її
звільнення, проте таке рішення
профкому відповідач не надав суду, як
і доказів на підтвердження того, що
позивачка запрошувалася на його
засідання (а.с.4). Хоча обов'язок
доведення цього факту лежить на
відповідачеві, у відповідності до
вимог ст. 60 ЦПК України.

Враховуючи викладене, доводи
відповідача в апеляційній скарзі про
дотримання чинного законодавства при
звільненні позивачки є
необґрунтованими.

За такого, суд вірно вважав, що підлягає
відшкодуванню й моральна шкода
спричинена позивачці порушенням її
законних трудових прав, що спричинило
їй моральні страждання, виходячи з
поважності причини пропуску
тримісячного строку звернення,
оскільки з такими додатковими
вимогами позивачка звернулася у
грудні 2013 року. Розмір відшкодування
моральної шкоди визначається судом і
колегія не вбачає законних підстав для
зміни його розміру, визначеного судом
першої інстанції.

Згідно із ст. 234 КЗпП України у
разі пропуску з поважних причин
строків, установлених ст. 233 цього
Кодексу, районний суд може поновити ці
строки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Однак, вирішуючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, суд
помилково послався на вимоги ст. 1166 ЦК
України, тоді як правовою підставою для
вирішення цих позовних вимог слід
вважати вимоги ст. 237-1 КЗпП України.

До того ж, суд допустив помилку при
обрахуванні суми середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
оскільки не в повній мірі врахував
роз'яснення п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» та ч. 5 п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
положень Порядку обчислення
середнього заробітку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними
змінами) (далі - Порядок).

Так, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана відповідна виплата.

Зокрема, працівникам, які пропрацювали
на підприємстві, установі, організації
менше двох календарних місяців,
середня заробітна плата обчислюється з
виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох
календарних місяців працівник не
працював, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
попередні два місяці.

Якщо і протягом цих двох місяців
працівник не працював жодного дня,
середня заробітна плата обчислюється
відповідно до останнього абзацу пункту
4 цього Порядку. А саме: коли працівник
не мав заробітку, не з вини працівника,
розрахунки проводяться, виходячи з
установлених йому в трудовому договорі
тарифної ставки, посадового (місячного)
окладу (останній абзац п.4 цього
Порядку) шляхом множення
середньоденного заробітку на число
робочих днів, які мають бути оплачені.

Всі виплати включаються в розрахунок
заробітної плати у тому розмірі, в
якому вони нараховані, без виключення
сум відрахування на податки, оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є обов'язком
роботодавця та працівника. Тому суд
визначає розмір середнього заробітку
за час вимушеного прогулу без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що з 1
січня 2013 року і на час звільнення
посадовий оклад позивачки становив 2 200
грн. в місяць.

Враховуючи вищевикладене, розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 25 лютого 2013 року по 20 грудня
2013 року (дата винесення рішення суду
про поновлення на роботі) за 207 робочих
днів становитиме 24 616,44 грн. із такого
розрахунку: за два місяці (червень -
травень), що передували звільненню 4 400
грн.

У червні - травні 2013 року кількість
робочих днів становить 37 робочих дні
(18 +19 = 37), тому середній заробіток за
час вимушеного прогулу становитиме:
4 400 грн.: 37 роб. дні х 207 робочих
дні вимушеного прогулу = 24 616, 44 грн.

Від цієї суми також підлягає
відрахуванню 578,41 грн. виплаченої
компенсації за невикористану
відпустку, тому розмір середнього
заробітку, який підлягав стягненню на
користь позивачки за час вимушеного
прогулу становить 24 038,03 грн., сума
якого визначена без утримання
прибуткового податку з громадян й
інших обов'язкових платежів.

В зв'язку з викладеним, рішення
районного суду в зазначеній частині
підлягає зміні на підставі пунктів 1, 4
ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу кооперативного
підприємства «Центральний ринок»
задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року
змінити в частині вирішення позовних
вимог про поновлення ОСОБА_2 на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Поновити ОСОБА_2 на роботі у
кооперативному підприємстві
«Центральний ринок» на посаді
інспектора відділу кадрів з 5 липня 2013
року.

Стягнути з кооперативного
підприємства «Центральний ринок» на
користь ОСОБА_2 24 038,03 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
сума якого визначена без утримання
прибуткового податку з громадян та
інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: