АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1271/14
Головуючий у 1-й інстанції -
Справа № 206/6550/13
Доповідач - Гайдук В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського
А.Б., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013
року

за позовом ОСОБА_1, що діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах
та в інтересах малолітнього ОСОБА_6,
ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4
до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган
опіки та піклування Самарської
районної у м. Дніпропетровську ради,
про визнання права користування
житловим приміщенням, за зустрічним
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1, що діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах
та в інтересах малолітнього ОСОБА_6,
ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4,
про усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивачі звернулись з
позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
права користування житловим
приміщенням, в якому посилались на те,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були зареєстровані
у домоволодінні АДРЕСА_1. яке належить
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та яке є спірним. Дане
домоволодіння складається з двох
будинків, один з яких фактично було
побудовано батьком позивача ОСОБА_1, де
і мешкають позивачі зі своїми сім'ями. У
2004 році позивачі за проханням ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 були зняті з реєстрації у
спірному домоволодінні для оформлення
останніми субсидії. Після чого,
зареєструватися у спірному
домоволодінні позивачі на мають
можливості, а тому звернулись до суду з
вказаним позовом, в якому просили суд
визнати за ОСОБА_1, малолітньою ОСОБА_5,
ОСОБА_2, малолітнім ОСОБА_6, ОСОБА_3,
малолітнім ОСОБА_7, ОСОБА_4 право
користування жилим приміщенням в
домоволодінні АДРЕСА_1 (а.с. 2-4).

Заперечуючи проти заявлених вимог
ОСОБА_8 пред'явив зустрічний в якому
посилаючись на те, що він є власником
спірного домоволодіння, де без його
згоди мешкають позивачі за первісним
позовом, а тому просив суд усунути йому
перешкоди у здійснені права
користування домоволодінням АДРЕСА_1
шляхом виселення із вказаного
домоволодіння ОСОБА_1, малолітню
ОСОБА_5, ОСОБА_2, малолітнього ОСОБА_6,
ОСОБА_3, малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4 без
надання іншого житлового приміщення
(а.с. 40-43).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року у
задоволенні первісного позову було
відмовлено та у задоволенні
зустрічного позову також відмовлено
(а.с. 91-93).

В апеляційній скарзі позивачі за
первісним позовом посилаються на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, в
зв'язку з чим ставлять питання про
скасування судового рішення в частині
відмови їм у задоволенні вимог з
ухваленням нового про задоволення
позову (а.с. 100-103).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Встановлено судом, що право власності
на домоволодіння АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі
договору про надання у безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку від 20 лютого 1960 року (а.с. 82-83).

Як вбачається з копії технічного
паспорту виготовленого КП
«Дніпропетровське МБТІ» станом на 23
листопада 2007 року, на території
домоволодіння АДРЕСА_1 знаходяться два
житлових будинки: літ. А-1 загальною
площею 60,7 кв.м та літ. Е-1 загальною
площею 40,5 кв. м. При цьому, в технічному
паспорті міститься відмітка про те, що
житловий будинок літ. Е-1 побудований
самовільно та підлягає введенню в
експлуатацію й узаконенню (а.с. 44-47).

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються в
судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України До членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 98 ЖК України
тимчасові жильці на вимогу наймача
або членів сім'ї, які проживають разом
з ним, зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні первісного позову вірно
виходив з тих обставин, що позивачі
вселились до спірного домоволодіння з
усної згоди власника домоволодіння для
тимчасового проживання там лише
позивача ОСОБА_1, угоди стосовно права
користування іншими позивачами за
первісним позовом даним житловим
приміщенням не укладалось.

Крім того, позивачі, посилаючись на
норми ст.156 ЖК України, не надали
доказів того, що вони є членами сім'ї
ОСОБА_8, вселилися для постійного
проживання та ведення спільного
господарства з ним. Із копії домової
книги по АДРЕСА_2 вбачається, що
позивачі були зареєстровані в цьому
будинку до вересня 2013 року (а.с.7-10).

Доводи апелянтів, про те, що вони на
законних підставах вселені до
помешкання Е-1 спірного домоволодіння,
яке було побудовано батьком позивача
ОСОБА_1, є безпідставними, оскільки
помешкання Е-1 побудовано самовільно та
підлягає введенню в експлуатацію й
узаконенню.

В частині відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_8 рішення суду
не оскаржується.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції, встановивши фактичні
обставини справи, повно та всебічно
дослідивши надані сторонами докази й
визначивши правовідносини, зумовлені
встановленими фактами, з додержанням
норм матеріального і процесуального
права ухвалив законне, обґрунтоване й
справедливе рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: