У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який
діє у своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа -
Святошинський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві,
про визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
усунення перешкод у користуванні та
розпорядженні квартирою, за касаційною
скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який
діє у своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 17
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ
«Універсал Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просило
визнати відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні вказаною квартирою
шляхом зняття відповідачів з
реєстрації в ній. Правовою підставою
вирішення спору вказувало ст. ст. 16, 391
ЦК України, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 29
січня 2008 року спірну квартиру ОСОБА_5
передав в іпотеку банку.

16 лютого 2009 року було звернено
стягнення на квартиру за виконавчим
написом нотаріуса на користь банку, а 20
червня 2011 року банк купив на прилюдних
торгах вказану квартиру та отримав
свідоцтво про право власності на неї.

Реєстрація відповідачів у спірній
квартирі порушує права банку як
власника майна.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 28 травня 2013 року в
позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову
частково. Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 такими, що втратили
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6,
просять скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
його права - визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
спірною квартирою, не передбачений
законом, договором між сторонами, і
заявлені вимоги можуть вирішуватися
лише на підставі спеціального закону -
ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР. Оскільки
спірна квартира належить банку, а
відповідачі не перебувають із банком у
правовідносинах, то вимоги ст. 405 ЦК
України не можуть бути застосовані до
спірних правовідносин, а ст. ст. 71, 72 ЖК
Української РСР можуть бути
застосовані щодо житла державного або
комунального фонду.

Визнання такими, що втратили право
користування на житло та позбавлення
права користування ним є різними
поняттями. Позивач не заявляв позовні
вимоги про позбавлення відповідачів
права користування квартирою.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково, апеляційний суд виходив із
того, що право користування спірною
квартирою за ОСОБА_5 припиняється на
підставі ст. ст. 346, 391 ЦК України, а за
іншими відповідачами, які є членами
сім'ї колишнього власника - на підставі
ст. 405 ЦК України. Визнання такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням та позбавлення права
користування ним є тотожними
поняттями, оскільки визначальним є
юридичний факт припинення за особою
права користування спірним жилим
приміщенням.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанцій не можна
погодитися з огляду на таке.

Як встановлено судами, 29 січня 2008 року
між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є квартира АДРЕСА_1, у
забезпечення виконання зобов'язань, за
кредитним договором № 056-2008-087,
укладеним 29 січня 2008 року між ПАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_5

16 лютого 2009 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було вчинено виконавчий
напис про звернення стягнення на
спірну квартиру на користь ПАТ
«Універсал Банк», а 20 червня 2011 року
банк купив на прилюдних торгах цю
квартиру.

1 вересня 2011 року ПАТ «Універсал Банк»
отримав свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Судами також встановлено, що
відповідачі зареєстровані у спірній
квартирі.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України
зазначені способи захисту цивільних
прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Судами залишено поза увагою, що
позивачем обрано спосіб захисту права,
який не відповідає вимогам ст. ст. 16, 391
ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається із змісту позовної заяви,
позивач просив визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням у зв'язку з
припиненням у попереднього власника -
ОСОБА_5 права власності на спірну
квартиру. Як на правову підставу
вирішення спору позивач одночасно
посилався на ст. ст. 71, 150 ЖК Української
РСР, ст. 48 Закону України «Про
власність», ст. 391 ЦК України, ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні».

Із позовної заяви випливає, що фактично
позовні вимоги банку зводяться до
усунення перешкод з боку відповідачів
у здійсненні банком права користування
та розпорядження спірною квартирою
(а.с. 48-50).

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд до
спірних правовідносин застосував ст.
ст. 346, 391, 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени
сім'ї власника, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

За змістом ст. 405 ЦК України захист
права власності шляхом визнання осіб
такими, що втратили право користування
житлом означає, що члени сім'ї власника
житла перебувають із ним у
правовідносинах. Із матеріалів справи
та спору, який виник між сторонами,
випливає, що правовідносини щодо
користування спірною квартирою між
відповідачами та позивачем відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку про
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
спірною квартирою, ОСОБА_5 на підставі
ст. ст. 346, 391 ЦК України, а інших
відповідачів, які є членами сім'ї
колишнього власника - ст. 405 ЦК України.

Висновок апеляційного суду про
припинення права користування спірною
квартирою за іншими відповідачами на
підставі ст. 405 ЦК України є
необгрунтованим. Застосовуючи до
спірних правовідносин ст. 405 ЦК України,
апеляційний суд не звернув увагу, що ця
стаття регулює підставу втрати членом
сім'ї власника житла право
користування цим житлом за умови, що
власник житла не змінюється.

За змістом ст. 391 ЦК України позов про
захист права власності подається з
метою усунення перешкод у здійсненні
власником права користування та
розпорядження своїм майном. Такий
позов може бути поданий з іншими
вимогами.

Крім того, ст. 391 ЦК України не регулює
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
застосування якої вимагає
встановлення певних фактичних
обставин.

Водночас не можна погодитися із
рішенням суду першої інстанції.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції не звернув увагу, що підстави
позову визначає позивач і такими є не
норми матеріального права, а обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги;
відповідно до ст. 214 ЦПК України суд
вирішує, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
мав з'ясувати, на які передбачені
законом підстави для визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, посилався позивач.
З'ясування підстави позову має суттєве
значення для встановлення судом фактів
матеріально-правового значення для
вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на виконання
положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
роз'яснив позивачу, з огляду на обраний
ним спосіб захисту порушеного права,
який не відповідає змісту ст. 391 ЦК
України, його право уточнити зміст
позовних вимог.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 28 травня 2013 року, рішення
апеляційного суду м. Києва від 17
вересня 2013 року скасувати та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко