Справа № 0915/4006/12
Провадження № 22-ц/779/290/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої-судді: Шалаути Г.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря: Бойчука Л.М.,

з участю сторін: представника
апелянта ОСОБА_2- ОСОБА_3, представника
третьої особи без самостійних вимог на
стороні відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2,
третьої особи без самостійних вимог на
стороні позивача - ОСОБА_6 до
Стриганецької сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області, ОСОБА_8,
третьої особи без самостійних вимог на
стороні відповідача - ОСОБА_4 про
визнання рішення виконкому
Стриганецької сільської ради
недійсним та визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності на
частину будинковолодіння, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тименицького районного суду
Івано-Франківської області від 15
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до відповідачів про
визнання рішення виконкому
Стриганецької сільської ради
незаконним та визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання за нею права
власності на частину будинковолодіння.
Позов мотивував тим, що відповідач
ОСОБА_8 - її дід та ОСОБА_4 - її мати
зареєстровані у будинковолодінні
АДРЕСА_1. Вона теж проживала в
зазначеному будинковолодінні з часу
народження та була зареєстрована в
ньому до 15.03.2010 року. Коли відповідач у
2012 році подав позов до її матері про
виселення з цього будинку у зв'язку з
укладенням ним договору з третьою
особою про відчуження будинку, вона
дізналась, що на підставі рішення
виконкому Стриганецької сільської
ради від 19.09.2000 року за ним
зареєстровано право власності на цей
будинок та видано свідоцтво про право
власності. Згідно записів
погосподарських книг за 1996-2000 року
спірне будинковолодіння було поділене
між двома сім'ями, а саме: по особовому
рахунку НОМЕР_1 в господарстві
зареєстрованими значилися відповідач
ОСОБА_7(голова господарства) та його
дружина - ОСОБА_6, по особовому
рахункуНОМЕР_1 - членами господарства
значилися ОСОБА_7 та ОСОБА_6(її
батьки)господарство відносилось до
колгоспного двору, вважає, що кожен з
членів двору мав право на частку у
будинковолодінні. Вважає, що
оспорюваним рішенням порушено її право
на частку в господарстві, членом якого
вона була. Внаслідок неправомірних дій
відповідачів її позбавлено права на
спадщину після смерті батька, який
помер у 2003 році та після смерті баби
ОСОБА_6 у 2009 році. Вважає, що має право на
частку спірного будинковолодіння (їй
належала 1/5, після смерті батька вона
разом з 3-ма іншими спадкоємцями
успадкувала 1/20 (1/5 +1/20=5/20 або ?, а після
смерті баби мала успадкувати 1/8 в силу
ст.1266 ЦК України за правом
представлення, а отже її частка має
складати в будинковолодінні 3/8 (1/4 або
2/8+1/8). В лютому 2012 року їй стало відомо,
що дід продав спірне будинковолодіння
її колишній свекрусі - ОСОБА_4 Просила
визнати рішення виконкому
Стриганецької сільської ради від 19.09.2000
року про визнання права власності на
весь будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7
незаконним та визнати частково
недійсним в частині 3/8 видане йому
свідоцтво про право власності на
будинковолодіння.

Рішенням Тименицького районного суду
Івано-Франківської області від 15
листопада 2013 року в позові ОСОБА_2
відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій зазначила, що
суд допустив порушення норм
процесуального та матеріального права,
неповно, невсесторонньо дослідив
обставини справи, взяв за основу те, що
спірне будинковолодіння не було
колгоспним двором, а робітничим, а
ОСОБА_7, будучи забудівником спірного
будинковолодіння, яке йому рішенням
виконкому Стриганецької сільради від
22.04.1977 року №140 дозволено спорудити на
старому місці та відведено земельну
ділянку в натурі 23.12.1977 року, правомірно
отримав на нього право власності у 1990
році. Однак, такий висновок суду на
думку апелянта не відповідає
обставинам справи, суперечить зібраним
у справі доказам та чинному
законодавству. Так, зі свідоцтва про
забудову видно, що ОСОБА_7 мав
побудувати жилий будинок на 4-ри
кімнати загальною площею 92,54 м.кв.,
проте побудував 3-кімнати загальною
площею 112 м.кв., акт прийомки будинку в
експлуатацію відсутній, що суперечить
п.4 Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу УРСР від 31.01.1966
року, на які послався суд. Суд не взяв до
уваги записи в по господарських книгах,
згідно з якими спірне будинковолодіння
відносилось до колгоспних дворів. Суд
не встановив, з якого часу у
відповідача виникло право власності, з
1977 року коли було видано свідоцтво на
забудову, з 2000 року - коли було прийняте
оскаржуване рішення Стриганецької
сільради чи з 2011 року - коли йому було
видане свідоцтво про право власності
на спірне будинковолодіння чи з часу
видачі дублікату свідоцтва про право
власності на будинковолодіння у 2011
році взамін втраченого свідоцтва про
право власності за 1990 рік. Суд не
розглянув вимоги щодо визнання за
апелянтом права власності на частку у
спірному будинковолодінні. Просить
рішення суду скасувати, постановити
нове про задоволення її позовних вимог
в повному обсязі.

Представник апелянта - ОСОБА_3
апеляційну скаргу підтримала з
наведених у ній мотивів.

Представник третьої особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечила
проти задоволення апеляційної скарги,
оскільки рішення суду є законним та
обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників, дослідивши доводи
апеляційної скарги та перевіривши їх
доказами ,колегія знаходить апеляційну
скаргу обґрунтованою частково, однак
допущені судом першої інстанції
процесуальні порушення щодо неповного
дослідження обставин справи вважає
несуттєвими, такими, що не вплинули на
правильність постановленого рішення, а
тому підстав для його скасування не
знаходить, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню сторонами підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і, щодо яких
виник спір. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Колегією встановлено, що предметом
спору є право власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1 Тименицького
району Івано-Франківської області.
Рішенням виконкому Івано-Франківської
районної ради народних депутатів від
22.04.1977 року №140 ОСОБА_7 дозволено
будівництво житлового будинку на
старому місці та відведено 23.12.1977 року
земельну ділянку в натурі, що
підтверджується свідоцтвом на
забудову садиби у сільських населених
пунктах(т.2, а.с.153-156), видане на прізвище
ОСОБА_7 12.12.1977 року. Рішенням виконкому
Стриганецької сільської ради від 19.09.1990
року(т.2 а.с.89), яке оспорюється
позивачкою, за відповідачем визнано
право власності на спірне
будинковолодіння.

З витягу з рішення №175 Тисменицької
районної ради народних депутатів від
21.09.1990 року (т.2 а.с.87) колегією
встановлено, що спірне
будинковолодіння було колгоспним
двором на момент видачі відповідачу
свідоцтва про право власності на нього.
Даний факт достовірно підтверджений
зазначеним вище витягом з рішенням,
яким було вирішено оформити право
власності на домоволодіння по АДРЕСА_1
в цілому за членами колгоспного двору,
головою якого є ОСОБА_7 на підставі
Інструкції ЦСУ СРСР №380 від 16.07.1985 року
"Про порядок проведення реєстрації
житлофонду". З огляду на те, що
сторонами не оспорюється та
підтверджується записами по
господарських книг по с.Стриганці за
19996-2000 роки, які збереглися, що членами
колгоспного двору в господарстві по
особовому рахунку НОМЕР_1
зареєстрованими значилися відповідач
ОСОБА_7(голова господарства)та його
дружина-ОСОБА_6

Колегія знаходить частково
обґрунтованими доводи апелянта про те,
що спірне будинковолодіння було
колгоспним, а не робітничим двором до
1990 року, головою якого був ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, а також забудівником спірного
будинковолодіння, на яке йому
правомірно було видане оспорюване
свідоцтво спірне будинковолодіння
належало їм на праві спільної сумісної
власності як подружжю. ОСОБА_7, ОСОБА_6
(батьки позивачки ) хоч і проживали у
цьому будинковолодінні, однак
будь-якої угоди про створення спільної
часткової власності із забудівником -
ОСОБА_7 не укладали та не ставили вимог
про розподіл будинковолодіння,
оскільки будь-які докази про таке
відсутні. Колегія знаходить доводи
апелянта в цій частині обґрунтованими
частково та вважає, що спірне
будинководіння дійсно було колгоспним
двором, про що підтверджує витяг з
рішення №175 Тисменицької районної ради
народних депутатів від 21.09.1990 року (т.2
а.с.87), яким підтверджується, що ним було
вирішено оформити право власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1 в цілому за
членами колгоспного двору, головою
якого є ОСОБА_7

На думку колегії, за ОСОБА_7 визнано
право власності на спірне
будинковолодіння правомірно та на
підставі цього рішення 28.09.2000 року
правомірно видано оспорюване
свідоцтво про право власності на
спірне будинковолодіння(т.2,а.с.88).

Однак, колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що між членами двору дідом та
батьком відсутня будь-яка угода про
створення спільної часткової
власності, і, оскільки двір мав два
окремі номери, що не заперечується
сторонами та записами в по
господарських книгах по с. Стриганці за
період з 1996 по 2000 роки, а отже спірне
будинковолодіння в силу змісту ст.112 ЦК
України в редакції 1963 року належало
лише ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як подружжю на
праві спільної сумісної власності. А
тому відмову позивачці у задоволенні
заявлених нею вимог про визнання
рішення виконкому Стриганецької
сільської ради недійсним та визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на будинковолодіння за
ОСОБА_7 колегія вважає обґрунтованою та
законною.

Однак, з огляду на встановлені
обставини, на думку колегії, позивачка
вважаючи порушеним своє право
власності відчуженням
будинковолодіння відповідачем третій
особі не обрала належного способу
захисту порушеного права. Оскільки
спірне будинковолодіння належало на
праві спільної сумісної власності
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як подружжю, хоча
формально було зареєстровано на
ОСОБА_7, то на ? частки в
будинковолодінні ОСОБА_6 після її
смерті у 2009 році відкрилася спадщина.
Спадкоємці по закону - ОСОБА_7(чоловік)
та позивачка (онука)в порядку
спадкування по праву представлення
після смерті батька, який помер ранішеу
2003 році, спадщину прийняли, вступивши в
управління спадковим майном, так як
проживали у спірному будинковолодінні
на час відкриття спадщини з частками
ОСОБА_7 - 3/4 (1/2 або 2/4 мав +1/4=3/4 та
позивачка з часткою ?). В нотконтору за
місцем знаходження спадкового майна
ніхто з них не звертався за відсутністю
правовстановлюючих документів. Однак,
в суді першої інстанції позивачка не
заявляла вимоги про визнання за нею
права власності на 1/4 спадкового майна
після смерті ОСОБА_6 за правом
представлення згідно ч.1 ст.1266 ЦК
України, як і не ставила вимоги про
визнання частково недійсним дублікату
свідоцтва про право власності на
будинковолодіння, виданого ОСОБА_7
09.03.2011 року, взамін втраченого, на
підставі якого він зареєстрував право
власності на спірне будинковолодіння в
Івано-Франківському ОБТІ за собою з
часткою 1/1 та відчужив його на підставі
зазначеного дублікату за договором
купівлі-продажу від 13.09.2011 року ОСОБА_4,
чим порушив право позивачки, однак таке
право не може бути поновлене у спосіб
обраний нею, а тому рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тименицького районного суду
Івано-Франківської області від 15
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання законної сили.

Судді
Г.І. Шалаута

Р.Й. Матківський

Я.Ю. Ковалюк