Провадження 2/127/1021/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

при секретарі Чінаровій Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вінниці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до орендного
підприємства міжгосподарської
пересувної механізованої колони
Облагроради та ОСОБА_2 про визнання
недійсним наказу про звільнення, його
скасування, зміни формулювання причин
звільнення, стягнення заробітної плати
за час затримки розрахунку та за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до орендного підприємства
міжгосподарської пересувної
механізованої колони Облагроради та
ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу
про звільнення, його скасування, зміни
формулювання причин звільнення,
стягнення заробітної плати за час
затримки розрахунку та за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди.

В позовній заяві зазначено, що,
починаючи з 1974 року позивач працював
водієм у ПМК орендного підприємства
міжгосподарської пересувної
механізованої колони, де отримував
заробітну плату до 2001 року. В 2001 році
розпочалась реорганізація
підприємства, новим керівником обрано
ОСОБА_2 01.06.2001 року без відома ОСОБА_1
було видано наказ, згідно з яким
позивача звільнено у зв'язку з
відсутністю без поважних причин на
роботі з 03.05.2001 року. На думку позивача
даний наказ про звільнення не може бути
законним, оскільки в той період він з
іншими працівниками підприємства
приходили на роботу, де їм повідомляли,
що підприємство почне працювати
пізніше. Крім того до розгляду справи в
суді позивач взагалі не знав про
існування наказу про звільнення, ніхто
його про це не повідомляв, з наказом не
ознайомлювали. Вищезазначений наказ
було отримано ОСОБА_1 лише 07.11.2013 року.

На звільнення потрібно було отримати
попередню згоду профкому, на який
ОСОБА_1 потрібно було запросити
письмовим повідомленням, проте цього
не було зроблено, що є підтвердженням
того, що звільнення позивача з
ініціативи власника є незаконним.

У позивача відсутня трудова книжка, він
не міг влаштуватись на іншу роботу чи
стати на облік до центру зайнятості.
Також на даний час він не може оформити
документів на пенсію, тому не отримує
взагалі ніяких доходів. Неодноразово
звертався в правоохоронні органи за
захистом своїх прав, однак щодо ОСОБА_2
винесено постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи. Діями
відповідача була завдана моральна
шкода, яка полягає в душевних
стражданнях, які позивач зазнав у
зв'язку з протиправною поведінкою
відповідача, крім того, у зв'язку з
даними подіями погіршився його стан
здоров'я, моральну шкоду оцінює в 5000
грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача позов не
визнав. Згідно його пояснень ОСОБА_1 не
надав жодних доказів, які б підтвердили
його вимоги до орендного підприємства
та ОСОБА_2 Позивач зазначає, що працював
в орендному підприємстві шофером з 1974
р. по даний час, проте заробітну плату
отримував тільки до 2001 року. В зв'язку з
чим він не звертався до адміністрації
підприємства та суду з заявами та
скаргами, і не наводить причини, за яких
він не міг працевлаштуватись протягом
11 років. Жодними доказами не
підтверджується заява ОСОБА_1 про те, що
він звертався до підприємства та
ОСОБА_2 в 2001 році та в подальшому з
проханням видати йому трудову книжку,
копію наказу про звільнення та
провести розрахунок. ОСОБА_1 в позовній
заяві зазначає, що єдиним доказом
отримання спірного наказу від 01.06.2001
року про його звільнення з орендного
підприємства за прогули є
лист-відповідь орендного підприємства
вих. №7 від 05.11.2013 року з додатком копії
наказу про звільнення. Проте позивач
приховує наявність аналогічного
листа-відповіді вих.№01/11 від 13.01.2011
року, виданого адвокату ОСОБА_3 на її
запит від 10.01.2011 року. Не надав позивач і
доказів про те, що він працював на
підприємстві після 2001 року і не знав
про існування наказу про звільнення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Починаючи з 1974 року до 01.06.2001 р. позивач
ОСОБА_1 працював водієм у ПМК орендного
підприємства міжгосподарської
пересувної механізованої колони
облагроради, де отримував заробітну
плату до 2001 року.

01.06.2001 року за підписом тодішнього
керівника підприємства ОСОБА_4

(з липня 2003 р. керівником є ОСОБА_2) без
відома ОСОБА_1 було видано наказ, згідно
з яким позивача звільнено за п. 4 ст. 40
КЗпП України у зв'язку з відсутністю
без поважних причин на роботі з 03.05.2001
року.

Вінницьким міським судом Вінницької
області розглядалась цивільна справа
№232/5651/12 за позовом ОСОБА_1 до орендного
підприємства міжгосподарської
пересувної механізованої колони
Облагроради та ОСОБА_2 про
зобов»язання видати трудову книжку,
провести розрахунок і виплату
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди.
Рішенням суду від 24.05.2013р., залишеним
без зміни ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 01.10.2013 р., позов
ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов»язано відповідача - орендне
підприємство міжгосподарської
пересувної механізованої колони
Облагроради видати ОСОБА_1 трудову
книжку з відповідними записами
про роботу та причину звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України не
підлягають доказуванню обставини, що
стосуються трудових правовідносин
ОСОБА_1 та орендного підприємства
міжгосподарської пересувної
механізованої колони Облагроради,
встановлені в рішенні суду від 24.05.2013 р.
В мотивувальній частині рішення суду
встановлено факт про те, що з наказу
підприємства від 01.06.2001 року
вбачається, що ОСОБА_1 звільнено у
зв»язку з відсутністю без поважних
причин на роботі з 03.05.2001 р. відповідно
до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається
з оглянутих в судовому засіданні
штатного розкладу працівників
орендного підприємства
міжгосподарської пересувної
механізованої колони Облагроради з
01.12.2008 р. по 01.01.2012 р. штатна кількість
працівників підприємства становить
дві особи. З пояснень позивача,
відповідача та свідків встановлено, що
з 2001 року ОСОБА_1 на підприємстві не
працював. Дана обставина в судовому
засіданні сторонами не заперечується
та підтверджується показаннями
свідків в судовому засіданні. Доказів
того, що позивач працював на
підприємстві після видачі наказу про
звільнення та що йому не було відомо
про звільнення, позивач не надав.

Згідно із ст.ст. 11,58,60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
грунтуватись на припущеннях. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

ОСОБА_1 не надав жодних доказів, які б
підтвердили обґрунтованість його
позовних вимог до орендного
підприємства та ОСОБА_2 Позивач
зазначає, що працював на орендному
підприємстві шофером, починаючи з 1974 р.
по даний час, проте заробітну плату
отримував тільки до 2001 року. З яких
причин він не звертався до
адміністрації підприємства та суду з
заявами та скаргами, і не міг
працевлаштуватись протягом 11 років суд
не повідомив. Жодними доказами не
підтверджується заява ОСОБА_1 про те, що
він звертався до підприємства та до
ОСОБА_2 в 2001 році та в подальшому з
проханням видати йому трудову книжку,
копію наказу про звільнення та
провести розрахунок. ОСОБА_1 в позовній
заяві зазначає, що єдиним доказом
отримання спірного наказу від 01.06.2001
року про його звільнення з орендного
підприємства за прогули є
лист-відповідь підприємства за вих. №7
від 05.11.2013 року з додатком копії наказу
про звільнення. Але позивач не вказує
про те, що йому відомо про
лист-відповідь за вих. №01/11 від 13.01.2011
року, виданого адвокату ОСОБА_3 на її
запит від 10.01.2011 року. Не надав позивач і
доказів того, що він працював на
підприємстві після 2001 року і не знав
про наявність наказу про його
звільнення.

З позовом до суду про видачу трудової
книжки ОСОБА_1 звернувся в кінці 2012
року, рішення в цій справі ухвалено
24.05.2013 року. До позовної заяви в справі
№232/5651/12 ОСОБА_1 долучив відповідь
територіальної Державної інспекції з
питань праці у Вінницькій області від
22.02.2012 року за вих. №02-12057/01-41, в якому
йдеться про спірний наказ про
звільнення. Під час розгляду цього
позову ОСОБА_1 не збільшував позовні
вимоги про незаконність наказу про
звільнення від 01.06.2001 р. Не заперечував
він і факту отримання копії наказу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутись з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду у тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - у місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 40 п.4, 233 КЗпП України, ст. ст. 10,11,58, 60,
61, 88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя: