Апеляційний суд міста Києва
Головуючий у 1-й інстанції Пилаєва М.К.
Доповідач Волошина В.М.
15 січня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Слюсар Т.А., Котули Л.Г.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Печерського районного суду
міста Києва від 14 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
23.07.2013 позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3, про стягнення 1 219
521,50 грн. за договором позики на
підставі ст.625, ст.ст.1048-1050 ЦПК України.
обгрутовувала тим, що 11.03.2008 між
позивачем та відповідачем укладено
договір позики, за яким позивач
позичила відповідачу грошові кошти у
розмірі 131 000, 00 доларів США, що в
гривневому еквіваленті становило 661 550,
00 грн. з терміном повернення не пізніше
31 грудня 2011 року, про що відповідач
склала та надала позивачу розписку.
Позивач, посилаючись на невиконання
відповідачем зобов'язань в строк до
31.12.2011, разом з тим, на повернення
відповідачем позивачу частини
позичених грошових коштів у розмірі 24
000, 00 гривень, що на час повернення було
еквівалентно 3000, 00 доларів США, просила
стягнути з відповідача залишок суми
боргу у розмірі 1 023 104, 00 грн. -
еквіваленту 128 000, 00 доларів США, а також
розраховані позивачем станом на 17.07.2013
суму відсотків за користування позикою
у розмірі 136 265, 67 грн., розрахованому на
підставі ч.І ст.1048 ЦПК України на рівні
облікової ставки НБУ за період
користування позикою, та суму
відсотків за прострочення повернення
позики у розмірі 60 151, 83 грн.,
розрахованому на підставі ст.625 ЦК
України у розмірі 3% річних від
простроченої суми, /а.с.2-4/.
Рішенням Печерського районного
суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 подала на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність та необгрутованість
порушення норм матеріального та
процесуального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким за договором позики стягнути з
відповідачки на її користь 1 023 104,00
(один мільйон двадцять три тисячі сто
чотири) грн., процентів за прострочення
грошового зобов'язання в сумі 60151,83
(шістдесят тисяч сто п'ятдесят одну)
грн. 83 коп. та процентів за користування
позикою в сумі 136265,67 (сто тридцять шість
тисяч двісті шістдесят п'ять ) грн. 67
коп. Зокрема зазначала, що грошові
кошти у розмірі 131 000 у.о. (в гривневому
еквіваленті становить 661550 грн.) були
передані в борг відповідачці 11.03.2008 р.
для введення її особистого бізнесу
згідно письмової розписки. Відповідно
до розписки відповідач зобов'язалась
повернути борг не пізніше 31 грудня 2011
року. Лише 03.09.2012 р. було частково
повернуто борг 24 000 грн., що становить 3
000 доларів США, про що і була видана
розписка. Суд цілком безпідставно
називає боргову розписку неналежним
доказом та без жодних для того підстав
робить висновок, яким переводить
договір позики в договір про спільну
діяльність. В порушення норм
процесуального права були добуті судом
покази відповідачки, як свідка, які суд
поклав в основу рішення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
визначено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 про стягнення боргу з ОСОБА_3,
суд першої інстанцій, виходили з того,
що позивачкою не доведено факт
виникнення та наявність у відповідачки
перед позивачкою грошових зобов'язань.
Обставини, на які ОСОБА_1 посилалась
як на підставу своїх вимог, не знайшли
підтвердження в судовому засіданні.

Проте, з такими висновками суду
погодитись не можна виходячи з
наступного.

Рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення
не відповідає; суд недоведеність
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, вважав
встановленими при цьому порушив норми
як процесуального, так і матеріального
права.

Як вбачається з матеріалів справи 11
березня 2008 р. відповідачка ОСОБА_3
надала позивачці розписку зі змісту
якої вбачається, що вона « данной
распиской подтверждает свой долг в
размере 131 000 у.е. (661550 грн. шестьсот
шестьдесят одна тисяча пятьсот
пятьдесят гривен) ОСОБА_1. Данная сума
будет возвращена мною ОСОБА_1 во время
совместного строительства домов в СТ
«Берегиня» в 2009-2011 г.».

Таким чином, відповідачка своєю
розпискою підтвердила наявність
боргових зобов'язань перед позивачкою.
Але докази повернення боргу у неї
відсутні. Стверджувала про
безгрошовість розписки.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Однак, відповідач у відповідності
до вимог зазначеної норми закону не
надала суду доказів безгрошовості
зазначеної розписки і не вказала про
наявність таких і до пред'явлення
позову до суду не зверталася до
будь-яких установ з приводу захисту
порушеного права щодо видачі позивачці
безгрошової розписки.

Строк повернення боргу збіг в
грудні 2011 р. Оскільки боргові
зобов'язання не були виконані,
позивачка звернулась до суду за
захистом порушеного права та просила
стягнути на її користь виходячи з суми
боргу у 131 000 доларів США, тоді, як в
розписці зазначено 131 000 у.е., а саме: 1 023
104,00 (один мільйон двадцять три тисячі
сто чотири) грн. основного боргу, а з
цієї суми - 3 % процентів за прострочення
грошового зобов'язання в сумі 60151,83
(шістдесят тисяч сто п'ятдесят одну)
грн. 83 коп. на підставі ст. 625 ЦК України
та проценти за користування позикою в
сумі 136265,67 (сто тридцять шість тисяч
двісті шістдесят п'ять ) грн. 67 коп. на
підставі ст. 1048 ЦК України, починаючи
відрахування строку з 01 січня 2012 р. і до
пред'явлення позову до суду 17 липня 2012
р.

Положенням частин 1 та 2 ст. 533 ЦК
України визначено, що грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Виходячи зі змісту зазначеної
норми закону така одиниця виміру, як
у.е. чинним законодавством не
передбачена. А тому, вважати, що борг
складав 131 000 доларів США у суду
правових підстав не має. Оскільки в
розписці чітко визначено, як цифрами,
так і прописом, що борг становить «(661550
грн. шестьсот шестьдесят одна тисяча
пятьсот пятьдесят гривен)», то у суду є
всі підстави вважати, що борг становить
саме цю суму, так як ця сума до
звернення позивачки з позовом до суду
сторонами не була оспорена.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті
1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті
1049 ЦК України встановлено, що за
договором позики на позичальникові
лежить зобов'язання повернути суму
позики у строк та в порядку, що
передбачені договором.

Відповідно до вимог ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За приписом ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції не
встановив справжньої природи
зазначеної розписки, не врахував, що
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику і помилково прийшов
до висновку, що між сторонами відсутні
боргові зобов'язання та відмовив у
задоволенні позовних вимог.

Зваживши на наведене, рішення суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог не можна
визнати законним та обгрунтованим,
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову. При цьому, колегія
суддів враховує, що борг між сторонами
становить 661 550 грн. і не бере до уваги
розписку щодо повернення боргу у
розмірі 3 000 доларів США відповідачкою,
оскільки остання таку подію заперечує,
а копія розписки написана рукою
позивачки про повернення такого боргу
не є належним доказом.

Оскільки колегія суддів прийшла до
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, виходячи із
суми 661 550 грн., то до зазначених
правовідносин слід застосувати і норми
ст.ст. 625 та 1048 ЦК України, як того
просила позивачка.

Таким чином, виходячи із боргу 661 550
грн. 3% (ст.625 ЦК) з 01.01.2012 р. по 17.07.2013 р.
становить 30 612,55 грн. При застосуванні
ст. 1048 ЦК та виходячи із боргу 661 550 грн. з
урахуванням ставки НБУ з 01.01.12 р. по 22.03.12
р. - 7,750 % = 11 486,75 грн.; з 23.03.2012 р. по 09.06.2013 р.
-7,70% = 60 249,63 грн.; з 10.06.2013 р. по 17.07.2013 р. -
7,00% = 4821,16 грн., що в загальному становить
76 557,54 грн. Інші позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314,
316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Печерського
районного суду міста Києва від 14 жовтня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 борг у розмірі 661 550 грн., 3%
річних 30 612,55 грн. та проценти від позики
76 557,54 грн.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: