Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,
Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 5 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
правочину удаваним, визнання права
спільної сумісної власності,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 грудня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено: визнано правочин,
оформлений довіреністю серії ВММ № 604096
від 16 січня 2010 року, посвідченою
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5, реєстровий
№ 156 удаваним та застосовано до
відносин сторін правила щодо договору
купівлі-продажу автомобіля моделі "Ford
Моndeo", 1997 року випуску, кузов № НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_3, укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_2

Визнано правочин, оформлений
довіреністю ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_1,
посвідченою 17 вересня 2011 року
приватним нотаріусом Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий № 4777 удаваним та
застосовано до відносин сторін правила
щодо договору купівлі-продажу
автомобіля моделі "Volkwagen Transporter" 2003 року
випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний
номер НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності на
автомобіль моделі марки "Ford Моndeo", 1997
року випуску, кузов № НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності на
автомобіль моделі марки "Volkwagen Transporter"
2003 року випуску, кузов НОМЕР_4,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
вказує, що рішення суду є незаконним,
необґрунтованим, постановленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Зазначає, що визнаючи автомобіль
спільною сумісною власністю подружжя,
суд помилково виходив з того, що право
власності на автомобіль перейшло до
нього, оскільки між ним та ОСОБА_3 у
січні 2010 року та між ним і ОСОБА_4 у
вересні 2011 року фактично відбулися
оплатні правочини, а саме
купівля-продаж автомобілів, які були
оформлені генеральною довіреністю.
Такий висновок суду щодо можливості
оформлення купівлі-продажу автомобіля
шляхом видачі генеральної довіреності,
- не відповідає вимогам законодавства.

Покликається на те, що видача
генеральної довіреності чи
передоручення повноважень на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.

Стверджує, що суд дійшов невірного
висновку про те, що сторонами фактично
укладено договори купівлі-продажу,
оскільки досягнуто істотних умов. В
матеріалах справи відсутні будь-які
докази або посилання на докази, що
визначають та встановлюють ціну
спірних авто та підтверджують
отримання продавцем коштів за товар, що
саме і є істотною умовою
купівлі-продажу.

Доводить, що ухвалюючи рішення, суд
усупереч ст. 212, 214 ЦПК України не
звернув увагу на пояснення його
представника про те, що спірне майно
йому не належить та не перевірив
належними доказами ці пояснення, не
з'ясував, що зі спірного майна та кому
саме належить, і передчасно дійшов
висновку про належність спірного майна
подружжю.

Крім цього, всупереч п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
дійсними" від 6 листопада 2009 року № 9
судом не встановлена дійсна передачі
йому автомобілів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Подані в засідання представником
позивача заяви від них не можуть
вважатися належним та допустимим
доказом, оскільки з їх тексту не
випливає в зв'язку з чим та кому вони
подані. В тексті заяв відсутнє
підтвердження розміру грошових коштів,
які ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали від нього
за спірні автомобілі, а лише йдеться
про відсутність у них вимог
матеріального характеру.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню через
неправильне застосуванням норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, з ухваленням у
справі нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Задовольняючи позов та визнаючи за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної
сумісної власності на спірні
автомобілі, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що між
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та між ОСОБА_1 і ОСОБА_4
склалися фактичні правовідносини щодо
купівлі-продажу автомобілів, а видані
довіреності на право розпоряджатися
автомобілями фактично приховали
укладені ними договори купівлі-продажу
автомобілів, тому правочини по видачі
довіреностей є удаваними.

Між тим, такий висновок суду суперечить
нормам матеріального і процесуального
права та не відповідає матеріалам
справи.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України в
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, яка перевищує у двадцять та
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. У тексті договору повинні
бути вказані його сторони, предмет і
зміст угоди, інші істотні умови
договору.

Письмова форма договору
купівлі-продажу автомобіля
передбачена й постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1388, якою затверджені Правила
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин на шасі, автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та мотоколясок
(далі Правила), згідно з п. 2 яких вони є
обов'язковими для всіх юридичних і
фізичних осіб.

Відповідно до зазначених Правил перед
відчуженням транспортний засіб
повинен бути знятий з обліку в
підрозділі ДАІ.

Згідно з п. 41 цих Правил зняття з обліку
транспортних засобів здійснюються
після їх огляду в підрозділі ДАІ на
підставі заяви власника з поданням
документа, що посвідчує його особу.

Встановлено, що ОСОБА_1, та ОСОБА_2 з 18
липня 1998 року перебували у шлюбі, який
розірвано рішенням Рівненського
міського суду від 21 листопада 2011року.

16 січня 2010 року ОСОБА_3 надав
довіреність серії ВММ № 604096,
посвідчену приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_5,
реєстровий № 156, якою уповноважив
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпоряджатися
(експлуатувати(керувати),
транспортувати, відчужити тощо)
автомобілем моделі "Ford Моndeo", 1997 року
випуску, об'єм двигуна V-2500 куб.см., кузов
№ НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3.
Довіреність видана строком на 3 роки і
дійсна до 16.01.2013року.(а.с.10)

17 вересня 2011 року ОСОБА_4 надала
довіреність, посвідчену приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий № 4777, якою уповноважила
ОСОБА_1 розпоряджатися(експлуатувати,
зняти з обліку, відчужити тощо)
автомобілем марки "Volkwagen Transporter", 2003 року
випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний
номер НОМЕР_1. Довіреність видана
строком на 5 років і дійсна до
17.09.2016року.(а.с.92)

У ході судового розгляду сторони не
заперечували, що спірний автомобіль не
був знятий з обліку в органах ДАІ,
залишався зареєстрованим за ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 Заява про зняття з обліку
автомобіля не подавалась і його огляд
органами ДАІ не здійснювався.

Відповідно до п. 8 зазначених Правил
правомірність придбання транспортного
засобу підтверджується зазначеними в
них документами, зокрема:
довідкою-рахунком, виданою за формою
згідно з додатком №1 до цих Правил;
договором та іншими посвідченими в
установленому порядку документами, що
встановлюють право власності на
автомобіль. Бланки довідок-рахунків є
бланками суворого обліку і
виготовляються в порядку,
передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України від 19 квітня 1993 року
№283.

Встановлено, що власником автомобіля
марки "Volkwagen Transporter", 2003 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_4, а
автомобіля моделі "Ford Моndeo", 1997 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 -
ОСОБА_3

Сукупність зібраних судом доказів
свідчить про те, що в установленому
порядку договір купівлі-продажу
спірного автомобіля між його
власниками і ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 не
укладався, а з огляду на викладене
посилання суду, як на підставу набуття
права власності на автомобіль, на
доручення від 16 січня 2010року та від 17
вересня 2011року є безпідставним, тому що
суперечить вищезазначеним вимогам
закону.

За своїм юридичним змістом договір
доручення є договором про
представництво, оскільки повірений
зобов'язується діяти від імені
довірителя. (ст.ст. 237,244,245 ЦК України).

При оформленні довіреності перехід
права власності не відбувається,
оскільки повірений отримує лише
тимчасове право на здійснення від
імені й на користь іншої сторони
(власника майна) тих дій, які
передбачені довіреністю. Такою дією
може бути і продаж самого майна.

Видача генеральної довіреності на
право керування та розпорядження
транспортним засобом не є договором,
який допускає перехід права власності
на майно до третіх осіб.

Крім того, на підставі доручення від
16.01.2010р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали права
укладати угоду від імені особи, яку він
представляє, відносно себе особисто
або відносно один одного; це ж
стосується і доручення від 17 вересня 2011
року.

Доказів того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 існують договірні
відносини судом не встановлено, а в
силу положень ст.ст.58,59 ЦПК України не є
доказами цих відносин і наявні у справі
заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про отримання
ними коштів від ОСОБА_1

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку
не набуто право власності на
автомобілі, оскільки жодного із
передбачених законом документів, що
підтверджують правомірність придбання
ним транспортного засобу не надано, а
нотаріально посвідчені довіреності на
право керування та розпорядження
транспортними засобами не є такими
документами. Вказані транспортні
засоби не можуть бути визнані і
об'єктами права спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як майно
колишнього подружжя.

На підставі ст. ст.208, 237, 244, 245, 328 ЦК
України, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313,
314, 316, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 5 грудня 2013
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину
удаваним, визнання права спільної
сумісної власності відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Шимків С.С.