Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/582/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Шевченко І.М.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді :
Авраменко Т.М.

суддів:
Белінської І.М.,Суровицької Л.В.,

при секретарі :
Ткаченко Т.О.

за участю позивача та її представника,
представника відповідача

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 17 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу в порядку зворотної
вимоги (регресу).

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О
В И Л А:

В червні 2013 року ОСОБА_2
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3
про стягнення боргу в порядку
зворотної вимоги (регресу).

Зазначала, що 25 квітня 2007 року її
колишній чоловік ОСОБА_3 уклав
кредитний договір з ВАТ «Державний
ощадний банк України» (далі - банк), за
умовами якого йому було надано кредит в
сумі 100000 грн. строком на 120 місяців під
20% річних. Згідно з договором поруки від
25 квітня 2007 року вона зобов'язалася
нести солідарну відповідальність за
невиконання кредитного договору. Після
укладення кредитного договору
відповідач виїхав до м.Кіровограда,
забов'язання за кредитним договором не
виконував.

10 жовтня 2011 року шлюб між ними
розірвано, вона як поручитель виконала
кредитний договір на загальну суму 162891
грн.18 коп. та набула права зворотної
вимоги до відповідача.

Просила суд стягнути з
відповідача на її користь в порядку
зворотної вимоги (регресу) за
виконання зобов'язання за кредитним
договором в сумі 162891 грн.18 коп. та
судові витрати у справі.

В ході розгляду справи позовні
вимоги зменшила, просила стягнути на її
користь 135936 грн.

Відповідач позов визнав частково,
посилаючись на те, що гроші в кредит
він взяв в період зареєстрованого
шлюбу з позивачем та витратив на
придбання автомобіля, який вони купили
27 квітня 2007 року, зареєструвавши на ім'я
позивача. В період шлюбу кредитні кошти
сплачувалися за рахунок спільного
сімейного бюджету. Як поручитель
позивач має право на ? частину
сплачених нею на виконання кредитного
договору коштів після припинення
шлюбу.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 17 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача в
порядку регресу 25079 грн.27 коп. та
судовий збір пропорційно до
задоволеної частини позовних вимог в
сумі 250 грн. 80 коп. Суд встановив, що
частково отримані в кредит гроші
подружжя витратило на придбання
автомобіля, який в порядку поділу
спільного майна подружжя присуджений
їй, а з неї на користь відповідача
стягнуто грошову компенсацію. Після
розірвання шлюбу з вересня 2011 року по
листопад 2012 року в рахунок виконання
зобов'язань за кредитним договором
позивачкою сплачено 50158 грн.54 коп., тому
відповідач повинен повернути їй
половину сплачених коштів, оскільки
при поділі майна враховуються також і
борги подружжя.

В апеляційній скарзі позивач
просить змінити рішення суду першої
інстанції, ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
стягнувши на її користь 110856 грн.
Зазначає, що суд неповно з'ясував
обставини справи, дав неналежну оцінку
доказам у справі, за своєї ініціативою
прийняв рішення про поділ кредиту, що
не було предметом позову.

В засіданні апеляційного суду
позивач та її представник підтримали
доводи апеляційної скарги, а
представник відповідача просила
відхилити апеляційну скаргу, оскільки
рішення суду відповідає матеріалам
справи та вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 25 квітня 2007 року
між банком та відповідачем ОСОБА_3
укладено кредитний договір №85,
відповідно до якого банк надав
відповідачу кредит в сумі 100000 грн. для
споживчих цілей з терміном остаточного
погашення кредиту не пізніше 24 квітня
2017 року (а.с.5-6).

25 квітня 2007 року між банком та
позивачем ОСОБА_2 укладено договір
поруки №85/1, за умовами якого вона
зобов'язалася перед банком відповідати
солідарно в повному обсязі за
своєчасне та повне виконання боржником
зобов'язання за кредитним договором
(а.с.7-8). Для забезпечення повернення
кредиту ОСОБА_2 передала в іпотеку
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10,
151-153).

Пунктом 2.6 договору поруки
передбачено, що при виконанні
поручителем зобов'язань по кредитному
договору №85 від 25 квітня 2007 року
поручитель має право зворотної вимоги
до боржника.

Довідкою банку та квитанціями
підтверджується, що позивач ОСОБА_2 за
період з травня 2007 року по листопад 2012
року сплатила на погашення кредиту 100000
грн. та процентів 62891 грн.18 коп., всього
162891 грн.18 коп. (а.с.12-13, 58-114,).

Відповідно до ч.2 ст.556 ЦК України
до поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні , в тому числі й ті, що
забезпечувати його виконання.

На підставі зазначених норм права та
п.2.6 договору поруки суд дійшов
правильного висновку про те, що
відповідач повинен повернути
позивачеві сплачені нею кошти на
виконання укладеного з ним кредитного
договору.

Також судом встановлено, що на момент
укладення кредитного договору та
договору поруки сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2005
року (а.с.15, 216), 30 травня 2010 року у них
народилася дочка ОСОБА_4 (а.с.133).

Згідно із ч.4 ст.65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Враховуючи те, що кредит взято в період
шлюбу на споживчі потреби, про взяття
кредиту відповідачем позивач
достеменно знала, оскільки виступила
поручителем, а також передала в іпотеку
квартиру, позивачем не надано доказів,
що кредит відповідачем використано на
його особисті потреби, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що кредит
використано на потреби сім'ї .

Доводи апеляційної скарги такого
висновку суду не спростовують. Крім
того, позивач визнавала, як в суді
першої інстанції, так і в суді
апеляційної інстанції, що частково
взяті в кредит кошти використано на
переобладнання та ремонт автомобіля,
який сторони купили 27 квітня 2007 року, а
частина зазначених коштів, яка
залишилася, використана на погашення
цього кредиту та процентів. Обставини,
визнанні сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справ, не
підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК
України).

Відповідно до абз.1 п.24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Оскільки позивач є не тільки
поручителем за кредитним договором, а й
споживачем отриманих в кредит коштів, а
також враховуючи, що частина коштів на
погашення кредиту сплачена в період
шлюбу сторін, то суд правильно
зазначив, що як поручитель, вона має
право на повернення ? частини сплачених
нею після припинення спільного
проживання з відповідачем коштів на
виконання кредитного договору.

Суд дійшов висновку, що позивач
самостійно сплатила кошти на виконання
кредитного договору після розірвання
шлюбу з вересня 2011 року, проте
погодитися з таким висновком суду не
можна, оскільки він не підтверджується
матеріалами справи.

Відповідно до ч.6 ст.57 СК України суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Корсунь-Шевченківського
районного суду Черкаської області від
09 серпня 2011 року встановлено з
достовірністю, що сім'я ОСОБА_4
розпалася в 2009 році, спільне
господарство сторонами не ведеться,
сторони проживають окремо один від
одного (а.с.216-217).

Обставини, встановлені судовим
рішенням в цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо якої
встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК
України).

Колегія суддів приходить до висновку,
що після фактичного припинення шлюбних
відносин позивачем з січня 2010 року по
листопад 2012 року сплачено 75558 грн.31 коп.
(а.с.214-215), а тому відповідач повинен
відшкодувати їй з урахуванням її ?
частини по зобов'язанню, яке виникло
під час шлюбу, 37779 грн.16 коп.

Відповідно до ч.1 і ч.5 ст.88 ЦПК
України позивачеві пропорційно до
розміру задоволеної частини позовних
вимог з відповідача присуджується
судовий збір в сумі 377 грн. 79 коп.

На підставі викладеного, керуючись
п.3 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково .

Рішення Ленінського районного
суду м.Кіровограда від 17 грудня 2013 року
змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 впорядку зворотної вимоги
(регресу) кошти в сумі 37779 грн.16 коп. та
судовий збір в сумі 377 грн. 79 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: