Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2014 року Новоазовський
районний суд Донецької області

у складі:

судді
Безрук Т.В.

при секретарі
Нуйкіной В. М.,
Ясиненко Л. В.

за участю:

сторін
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників сторін
адвокатів ОСОБА_3. ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Новоазовську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі - продажу
житлового будинку та за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
у здійсненні права користування і
розпорядження нерухомим майном,

В С Т А Н О В И В:

Сторони звернулася до суду з
зазначеними позовами один до одного.

В обґрунтування своїх позовних
вимог ОСОБА_1 зазначила, що 01.07.2011 року
між нею та ОСОБА_2 був укладений
нотаріально посвідчений договір
купівлі - продажу належного їй
житлового будинку АДРЕСА_1. Просить
визнати зазначений договір недійсним,
виходячи з наступного.

З ОСОБА_2 вона познайомилася на
автостанції с. Седово Новоазовського
району влітку 2010 року. На той час в неї
склалися погані стосунки з рідним
сином, при розмові зі знайомими та
сусідами вона розповідали про
неприємності з сином та їх складні
взаємовідносини. ОСОБА_2 часто був
присутнім при таких розмах, співчував
та обурювався тим, що син так погано
ставиться до матері.

Після смерті чоловіка вона тяжко
хворіла, перебувала на стаціонарному
лікуванні, проходила лікуванні в
центрі «Здоров'я», в неї були приступи
головокружіння, втрачання свідомості,
провали в пам'яті.

Якось ОСОБА_2 запропонував їй
укласти з ним договір довічного
утримання, пообіцявши, що вона буде
продовжувати проживати в будинку, а він
з дружиною буде доглядати її до смерті
і буде лише користуватися будинком, і
тільки після її смерті будинок буде
належати йому. ОСОБА_2 умовив її
підписати договір.

При відвідуванні нотаріальної
контори, вона нічого не розуміла,
оскільки недавно пройшла лікування,
стан її був слабкий.

Під час укладення угоди дружина
ОСОБА_2 ОСОБА_16 стояла позаду неї,
гладила по спині та говорила, що все
робиться правильно, що треба укласти
договір купівлі - продажу, що таким
чином прийдеться заплати менший
процент. Пояснила, що в договорі лише
формально записано, що вона, ОСОБА_1,
отримала від них гроші.

Проте, в дійсності грошей вона,
ОСОБА_1, від ОСОБА_2 за будинок не
отримувала і розписку про отримання
грошей не писала.

Після укладення угоди ОСОБА_2
перестав надавати їй будь - яку
допомогу та дочекавшись спливу 6
місяців після укладення угоди почав
вимагати від неї або звільнити будинок,
або повернути йому оціночну вартість
будинку в сумі 342800 гривень.

На підставі ст.ст.229,230,233,234,235, ч. 2
ст. 651 ЦК України просила визнати
недійсним зазначений договір купівлі -
продажу житлового будинку.

В обґрунтування своїх позовних
вимог ОСОБА_2 зазначив, що на підставі
договорів купівлі-продажу від 01.07.2011
року, посвідчених державним нотаріусом
Новоазовської державної нотаріальної
контори, він є власником житлового
будинку АДРЕСА_1, а також земельної
ділянки площею 0,0948 га, переданої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд, розташованої за цією ж адресою.

Його право власності на житловий
будинок зареєстровано в КП БТІ
Новоазовського району 12.07.2011 року за
№704. Право власності на земельну
ділянку підтверджується державним
актом серія ЯМ №338971, виданим 09.08.2012 року
відділом держкомзему у Новоазовському
районі Донецької області.

Зазначений вище будинок та
земельна ділянка були придбані ним у
колишнього власника ОСОБА_1 за суму 320000
гривень.

З його боку всі умови договору було
виконано, він передав ОСОБА_1
обумовлену сума грошей, а вона
передала йому всі наявні документи на
будинок та земельну ділянку.

Оскільки ОСОБА_1 на час оформлення
угоди проживала та була зареєстрована
у зазначеному будинку, то їй був
необхідний час для того щоб звільнити
будинок та переїхати на нове місце
проживання, вони це обумовили в
договорі. Відповідно до договору
ОСОБА_1 зобов'язана була звільнити
житловий будинок від речей, а також
виписатися з нього до 01.09.2011 року.

Однак у вказаний строк ОСОБА_1 не змогла
виконати умови договору, та з його
усної згоди продовжувала жити в
будинку. Враховуючи, що він та члени
його сім'ї в житловому будинку
постійно не проживають, проживання
ОСОБА_1 не створювало йому перешкод в
здійсненні своїх прав як власника
житлового будинку. В квітні 2013 він
зробив підготовчі ремонтні роботи у
будинку, на подвір'ї, в господарських
спорудах та готувався до літнього
сезону. ОСОБА_1 продовжували проживати
у його будинку та ніяких перешкод йому
не створювала. Однак приїхавши до свого
будинку наприкінці травня він виявив,
що у належному йому будинку
знаходяться стороні особи. ОСОБА_1 йому
пояснила, що це її родичі приїжджали
погостювати. Він не став цьому
перешкоджати та продовжував займатися
ремонтом господарських споруд.

Приїхавши на початку липня 2013 року, він
не зміг зайти на власне подвір'я,
оскільки ОСОБА_1 стала йому
перешкоджати та заявила, що оскільки
вона зареєстрована у цьому будинку, то
вона і є його власницею, хоча і
оформляла договір купівлі-продажу. Але
грошей начебто не отримувала та
звернулась з заявою до міліції про
притягання його до кримінальної
відповідальності за шахрайство.

Таку позицію ОСОБА_1 займає по
теперішній час, крім того з липня 2013
року до неї приїхав її син, який зірвав
замки з господарських споруд та здає їх
громадянам за гроші. Він, ОСОБА_7,
неодноразово звертався до міліції з
цього приводу, а також з того, що на
території його домоволодіння
знаходяться сторонні громадяни, про
крадіжку належного йому майна, проте
міліція ніяких мір не прийняла.

Склалася ситуація, що у належному йому
житловому будинку проживає колишній
власник ОСОБА_1, яка фактично
користується та розпоряджається
належним йому майном, а його не
допускає навіть на подвір'я.

Проживання ОСОБА_1 у житловому будинку
створює йому перешкоди в користуванні
та розпорядженні належною йому
власності.

Просив зобов'язати ОСОБА_1 усунути
перешкоди в користуванні, володінні та
розпорядженні нерухомим майном, шляхом
виселення її з житлового будинку
АДРЕСА_1 та вселити його у вказаний
житловий будинок.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
свої позовні вимоги з зазначених у
позовній заяві підстав, просили їх
задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнала, просила відмовити в їх
задоволенні, пояснивши при цьому
наступне.

З ОСОБА_2 вона знайома приблизно з 2009
року, разом вони чекали відпочиваючих
на автостанції в с.Седово, оскільки
останній також має будинок, в якому
здає кімнати для відпочинку. Він
увійшов до неї в довіру та запропонував
доглянути її в обмін на її будинок.
Перед укладенням угоди вона разом із
ОСОБА_2 відвідувала адвоката ОСОБА_8,
який порадив їм укласти фіктивний
договір купівлі - продажу житлового
будинку, щоб її син в неї нічого не зміг
забрати. Вона з самого початку знала, що
вони укладуть фіктивний договір. Вона
шукала людей, які б доглянули її. Про
те, що існує договір довічного
утримання, вона взагалі не знала, доки
їй не сказав про це ОСОБА_8 Всі
необхідні документи для укладення
угоди в БТІ ОСОБА_2 робив сам. Чи давала
вона йому довіреність не це, на
теперішній час не пам'ятає. Коли вони
були у нотаріуса разом із ОСОБА_2 та
його дружиною, нотаріус запитала в неї,
чи отримала вона гроші. Вона відповіла,
що отримала. Хоча насправді 320000 гривень
від ОСОБА_2 вона не отримувала. Але дала
таку відповідь, оскільки між нею та
ОСОБА_2 на той час склалися дуже добрі
відносини, він допомагав їй продуктами
харчування. Нотаріус зачитала договір
в голос, але вона погана чула, бо має
проблеми зі слухом. Вона не розуміла,
що продає будинок, взагалі не розуміла
такого терміну, як фіктивний договір.
Вони з ОСОБА_2 домовились, що вона
залишиться проживати в будинку. Під
час укладення угоди була присутня
дружина ОСОБА_2, яка весь час обіймала
її. Одразу після укладення угоди в 2011
році ОСОБА_2 ще їздив до неї. Потім став
приїздить рідко, а згодом в 2013 році вони
з дружиною взагалі перестали
приїздить, хоча обіцяли доглядати її.
Від жителів с. Седово їй стало відомо,
що ОСОБА_2 має намір продати її будинок.
Вона зателефонувала його дружині, але
остання заспокоїла її, що це не так.

Пояснила, що ОСОБА_2 обманув її,
шахрайським шляхом заволодів її майном
і тепер виганяє її з будинку, а вона є
людиною похилого віку, якій нема куди
піти і яка стала жертвою шахрая.

Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 в
судовому засіданні підтримала позовні
вимоги своєї довірительки з зазначених
у позовній заяві підстав, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 просила
відмовити у повному обсязі, зазначивши,
що останній умисно ввів ОСОБА_1 в оману
та шахрайським шляхом умовив укласти з
ним фіктивний договір. Крім того, на час
укладення угоди ОСОБА_1 не розуміла
значення своїх дій, не розуміла, що
написано в договорі, оскільки не знає
української мови. Також, на її думку,
факт не оплати грошей за майно з боку
ОСОБА_2 підтверджується також і тим, що
він не взяв з ОСОБА_1 письмової
розписки, хоча сама яку він начебто, з
його слів, передав останній, є великою.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав
свої позовні вимоги, в задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 просив
відмовити, пояснивши при цьому
наступне.

З ОСОБА_1 він познайомився в 2009 році,
разом вони чекали на відпочиваючих на
автостанції в с. Седово, бо в с. Седово
він вже мав нерухомість. В 2010 році вони
стали більше спілкуватися з ОСОБА_1,
частіше розмовляли. Приблизно на
початку весни 2011 року він почув чутки,
що ОСОБА_1 бажає продати будинок. Він
поговорив з нею про це. Спочатку ОСОБА_1
просила доглянути її та укласти
договір довічного утримання, потім
змінила свою думку і вирішила продати
будинок. Вона декілька разів змінювала
думку, то продати, то укласти договір
довічного утримання. Спочатку навіть в
БТІ вони зробили технічні документи
саме для договору довічного утримання.
В останній момент ОСОБА_1 передумала і
вирішила продати будинок, а він
погодився його купити. В БТІ вони знову
взяли новий витяг для укладення
договору купівлі - продажу. ОСОБА_1 дуже
поспішала оформити угоду, вони навіть
їздили для цього до м.Маріуполя, проте
там їм відмовили в посвідченні угоди і
вони уклали договору в нотаріальній
конторі м. Новоазовська. При укладенні
договору нотаріус всім зачитала
договір та роз'яснила його наслідки.
Перед входом до нотаріуса він передав
ОСОБА_1 за будинок та земельну ділянку
45000 доларів США. Гроші знаходилось в
чорному поліетиленовому пакеті, ОСОБА_1
перерахувала їх. Розписку з ОСОБА_1 він
не брав, оскільки довіряв їй. Нотаріус
декілька разів запитувала у ОСОБА_1 чи
отримала вона гроші. Приїхавши від
нотаріуса вони відсвяткували угоду. До
укладення угоди він нічого не знав про
складні відносини ОСОБА_1 з сином.
Одразу після укладення договору він
почав доглядати за будинком та тримати
його в належному стані. Вони
домовились, що ОСОБА_1 деякий час
залишиться проживати в будинку, доки не
придбає нове житло. Його це цілком
влаштовувало, оскільки він є жителем
іншого міста і приїздив в с.Седово лише
на вихідні. Спочатку в нього і ОСОБА_1
були добрі відносин, доки в будинку не
почали з'являтися син та невістка
ОСОБА_1, які в 2013 році разом з ОСОБА_1 та
прибиральницею будинку взагалі
перестали пускати його до будинку. З
цього приводу він неодноразово
викликав працівників міліції. В нього
були викрадені документи на будинок. А
потім він був змушений звернутися до
суду.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 в
судовому засіданні підтримала позовні
вимоги свого довірителя, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 просила
відмовити, зазначивши, що з боку
останньої не надано жодного належного
та допустимого доказу на підтвердження
обставин, на які вона посилається в
своєму позові.

Суд, вислухавши в судовому засіданні
сторони та їх представників, допитавши
свідків, дослідивши письмові докази по
справі та надавши їм оцінку в їх
сукупності вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а
позовні вимоги ОСОБА_7 підлягають
задоволенню в повному обсязі, виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що 01.07.20011 року між
сторонами було укладено договір
купівлі - продажу, посвідчений
державним нотаріусом Новоазовської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 202, відповідно до якого
ОСОБА_1 продала ОСОБА_7 житловий будинок
АДРЕСА_1 з господарськими спорудами до
нього. Відповідно до п. 7 вказаного
договору продаж зазначеного будинку за
домовленістю сторін вчиняється за 300000
гривень. В п. 8 вказаного договору
зазначено, що продавець своїм підписом
під цим договором підтверджує
проведення з сторони покупця повного
розрахунку за проданий будинок та
відсутність щодо нього претензій
фінансового характеру (а.с.7-8).

Судом також встановлено, що 01.07.20011 року
між сторонами було укладено договір
купівлі - продажу, посвідчений
державним нотаріусом Новоазовської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 203, відповідно до якого
ОСОБА_1 продала ОСОБА_7 земельну ділянку
розміром 0,0948га, надану для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівль і споруд, що
розташована по АДРЕСА_1. Відповідно до
п. 2 вказаного договору продаж вчинено
за 20000 гривень. Ця сума повністю
сплачена покупцем готівкою і отримана
продавцем особисто до підписання цього
договору. На час підписання цього
договору сторони не мають одна до одної
жодних претензій щодо проведення
розрахунку (а.с. 44-45).

Після укладення вказаних договорів
ОСОБА_2 зареєстрував свої право
власності на зазначений будинок в КП
«БТІ Новоазовського району», про що
свідчить витяг про державну реєстрацію
прав (а.с. 41) та отримав на свої ім'я
державний акт про право власності на
зазначену земельну ділянку серії ЯМ №
338971 (а.с. 47).

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
показала, що зі сторонами по справі
знайома давно. Коли ОСОБА_1 посварилася
з сином, то казала, що хоче з кимось
укласти договір довічного утримання.
Це почув ОСОБА_2 та став обхаживать її.
Вона бачила, що якось ОСОБА_2 під'їхав на
автомобілі і ОСОБА_1 підписала в нього
якісь документи. Що вона підписувала,
ОСОБА_1 їй не розповідала. Потім ОСОБА_2
казав їй, ОСОБА_11, що він зробив так, що
бабуся вже від нього не втече. Це було
влітку 2012 року. Взимку ОСОБА_1
телефонувала їй та скаржилась, що
ОСОБА_2 її не відвідує. Її, ОСОБА_10,
сестра допомагала ОСОБА_1 вбиратися в
будинку. Якось сестра зателефонувала і
сказала, що ОСОБА_2 виганяє їх з ОСОБА_1 з
будинку. Вони з ОСОБА_12 побігли до
ОСОБА_1 і дійсно чули, як ОСОБА_2 виганяв
останню з будинку. Вони викликали
міліцію та телебачення. Чи платив
ОСОБА_2 гроші ОСОБА_1, він нічого про це
не казав. Проте він вимагав від ОСОБА_1,
щоб вона повернула йому гроші, а тоді
він поверне їй будинок. Зі слів ОСОБА_1
вона чула, що ніяких грошей він їй не
давав, укладення договору між ними було
фіктивним, щоб син не зміг в неї забрати
будинок.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
показала, що з ОСОБА_1 знайома як
жителька с. Седово, разом вони стоять
на вокзалі, чекаючи відпочиваючих.
Приблизно 2 роки тому ОСОБА_1
посварилася з сином. ОСОБА_1 казала, що
бажає укласти договір довічного
утримання. Це почув ОСОБА_2 та став
обхаживать її. Якось ОСОБА_2 приїхав на
автостанцію в с. Седово на автомобілі і
ОСОБА_1 підписала в нього якісь
документи. Через 1,5 - 2 тижні після
підписання цих документів ОСОБА_1 стала
скаржитись, що за нею ніхто не доглядає.
Взимку вона особливо потребувала
догляду, але ОСОБА_2 до неї не приїздив.
Влітку 2013 року ОСОБА_1 стала скаржитись,
що ОСОБА_2 виганяє її з будинку. Вона,
ОСОБА_12, разом з ОСОБА_10 якось пішли до
дому ОСОБА_1 Там, вона особисто чула, як
ОСОБА_2 виганяв ОСОБА_1 з будинку. ОСОБА_2
також виганяв їх з ОСОБА_10 з будинку.
Він казав, що купив цей будинок, що він
його господар. Вона, ОСОБА_12, запитала в
нього, чи платив він ОСОБА_1 гроші за
будинок, він відповів, що ніяких грошей
їй не давав, але при цьому він вимагав
від ОСОБА_1, щоб вона йому віддала
гроші, а тоді він поверне їй будинок.
Також ОСОБА_1 розповідала їй, що купівля
- продаж будинку між ними фіктивна, що
ОСОБА_2 грошей їй давати не буде, але
буде доглядати її до смерті. Раніше від
ОСОБА_2 вона чула, що вони укладуть
договір довічного утримання.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
показав, що працював старшим ДІМ
Новоазовського РВ. Йому відомо, що
приблизно 3 роки тому у ОСОБА_1 був
конфлікт з сином і вона будь - яким
шляхом бажала позбутися свого майна,
щоб воно не дісталося синові. Приблизно
через 1,5 - 2 роки при розмові він спитав у
ОСОБА_1 чи вирішала вона проблему з
сином, вона відповіла, що вирішила
фіктивно. Приблизно в літку 2013 року він
дізнався, що ОСОБА_1 уклала договір
купівлі - продажу належного їй будинку,
проте обставини укладення угоди йому
не відомі.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
показала, що є медпрацівником і давно
знайома з ОСОБА_1 Наприкінці 2011 року
остання казала їй, що посварилася з
сином та бере собі опікуна. Приблизно в
січні - лютому 2012 року вона надавала
медичну допомогу ОСОБА_1 і остання
скаржилась їй, що за нею ніхто не
доглядає. Раніше вона бачила у ОСОБА_1
ОСОБА_2 Вона чула, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
хотіли укласти договір довічного
утримання. В її присутності ОСОБА_2
обіцяв доглядати ОСОБА_1

Прийшовши до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд
виходив з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться у п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину (ст.
229 ЦК України) мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсна мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією з
сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчинення під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Згідно з роз'ясненнями, що
містяться у п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК України, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її чи родичів, смерть годувальника,
загроза втрати житло чи загроза
банкрутства та інші обставини, для
усунення або зменшення яких необхідно
уклати такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено на таких умовах.

Згідно з роз'ясненнями, що
містяться у п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину.

У разі якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Згідно з роз'ясненнями, що
містяться у п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК України) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
удаваного правочину права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

На підставі вищезазначених норм
чинного законодавства,
проаналізувавши встановленні в
судовому засіданні обставини, суд
приходить до висновку, що під час
розгляду справи з боку позивача ОСОБА_1
не було надано суду доказів на
підтвердження обставин, на які вона
посилається в обґрунтування своїх
позовних вимог.

Так, на думку суду, з боку ОСОБА_1
не було доведено, що при укладенні
договору - купівлі - продажу дійсно мала
місце помилка з її боку, і що така
помилка має істотне значення.

Не доведено, на думку суду, з боку
ОСОБА_1, як того вимагає чинне
законодавство, наявність умислу в
діях ОСОБА_2 на введення її в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

Обгрунтування позовних вимог
ОСОБА_1 тим, що оспорюваний правочин
був вчений нею під впливом тяжких для
неї обставин та на вкрай невигідних
умовах, суд вважає такими, що не можуть
бути підставою для задоволення позову,
оскільки сварка з сином та поганий стан
здоров'я внаслідок хронічних хвороб не
можуть вважатися такими обставинами.
Крім того позивачем не доведено і те, що
у разі відсутності цих обставин
правочин не було взагалі вчинено.

Щодо визнання правочину
недійсним з підстав, передбачених ст.
234 ЦК України, то за встановлених судом
обставин правочин, укладений між
сторонами, взагалі не може бути
визнаний судом недійсним з вказаних
підстав, оскільки на виконання
укладених договорів купівлі - продажу
ОСОБА_2 був переданий у власність
спірний житловий будинок та земельна
ділянка і він зазначену нерухомість у
власність прийняв, про що зокрема
свідчить факт реєстрації останнім
спірного житлового будинку на своє ім'я
у встановленому законом порядку, і факт
отримання на своє ім'я державного акту
на придбану земельну ділянку.

Стосовно визнання оспорюваного
правочину недійсним з підстав,
передбачених ст. 235 ЦК України, то в
даному випадку, на думку суду, з боку
ОСОБА_1 також не доведено того, що між
нею та ОСОБА_2 насправді встановилися
інші правовідносини, а ні ті, що
випливають із змісту правочину.

Ствердження ОСОБА_1 та її
представника, що на час укладення
правочину вона в повній мірі не
усвідомлювала значення своїх дій,
також не знайшли свого підтвердження
доказами в судовому засіданні, а
посилання останніх на незнання і не
розуміння ОСОБА_1 української мови
висновків суду не змінюють і на них не
впливають.

Також, суд вважає, що не є слушними
посилання ОСОБА_1 та її представника
ОСОБА_4 на той факт, що ОСОБА_2 не передав
ОСОБА_1 грошей на виконання правочину,
про що, на їх думку, свідчить
відсутність у ОСОБА_2 розписки, яка б
підтверджувала отримання грошей від
ОСОБА_1. При цьому суд виходив з того по -
перше, що отримання грошей під розписку
під час укладення угоди купівлі -
продажу не вимагається чинним
законодавством, а по - друге, факт
отримання грошей ОСОБА_1 підтверджений
в самих текстах договорів, які ОСОБА_1
власноручно підписала, зокрема в п. 8
договору купівлі - продажу житлового
будинку (а.с. 7 зворот) та в п. 2 договору
купівлі - продажу земельної ділянки
(а.с. 44),

Щодо свідчень свідків ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 з приводу не отримання грошей
ОСОБА_1, суд не приймає їх до уваги,
оскільки зазначене стало їм відомо
лише з вуст ОСОБА_1, при укладенні угоди
вони присутні не були, а тому на думку
суду не можуть достовірно підтвердити
зазначену обставину.

Стосовно стверджень свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 в тій
частині, що ОСОБА_2 обіцяв доглядати
ОСОБА_1, а після укладення угоди
перестав надавати їй допомогу, то, на
думку суду, це також не має доказового
значення для підтвердження обставин,
якими обґрунтовує свої позовні вимоги
ОСОБА_1 Оскільки в судовому засіданні
сам ОСОБА_2 не заперечував проти того,
що спочатку вони планували укласти
договір довічного отримання, за яким
він би був зобов'язаний доглядати
ОСОБА_1, відносини між ними були добрі,
проте згодом ОСОБА_1 передумала і
забажала укласти договір купівлі -
продажу. І ці доводи ОСОБА_2 показаннями
свідків не спростовані, оскільки вони
не були присутніми під час укладення
договорів і обставини їх укладення їм
відомі лише зі слів ОСОБА_1, що на думку
суду не може бути прийнято як належний
доказ.

Показання ж свідка ОСОБА_13
взагалі, на думку суду, ніякого
доказового значення не мають і носять
загальний характер, а обставини
укладення правочину між сторонами
зазначеному свідкові не відомі.

На підставі викладеного, суд
відмовляє в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 в повному обсязі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2, суд
вважає їх підлягаючими задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник жилого будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї родини, інших осіб.

Згідно ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншої особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його права, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 на
теперішній час є власником спірного
житлового будинку і тому відповідно
має право використовувати будинок для
власного проживання і проживання
членів своєї родини. Також враховуючи,
що пунктом 9 укладеного між сторонами
договору купівлі - продажу спірного
житлового будинку (а.с. 7 зворот) було
передбачено, що продавець ОСОБА_1
зобов'язується звільнити будинок від
речей домашньої обстановки і вжитку та
виписатися з нього в строк до 01.09.2011
року. Проте, як було встановлено судом,
зазначені умови угоди ОСОБА_1 не
виконанні і остання на теперішній час
без згоди на це власника супроти його
волі продовжує проживати в спірному
житловому будинку, чим створює йому
перешкоди у здійсненні ним права
користування та розпорядження його
майном, тому суд приходь до висновку
про задоволення вимог ОСОБА_2 в повному
обсязі.

Керуючись
ст.ст.10,11,60,61,209,212,214-215 ЦПК України,
ст.ст.203,215,216, 230,233,234,235,319,321,383,386,391 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсними договорів купівлі - продажу
житлового будинку та земельної ділянки
- відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у здійсненні
права користуванні і розпорядженні
нерухомим майном - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 усунути
перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження ОСОБА_2
належним йому на праві власності
житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом
виселення ОСОБА_1 із зазначеного
житлового будинку.

Вселити ОСОБА_2 в належний йому на
праві власності житловий будинок
АДРЕСА_1.

На рішення може бути подано
апеляційну скаргу до Апеляційного суду
Донецької області через Новоазовський
районний суд протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя