Справа № 466/4374/13
Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/999/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Мацея
М.М.,

суддів: Копняк С.М.,
Монастирецького Д.І.,

секретаря: Дідуся
О.Р.,

з участю:
позивача ОСОБА_2 і його представника

ОСОБА_3,
представника ПАТ "Дельта Банк" Павляк
А.В.,

третьої особи
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк",
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний
нотаріус ОСОБА_7 про визнання недійсним
договору, зобов'язання до вчинення дій,
-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 листопада 2013 р. в
задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Зазначає, що боргові зобов'язання перед
банком має лише ОСОБА_5, оскільки лише
вона укладала договір іпотеки, тому і
повинна нести відповідальність лише
своїм майном, яке належить їй на праві
власності. Вважає, що відмовивши в
задоволенні позову, суд зобов'язує його
нести відповідальність своїм майном за
боргові зобов'язання своєї матері.
Вказує, що не був стороною договору
іпотеки, однак даний договір порушує
його права як співвласника.

Треті особи ОСОБА_6 і приватний
нотаріус ОСОБА_7 належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, що стверджується наявними у
справі рекомендованими
повідомленнями, що, відповідно до ч.2 ст.
305 ЦПК України, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2 і його представника
ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_5 на
підтримання апеляційної скарги,
пояснення представника банку Павляк
А.В. на заперечення скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом встановлено, що 27.09.2007 р. між АТ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
відповідач ПАТ «ДельтаБанк» та ОСОБА_6
був укладений кредитний договір №
0, згідно якого остання отримала
кредит в сумі 67500,00 доларів США.

В забезпечення виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором
ОСОБА_6 того ж дня, між Банком, ОСОБА_6 та
матір»ю позивача - ОСОБА_5 укладено
договір іпотеки.

Відповідно до п.1.1 договору іпотеки,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 3949, мати
позивача - ОСОБА_5 передала в іпотеку
ПАТ «УкрСиббанк» нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_2 і належить останній
на праві власності на підставі
договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого Третьою Львівською
державною нотаріальною конторою 19.07.2004
р. в реєстрі за № 3-1364 та
зареєстрованого в Реєстрі прав
власності на об'єкти нерухомого майна
16.08.2004 р. за реєстровим номером 5549174 в
реєстраційну книгу за № 20, номер запису
12702.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд виходив з того, що у
майнового поручителя ОСОБА_5 на момент
укладення оспорюваного договору
іпотеки було наявне право власності в
усіх його складових, передбачених
цивільним законодавством України:
володіння, користування та
розпорядження майном, були в повній
мірі дотримані всі законодавчо
встановлені вимоги щодо дійсності
правочину, єдиним власником спірної
квартири була ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_2
не був і не міг бути стороною даного
правочину, оскільки не мав наявного
права власності на 1/2 частину
зазначеної квартири, а набуття
останнім права власності на частину
нерухомого майна, що в цілому вже
перебувала в іпотеці після укладення
оспорюваного договору, не є підставою
для визнання його недійсним.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, має права і несе всі
обов'язки за іпотечним договором у тому
обсязі і на тих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки.

Судова колегія погоджується з
висновками районного суду, оскільки
такі вмотивовані, обґрунтовані,
підтверджені наявними в матеріалах
справи доказами і відповідають вимогам
закону.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
вільні в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

У відповідності до ст. 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Відтак, уклавши договір,
сторони визначилися та погодилися з
усіма зазначеними умовами.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною або сторонами
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та
6 ст. 203 Цивільного кодексу України, а
саме - зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами) ,
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ч.ч.1, 4 та 5 ст.3 цього Закону,
іпотека виникає на підставі договору,
закону або рішення суду.

Судом також встановлено, що в
Шевченківському ВДВС ЛМУЮ на
примусовому виконанні перебуває
виконавчий лист по справі № 2-101,
виданий Шевченківським райсудом м.
Львова від 19.05.2010 р. про стягнення з
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 солідарно 405571,11 грн.
боргу та 1820,00 грн. судових витрат на
користь АТ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого являється ПАТ
«ДельтаБанк».

Відтак суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що вимоги ОСОБА_2 є
способом ухилитися від
відповідальності перед банком за
невиконання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кредитних
зобов'язань.

Крім того встановлено, що рішенням
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 29 квітня 2013 р.
скасовано рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 25.02.2013 р. по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 в частині визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
16.07.2003 р. посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_10 по реєстру № 2915,
укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5
в частині зазначення покупців,
зазначивши покупцями ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
витребування з незаконного володіння
ОСОБА_5 ? частину вказаної квартири та
залишено в силі рішення про визнання за
ОСОБА_2 права власності на ? частини
даної квартири.

Зазначене рішення апеляційного суду не
може слугувати підставою для визнання
недійсним договору іпотеки, укладеного
27 вересня 2007 року.

Зважаючи на викладене, на момент
укладення оспорюваного договору
іпотеки, ОСОБА_5 була єдиним власником
квартири по АДРЕСА_2.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України саме на момент
вчинення правочину.

Аналогічні роз'яснення містяться у п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Таким чином, на момент укладення
оспорюваного договору іпотеки єдиним
власником зазначеної квартири
(предмета іпотеки) була іпотекодавець
ОСОБА_5, яка у справі є третьою особою і
позовні вимоги до неї не заявлялися.
Визнання часткового права власності на
вказану квартиру пов'язується з
моментом набрання законної сили
рішенням суду та державної реєстрації
права власності, що мало місце значно
пізніше від укладення іпотечного
договору.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини у
справі, подані сторонами докази та
правильно визначив характер спірних
правовідносин.

Рішення суду відповідає вимогам закону
і зібраним доказам. Доводи апеляційної
скарги не заслуговують на увагу,
оскільки висновків суду не
спростовують.

Апелянтом не подано належних і
допустимих доказів для спростування
рішення суду першої інстанції,
передбачених ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України,
які б мали доказове значення та
заслуговували на увагу, чи порушень
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.