Провадження №22-ц/784/682/14
Суддя суду першої інстанції
Доповідач апеляційного суду
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Свіщук О.В.,

за участі представника заявника ОСОБА_3
- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на ухвалу судді
Ленінського районного суду міста
Миколаєва від 24 грудня 2013 року,
постановлену за заявою ОСОБА_3 про
видачу судового наказу за вимогою про
стягнення з Комунального житлово -
експлуатаційного підприємства
Центрального району міста Миколаєва
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку та середнього заробітку за
час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з заявою про видачу судового
наказу за вимогою про стягнення з
Комунального житлово -
експлуатаційного підприємства
Центрального району міста Миколаєва
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористану
відпустку в сумі 12 903 грн. 22 коп., а також
середнього заробітку за час затримки
розрахунку в розмірі 12 797 грн. 04 коп.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду міста Миколаєва від
24 грудня 2013 року у прийнятті заяви
про видачу судового наказу відмовлено.

ОСОБА_3 подала на вказану ухвалу
апеляційну скаргу, в якій просить її
скасувати, а заяву про видачу судового
наказу направити до суду першої
інстанції для її розгляду.

Скаргу обґрунтовувала помилковістю
висновків суду щодо наявності спору
про право між заявником та боржником.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у прийнятті заяви про
видачу судового наказу, суддя виходив з
того, що зі змісту заяви ОСОБА_3 та
доданих до неї документів вбачається
існування між сторонами спору про
право, а за законом це позбавляє його
можливості задовольнити заяву і видати
судовий наказ.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.96 та п.2 ч.3 і ч.5
ст.100 ЦПК України, п.9
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику розгляду судами
заяв у порядку наказного провадження»
за №14 від 23 грудня 2011 року, судовий
наказ може бути видано, у разі якщо
заявлено вимогу про стягнення
нарахованої, але не виплаченої
працівникові суми заробітної плати.

Суддя відмовляє у прийнятті заяви про
видачу судового наказу у разі, якщо із
заяви і поданих документів вбачається
спір про право.

У разі якщо в заяві про видачу судового
наказу містяться вимоги, частина з яких
не підлягає розгляду в порядку
наказного провадження, суд постановляє
ухвалу про відмову у прийнятті заяви
про видачу судового наказу лише в
частині цих вимог.

Наявність спору можна встановити
відсутністю документів, що
підтверджують наявність суб'єктивного
права у заявника; документів, що
підтверджують порушення суб'єктивного
права або документів, що підтверджують
виникнення права вимоги. Крім того,
мають ураховуватися обставини, якщо із
доданих документів вбачається, що
боржник заперечує, не визнає або
оспорює свій обов'язок перед заявником
(кредитором); із доданих документів
вбачається пропуск позовної давності.

Наявність спору про право, яке є
підставою для відмови у прийнятті
заяви про видачу судового наказу,
вирішується суддею у кожному
конкретному випадку, виходячи із
характеру та обґрунтованості
заявленої матеріально-правової вимоги
і документів, доданих до заяви.

За змістом Розділу II ЦПК України, який
регулює наказне провадження, слідує, що
заявник повинен до заяви про видачу
судового наказу надати докази, які
повинні бути спрямовані на безспірне
підтвердження розміру боргових
зобов'язань. Тобто, заявник повинен
надати докази, які б підтверджували не
тільки розрахунок розміру
заборгованості, а й докази наявності
фактичних підстав для вказаних вимог.

Як вбачається зі змісту заяви про
видачу судового наказу, заявниця
просить про стягнення заборгованості,
яка складається із суми нарахованої,
але не виплаченої їй заробітної плати й
компенсації за невикористану
відпустку в загальному розмірі 12 903 грн.
22 коп. Також, заявниця ставить питання
про стягнення на її користь середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
який взагалі підприємством не
нарахований та не є, як компенсація за
невикористану відпустку, основною або
додатковою заробітною платою з огляду
на вимоги Закону України «Про оплату
праці».

До того ж, заявниця, вказуючи розмір
обов'язків відповідача та
обґрунтовуючи їх, надає до заяви про
видачу судового наказу довідку
підприємства про розмір
заборгованості по заробітній платі в
сумі 14 232 грн. 40 коп., що не узгоджується
з сумою заборгованості по заробітній
платі, яку остання просить стягнути на
свою користь.

У зв'язку з чим, відповідно до положення
п.2 ч.3 ст.100 ЦПК України зі змісту якої
вбачається, що в наказному провадженні
не розглядаються вимоги, якщо із заяви
і поданих документів вбачається спір
про право, колегія суддів вважає, що
суддя місцевого суду прийшов до
правильного висновку про неможливість
перевірки наведених розрахунків та про
наявність між сторонами спору про
право і обґрунтовано відмовив у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу, а тому оскаржену ухвалу слід
залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307,312,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
ухвалу судді Ленінського районного
суду міста Миколаєва від 24 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: