№ 201/1820/14 ц
провадження 2/201/904/2014
суд
у складі: головуючого
судді Антонюка О.А.
при секретарі Дашкевич Х.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа Перша Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про встановлення
факту, що має юридичне значення і
визнання права власності на житло, -
ОСОБА_1 08 лютого 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача
Дніпропетровської міської ради про
встановлення факту, що має юридичне
значення і визнання права власності на
житло, позовні вимоги не змінювалися і
не уточнювалися. Позивач в своїх
позовних вимогах посилався на те, що в
лютому 2010 року ОСОБА_3 взяла у позивача
в борг грошову суму для своїх потреб,
про що було складено письмовий договір
позики, були обумовлені умови
користування грошима і умови їх
повернення. Гроші вказаною особою були
отримані і використані, але в
оговорений термін гроші позивачу
ОСОБА_3 не повернула, на прохання
позивача добровільно вирішити спір
вона не відповіла нічого, а ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3 померла. Позивачу завдана шкода.
Звернення до правоохоронних органів ні
до чого не призвели. Позивач вважає за
можливе встановити юридичний факт
наявності боргового зобов'язання у
вказаній в договорі позики сумі, а
оскільки боржник зараз не взмозі
повернути борг, то просив визнати за
ним право власності на квартиру цього
боржника, як це і передбачено п. 8
вказаного договору (в разі не
повернення суми боргу боржник
відповідає своїм майном), іншого майна
в ОСОБА_3 немає, інших спадкоємців після
її смерті також немає, про що
повідомила нотаріальна контора. Тому
позивач просив встановити юридичний
факт грошового боргового зобов'язання
та визнати за ним право власності на
вказану квартиру, задовольнивши позов
Представник відповідача
Дніпропетровської міської ради в
судове засідання не з'явився, про день
та час слухання справи повідомлявся
належним чином, про причини неявки суду
не повідомив. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
представника вказаного відповідача
згідно ст. 169 ЦПК України і винесення
рішення відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК
України.

Представник третьої особи Перша
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора в судове засідання не з'явився,
про день та час слухання справи
повідомлявся належним чином, про
причини неявки суду не повідомив. Суд
вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника вказаної
третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України
і винесення рішення відповідно до ст.
ст. 224-226 ЦПК України.

З'ясувавши позицію сторін і
третьої особи, оцінивши надані і добуті
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, не визнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що за
договором позики від 21 лютого 2010 року
оформленого в вигляді письмового
договору між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_3,
яку позивач знав до цього більше 20
років, позивач в цей день 21 лютого 2010
року передав, а ОСОБА_3 отримала в борг
від позивача кошти в сумі
еквівалентній 30 тисячам доларів США,
про що було складено письмовий договір;
ці кошти ОСОБА_3 потрібні були для
встановлення пам'ятника її померлому
чоловіку - ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року та на інші свої потреби; вказаною
угодою передбачалися умови
користування і повернення коштів,
штрафні санкції (відсотки) і що строком
повернення відповідачем грошей
позивачу повинно бути - до 01 березня 2013
року, тобто на три роки, за вимогою
позивача.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок , а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту (ст. 527
Цивільного кодексу України). Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України). Якщо кожна із сторін у
зобов'язанні має одночасно і права і
обов'язки, вона вважається боржником у
тому, що вона зобов'язана вчинити на
користь другої сторони, і одночасно
кредитором у тому, що вона має право
вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного
кодексу України). Позичальник
зобов'язується повернути (погасити)
борг, сплатити проценти згідно умов
договору.

В порушення зазначених норм
закону та умов укладеного договору
ОСОБА_3 свої зобов'язання за вказаними
договором позики належним чином не
виконала, утворилася заборгованість.
На неодноразову вимогу позивача на
протязі 2009-2012 року повернути суму боргу
вона відповіла відмовою, борг не
повернуто. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Позивач вважає за можливе встановити
юридичний факт наявності боргового
зобов'язання у вказаній в договорі
позики сумі, а оскільки боржник зараз
не взмозі повернути борг, то просив
визнати за ним право власності на
квартиру цього боржника, як це і
передбачено п. 8 вказаного договору (в
разі не повернення суми боргу боржник
відповідає своїм майном), іншого майна
в ОСОБА_3 немає, інших спадкоємців після
її смерті також немає, про що
повідомила нотаріальна контора. Вважає
позивач, що все ним зроблено правильно
і згідно закону. Звернення до міськради
ні до чого не призвели. В добровільному
порядку питання не вирішене, виник спір
і позивач вимушений був звернутися до
суду з позовом про встановлення
юридичного факту і визнання права
власності на вказаний об'єкт
нерухомості.

Суд вважає позовну заяву
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

За умовами домовленості між сторонами
вказаного договору позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. В
судовому засіданні з'ясовано, що кошти
у позивача ОСОБА_3 у вказаній сумі
дійсно брала, було складено договір
(оформлений у вигляді письмового
договору) про суму боргу та термін
повернення грошей, ОСОБА_3 умови
договору позики не виконала і гроші не
повернула.

Суд приймає до уваги також і ті
обставини, що свої зобов'язання про
позику позивач виконав повністю,
термін повернення грошей закінчився, в
добровільному порядку грошей позивачу
не повернуто.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не встановлений
договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями
боржника, пов'язаними з використанням
коштів позивача було завдано майнової
шкоди та прямих збитків, які
знаходяться в безпосередньому
причинно-слідчому зв'язку зі вказаними
діями ОСОБА_3 і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи
(боржника).

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому
порядку можуть бути встановлені також
інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не встановлено
іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що дійсно між
позивачем і ОСОБА_3 було укладено
договір позики, гроші передані і
використані, але не повернуті в
передбачений термін позивачу.

Згідно п. 18 постанови № 5 Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення» рішення суду про
встановлення факту, що має юридичне
значення, не замінює собою документів,
що видають зазначені органі, а є лише
підставою для їх одержання.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В силу приписів ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. У відповідності до ст. 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Статтею 328 ЦК України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Таким чином, не виконуючи належним
чином свої зобов'язання за договором, в
частині повернення позивачу його
грошових коштів, ОСОБА_3 порушила взяті
на себе зобов'язання за договором,
позивач вимушений звернутися до суду
із даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі.

Згідно із ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Цивільна
відповідальність майнова
відповідальність громадян чи
організацій, що виникає в разі
неправомірних дій, невиконання
договірних зобов'язань, заподіяння
особистої чи майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення можливе встановленням
фактичних обставин, вибору норми права
та висновку про права та обов'язки
сторін. Всі ці складові могли бути
з'ясовані лише в ході доказової
діяльності, метою якої є, відповідно до
ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування
всіх обставин справи, встановлення
дійсних прав та обов'язків учасників
спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю їх між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
в повному обсязі.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач або інші особи
повинні довести, що їх дiями не було
порушено їх права або права позивача.
Однак, жодних доказiв зазначеними
особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги
можливу позицію відповідача стосовно
не згоди з деякими положеннями
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовну заяву задовольнити та
встановити юридичний факт боргового
зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за
договором позики від 21 лютого 2010 року
на загальну суму тридцять тисяч
доларів США та визнати за позивачем
ОСОБА_1 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за
договором позики від 21 лютого 2010 року.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про встановлення юридичного
факту і визнання права власності в
такому вигляді ґрунтуються на вимогах
закону та підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 58, 124 Конституції України,
ст. ст. 3, 5, 15, 16, 202, 321, 328, 331, 376, 509, 510, 526, 530,
625, 627 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61,
209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт боргового
зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за
договором позики від 21 лютого 2010 року
на загальну суму тридцять тисяч
доларів США.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення
боргу за договором позики від 21 лютого
2010 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя -