Справа № 702/978/13-ц
Провадження № 2/702/6/14
Номер рядка звіту 36
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року
м. Монастирище

Монастирищенський районний суд
Черкаської області в складі:

головуючого судді: Мазай Н.В.

при секретарях: Мусіч Ю.М.,
Лещенко О.Л., Ставській І.М.,

Морозюк І.П.,
Прилуцькій О.І.

з участю представника позивача : ОСОБА_3

відповідачів : ОСОБА_4,
ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6 :
ОСОБА_7

позивач ОСОБА_8, відповідачі ОСОБА_6,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,представники
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору Монастирищенського
районного управління юстиції в
Черкаській області, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору
приватний нотаріус Іллінецького
районного нотаріального округу
Вінницької області, ОСОБА_12 : не
з"явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Монастирище
цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_5, треті особи без самостійних
вимог на предмет спору
Монастирищенське районне управління
юстиції в Черкаській області,
приватний нотаріус Іллінецького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_12 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, визнання права власності
на частину житлового будинку,
витребування майна,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з
позовом до відповідачів про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, визнання права
власності на частину житлового
будинку, витребування майна, протягом
судового розгляду уточнила свої
позовні вимоги, відмовилась від
частини позовних вимог, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла її мати
ОСОБА_14, залишивши заповіт на належне
їй майно своїй дочці ОСОБА_4, а саме -
житловий будинок АДРЕСА_1. Зазначений
житловий будинок був побудований їх
батьками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в шлюбі та
був їх спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст. 70 СК України долі в
майні подружжя є рівними. Тобто,
переживши подружжя - їх батько ОСОБА_15
мав право на 1/2 частини (або 8/16) спірного
будинку. Крім того, на день смерті
матері - ІНФОРМАЦІЯ_5 він, як
непрацездатний пенсіонер, мав право на
обов'язкову частку у спадщині, що
відкрилася. Обов'язкова частка батька у
житловому будинку складає половину
частки, яка належала б йому у разі
спадкування за законом, а саме 1/16
частина будинку (1/2 частка матері: 4
спадкоємці):2= 1/16 частин, а всього батьку
належало 9/16 частин (8/16+1/16) спірного
житлового будинку. Проте, батько
ОСОБА_15 відмовився від спадкового
майна на її користь, звернувшись з
відповідною письмовою заявою до
нотаріальної контори 29.06.2010 року.
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер батько ОСОБА_15,
залишивши заповіт на усе своє майно на
її ім'я. Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця) до
інших осіб (спадкоємців), тобто право
батька на 9/16 частин будинку АДРЕСА_1
перейшло до неї, як спадкоємиці.
Оскільки вона проживала із
спадкодавцем однією сім'єю до його
смерті, то згідно ст. 1268 ЦК України
прийняла спадщину фактично. Згідно ч. 5
ст. 1268 ЦК України, спадщина належить
спадкоємцю з часу відкриття спадщини. В
даний час їй стало відомо про порушення
її законних прав і інтересів, а саме:
12.10.2010 року відповідачці ОСОБА_4
приватним нотаріусом Іллінецького РНО
ОСОБА_12 було незаконно видано
свідоцтво про право на спадщину на весь
(цілий) будинок АДРЕСА_1, в той час, коли
вона мала право тільки на 7/16 частин
спірного житлового будинку. 02.11.2010 року
за договором купівлі-продажу житлового
будинку, посвідченого приватним
нотаріусом Городищенського
нотаріального округу ОСОБА_19 за
реєстром № 1891 відповідачка ОСОБА_4
продала цілий спірний будинок АДРЕСА_1
покупцю ОСОБА_6 (співвідповідач) за 80 000
гривень, порушивши її право власності
на частину будинку. Відповідно до ч. 1
ст. 203 ЦК України, зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання сторонами, під час
здійснення правочину, вимог, які
встановлені ст. 203 ЦК України. Оскільки
свідоцтво про право на спадщину видане
з порушенням закону, то воно є
недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Тому,
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1 від 02.11.2010 року є
недійсним. В ході розгляду цивільної
справи позивач неодноразово змінювала
розмір позовних вимог ( зменшувала та
збільшувала їх), уточнювала. За
останньою редакцією заяви про
зменшення (уточнення) позовних вимог
посилалась на те, що в матеріалах
спадкової справи після померлого
ОСОБА_15 міститься її письмова заява від
09.02.2012 року про прийняття спадщини
після його смерті, а також на те, що
належне йому майно - житловий будинок
АДРЕСА_1 вибув з його володіння поза
його та її волею, просила суд визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане на ім'я
ОСОБА_4 12.10.2010 року приватним нотаріусом
Іллінецького РНО ОСОБА_12 після смерті
ОСОБА_14 за реєстром № 2851, визнати за нею
право власності на 15/28 частин будинку
АДРЕСА_1 в порядку спадкування після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_15,
витребувати від набувача ОСОБА_6 на її
користь належне їй майно 15/28 частин
житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 16.10.2013 року до
участі у справі в якості
співвідповідачів залучено ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, та в якості
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору приватного нотаріуса
Іллінецького районного нотаріального
округу Вінницької області ОСОБА_12.

Ухвалою суду від 20.01.2014 року, за
заявою позивача від 20.12.2013 року,
залишено без розгляду позовні вимоги в
частині встановлення факту прийняття
спадщини, визнання недійсним договору
купівлі -продажу житлового будинку.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 (діє на підставі ордеру
серії КВ № 050472 від 27.08.2013 року, витягу з
договору про надання юридичної
допомоги по цивільній (кримінальній)
справі № 19 від 27.08.2013 року, довіреності
від 17.09.2013 року № б/н) позов, з
урахуванням остаточних уточнень,
підтримала повністю та пояснила, що
спірним майном за даним позовом є
житловий будинок АДРЕСА_1. Даний
будинок належав ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які
побудували його перебуваючи в шлюбі.
Шлюб між ними було зареєстровано 06.07.1956
року і він продовжувався до їх смерті,
тобто до 2010-2011 року. З матеріалів справи
вбачається, що житловий будинок був
придбаний у шлюбі, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від 21
липня 2005 року, виданого на ім»я ОСОБА_14.
ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_5. Після її
смерті залишилось спадкове майно, а
саме земельна ділянка площею 2, 5656 га та
? частина житлового будинку АДРЕСА_1,
тобто спірного будинку, так як будинок
був придбаний в шлюбі, згідно ст. 60 СК
України частини будинку подружжя
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є рівними, кожен мав
право на ? частину будинку. Таким чином,
спадкова маса ОСОБА_14 ? будинку та
земельна ділянка. На день смерті був
заповіт ОСОБА_14 на спірний житловий
будинок, на ім»я дочки ОСОБА_4. Згідно
закону, зокрема ст. 1226 ЦК України
суб»єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу в
натурі. Так, ОСОБА_14 мала право
заповідати частину майна не виділяючи
його в натурі, що вона і зробила. При
оформленні свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, нотаріальною
конторою була допущена помилка, а саме
не було видано свідоцтво на ? частину
майна пережившому подружжю ОСОБА_15, яке
видається на підставі ст. 70-71 ЗУ «Про
нотаріат», за заявою пережившого
подружжя, але заяви ОСОБА_15 не писав.
Нотаріус в даному випадку повинен був
діяти згідно п. 224 Інструкції по
вчиненню нотаріальних дій, відповідно
до якого нотаріус може видавати
свідоцтво про право на спадщину за
законом чи за заповітом після смерті
одного із учасників спільної сумісної
власності лише після виділення
(визначення) частки померлого у
спільному майні. Тобто, нотаріус
повинна була визначити цю частку і
тільки визначивши частку повинна була
видати свідоцтво про право на спадщину
ОСОБА_4, що не було зроблено. Видавши
свідоцтво на весь будинок, нотаріус
порушив закон, а саме збільшила частку
померлого на весь будинок за ОСОБА_14.
Нотаріус вважала, що є право власності
на весь будинок, замість того, щоб
видати свідоцтво на ? частку. Після
цього ОСОБА_4 отримала свідоцтво та
зробила незаконне відчуження
житлового будинку ОСОБА_6, уклавши
договір купівлі-продажу на користь
відповідачки. Частка ОСОБА_15 в
спільному майні подружжя виділена не
була, але крім цього він мав право на
обов»язкову частку, що складає 1/28
частину. Згідно закону обов»язкова
частка визначається з урахуванням
того, яку частку спадкоємець отримав,
як би за законом спадщину отримували
всі спадкоємці. В ОСОБА_14 було 7
спадкоємців, тому доля ОСОБА_15, згідно
закону була б 14/28 частина, як спільне
майно подружжя і 1/28, як обов»язкова
частка. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини,
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини. ОСОБА_15 мав право
передати обов»язкову частку. Спадщина
відкрилася в день смерті ОСОБА_14, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 і з цього моменту
належала ОСОБА_15, хоч він ще не оформив
на неї свої права. Стаття 1219 ЦК Українии
вказує, що саме не входить до складу
спадщини, прав і обов»язків
спадкодавця. В ній не зазначено, що
обов»язкова частка не входить в
спадщину, входить і наслідується
іншими спадкоємцями на рівні з іншим
майном спадкодавця. Статтею 1274 ЦК
України визначено, що право на відмову
від прийняття спадщини на користь
іншої особи, переходить до спадкоємців
за заповітом. До пояснень нотаріуса
потрібно віднестися критично, в
частині вказівки нотаріуса на те, що
обов»язкова частка не передається.
ОСОБА_15 не отримував свідоцтво про
право власності на ? частину в майні
подружжя, але саме свідоцтво про право
власності не створює нових прав, а є
тільки документальним підтвердженням,
що людина має такі права, що визначено і
п. 12 Постанови Пленуму ВС України № 7
від 30.05.2008 року « Про судову практику у
справах про спадкування». Частка
ОСОБА_14 була змінена незаконно, таким
чином свідоцтво на спадщину є
незаконним і може бути визнано судом
недійсним. ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_6.
Спадкова маса складалася з земельної
ділянки та ? частини житлового будинку
АДРЕСА_1 та 1/28 частини будинку, а всього
15/28 частин. Не видача свідоцтва про
право власності не позбавляє права
ОСОБА_15 на майно. Закон вимагає
визначити спадкову масу. ОСОБА_8
прийняла спадщину після батьків, як
після матері так і після батька.
Звернулася до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини,
отримала свідоцтва про право на
спадщину на земельні ділянки, як після
матері так і після батька, а тому
вважається такою, що прийняла все
майно. Оскільки майно прийнято, то вона
є його власницею з моменту відкриття
спадщини і має право на майно за
заповітом після смерті батька, який
посвідчено Сатанівською сільською
радою 21.09.2011 року. Однак, ОСОБА_8 не
змогла отримати спадщину, так як батьку
нотаріальною конторою помилково не
було видано свідоцтво про право
власності на ? частину і даний будинок
був проданий. Відносно свідоцтва про
право власності на половину будинку,
яке повинен був отримати ОСОБА_15, сама
ОСОБА_8 не могла таке свідоцтво
отримати, оскільки воно видається
тільки пережившому подружжю, згідно ст.
70-71 ЗУ «Про нотаріат». Спадкове майно
було продано ОСОБА_4, а саме житловий
будинок за договором купівлі- продажу
незаконно ОСОБА_6, яка є добросовісним
набувачем. Однак, це майно вийшло з
володіння ОСОБА_8 не з її волі, та не з
волі покійного ОСОБА_15, а тому згідно
закону ОСОБА_8 має право на
витребування цього майна від
добросовісного набувача. Просить позов
задоволити, стягнути з відповідача
судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7
( діє на підставі довіреності від 23.08.2013
року, зареєстрованої в реєстрі
Сатанівської сільської ради
Монастирищенського району Черкаської
області за № 48, довіреності від 16.10.2013
року, зареєстрованої в реєстрі
Сатанівської сільської ради
Монастирищенського району Черкаської
області за № 52) в судовому засіданні
позов не визнав повністю, підтримав
подані відповідачем заперечення проти
позову, відповідно до яких відповідач
просить в задоволенні позову відмовити
та вважає позов позивача таким, що не
підлягає до задоволення з наступних
підстав: вона придбала житловий
будинок, що розташований в АДРЕСА_1, за
договором купівлі-продажу від 02.11.2010
року, посвідченим приватним нотаріусом
Городищенського районного
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_19 За будинок вона
сплатила ОСОБА_4 до підписання договору
80000 гривень, що підтверджується текстом
договору. Лише із матеріалів доданих до
позовної заяви вона дізналась про
вимоги позивачки на придбаний нею
будинок. До цього часу вона не знала і
не могла знати про те, що придбаний
будинок спірний. Розглянувши матеріали
додані до позову вважає, що позивачка
немає жодних правових підстав
визнавати свідоцтво про право на
спадщину видане, а отже і відсутні
правові підстави визнавати недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку. Відповідно до статті 330 ЦК
України якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до ст. 388 цього
Кодексу майно не може бути витребуване
у нього. Відповідно до п. 1 ст. 388 ЦК
України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
воно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; воно було викрадене у
власника або особи, якій він передав
майно у володіння; воно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом, але позивачем не
надано доказів того, що майно вибуло із
її володіння не з її волі, та в судовому
засіданні пояснив, що його
довірителька ОСОБА_6 в 2010 році
дізналася про те що в с. Сатанівка
продається будинок АДРЕСА_1. Оголошення
про продаж будинку було розміщене на
огорожі. Вона дізналася, що власником
будинку є ОСОБА_14. Вони обсудили всі
істотні умови договору і оскільки
ОСОБА_14 на той час була зареєстрована в
м. Городище, вони звернулися до
приватного нотаріуса Городищенського
нотаріального округа ОСОБА_19, яка і
посвідчила договір купівлі-продажу
будинку. Ініціатором посвідчення
договору купівлі-продажу спірного
будинку в м. Городище, була саме ОСОБА_4.
В договорі обумовлено, що продаж
будинку здійснюється за 80000 грн., всі
витрати по оформленню договору несе
покупець. Під час оформлення договору
приватний нотаріус ОСОБА_19 перевірила
правовстановлюючі документи на
будинок, реєстри обтяжень, застави,
дієздатність осіб, які заключали
договір і за відсутності перешкод, 02
листопада 2010 року договір
купівлі-продажу будинку було
посвідчено. З матеріалів позовної
заяви, яку ОСОБА_6 отримала з суду вона
дізналася, що існує спір між
спадкоємцями покійної ОСОБА_14 і саме з
матеріалів, які досліджувалися судом в
розгляді справи, з їх копій, ОСОБА_6
дізналася про обставини за яких
оформлялося право на спадщину на даний
спірний житловий будинок. Відповідач
ОСОБА_6 і він підтримує її позицію,
вважає, що позов в частині визнання
свідоцтва про право на спадщину
недійсним не підлягає до задоволення,
оскільки в матеріалах справи є заповіт
ОСОБА_14, яким вона вважає даний будинок
її особистою власністю, що і зазначено
в заповіті. Позивач вважає, що даний
будинок вибув з її володіння не з її
волі, але дані доводи не заслуговують
на увагу так як ст. 70-71 ЗУ « Про
нотаріат» інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріус
який видавав свідоцтво про право на
спадщину може видати свідоцтво про
право на половину майна подружжя тому
хто пережив лише за письмовою заявою
заявника, а такої заяви не було тому це
і є волевиявлення покійного ОСОБА_15.
Позов в частині визнання права
власності на 15/28 частин будинку також
не підлягає до задоволення, так як
ОСОБА_15 не подавав заяви про видачу
йому ? частини будинку. 1/28 частини
будинку на думку позивачів складає
обов»язкову частку, але право на
обов»язкову частку має визначене коло
осіб, а саме чоловік. Законодавством не
передбачена відмова від обов»язкової
частки на користь інших осіб, оскільки
це право пов»язано з особою спадкоємця
і не може бути передано іншим
спадкоємцям. В частині позову, з огляду
на те, що в спірному будинку прописана
дитина, не підлягає до задоволення, так
як це не стосується обов»язків
позивача. Просить в задоволенні позову
відмовити, вирішити питання про
скасування арешту на будинок.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4
позов визнала повністю, не
заперечувала проти його задоволення
та пояснила, що її батько за два роки
до дня своєї смерті і мати, за рік до дня
своєї смерті, переїхали проживати до її
сестри ОСОБА_8, в АДРЕСА_2. Похованням
батьків займалася сестра ОСОБА_8 За
життя батьки проживали разом, вели
спільне господарство, все було в них
спільне. Батьки будували спірний
будинок разом, купили незавершене
будівництво, а саме в мами був
невеликий будинок, а вона здійснила
обмін з іншими людьми на більший
будинок, з доплатою. Будинок будували
батьки новий, на участку, який вони
отримали після обміну, була лише літня
кухня. Спірний будинок, по АДРЕСА_1, вона
отримала в спадок. Після смерті матері
вона звернулася з заявою до нотаріуса
про прийняття спадщини, в якій також
вказала про сестру ОСОБА_10 і батька
ОСОБА_15, а потім оформила на нього
свідоцтво про право на спадщину. Про
заповіт на будинок вона дізналася ще
коли будинок будувався, їй повідомила
мати. Спочатку вона в даному будинку
проживала зі своїм чоловіком, але він
був в будинку не прописаний. Вже
останні роки, вона проживала в спірному
будинку сама з дитиною, з дочкою
ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона приписалася
в спірному будинку за два роки до
смерті матері. Будинок було
зареєстровано на матір, оскільки на
батька був зареєстрований інший
будинок. Батьки допомагали всім дітям,
а заповіт на будинок мати написала на
неї тому, що в неї не було свого житла.
Вона вирішила продати будинок, після
оформлення спадщини, але в в
Монастирищенському районі не оформила
договір купівлі-продажу тому, що
державного нотаріуса не було, а
приватний нотаріус Горбунова сказала,
що не буде реєструвати договір,
оскільки в неї на утримані маленька
дитина. Вона мала право власності на
спірний будинок, а її дитина, мала право
користування житловим будинком. Під
час оформлення продажу будинку вона до
опікунської ради не зверталася,
дозволу на продаж будинку від них не
отримувала. Продажем будинку займалася
ОСОБА_6, співвідповідач у справі. Саме
ОСОБА_6 дізналася, що можливо було, на
момент продажу житлового будинку
прописатися в іншому районі, а потім
виписатися. Вона прописалася в
Городищенському районі, в чужих людей.
На момент продажу житлового будинку,
малолітня дитина, в ньому прописана не
була, дитина прописується за місцем
прописки матері, а вона була прописана
на момент продажу в м. Городище і дитина
була прописана разом з нею. ОСОБА_6
сказала їй в нотаріуса говорити, що
дітей малих немає, що вона і зробила.
Нотаріус, при оформленні договору
купівлі-продажу житлового будинку,
запитувала в неї про наявність
малолітніх дітей, і вона повідомила
нотаріуса, що в неї дітей не має, таким
чином ввівши нотаріуса в оману. Її
сестра ОСОБА_8 та батько ОСОБА_15
заперечували проти продажу будинку.
Коли померла мати, батько приїздив до
голови сільської ради, претендував на
половину цього будинку, не давав
дозволу на його продаж. Крім цього
батько також з сестрою їздили до
нотаріуса в Іллінецькому районі з
проханням не оформляти документи на
продаж будинку. Їй було відомо, що
сестра та батько проти продажу будинку,
але вона в той час проживала в с.
Городище, а документами та всім іншим,
займалася ОСОБА_6 В даний час, її
господарі виписали з тієї адреси, де
вона була прописана на момент продажу
будинку, і вона зараз проживає без
реєстрації.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
позов визнала повністю, не
заперечувала проти його задоволення та
пояснила, що її батьки проживали в
сестри ОСОБА_8, мама за рік до смерті, а
батько за два роки до смерті. Будинок в
с. Розсоховата, де проживали батьки, не
придатний до житла. Батьки хотіли
доживати свої роки з ОСОБА_4, але вона
вела не зовсім нормальний спосіб життя.
Будинок по АДРЕСА_1 батьки будували
самі, будучи в шлюбі. Спочатку батьки
жили по АДРЕСА_1, біля сестри ОСОБА_4, але
не довго, декілька місяців, а потім вона
відвела батька до ОСОБА_11, а матір до
ОСОБА_8. Вона з сестрою ОСОБА_4
зустрічалася досить часто. Сестра один
період часу зловживала спиртними
напоями і вона допомагала їй
матеріально, оскільки в сестри на руках
була неповнолітня дитина. Їй відомо, що
батьки залишили по смерті заповіти,
мама заповіла будинок ОСОБА_4, а землю
ОСОБА_8, а батько все майно заповів
ОСОБА_8, так як вона його доглядала.
Також батько, після смерті мами
відмовився від спадщини на користь
ОСОБА_8. На момент смерті мами батько та
її сестра ОСОБА_10, були пенсіонерами. Її
сестра ОСОБА_4 продала будинок, який
отримала в спадок від батьків і їй було
відомо про намір сестри продати цей
будинок. Сестра оформляла договір
купівлі-продажу будинку в м. Городище
тому, що приватний нотаріус в м.
Монастирище відмовив від посвідчення
даного договору в зв»язку з тим, що
порушувалися права дитини. Після
продажу будинку, сестра отримала лише
частину коштів, а іншу частину
витратили на оформлення спадщини,
оформлення купівлі-продажу. Крім цього,
ОСОБА_6 відрахувала також з цих грошей
за всі поїздки, віддала борги ОСОБА_4 в
банках. За ті кошти, які в неї
залишилися вона не могла придбати собі
інше житло. Вона вважає, що продаж
будинку був вчинений незаконно,
оскільки порушені права дитини.
Дозволу на виписку дитини ніхто не
давав, дитину виписали з спірного
будинку, щоб його продати, а іншого
житла в них не було. На даний час сестра
прописана в чужих людей і вона не має
житла. ОСОБА_6 запропонувала, щоб вони
повернули їй кошти за будинок в сумі 113
000 грн., але вона вважає, що на даний час
цей будинок не коштує такі гроші.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_10 позов визнала повністю, не
заперечує проти його задоволення та
пояснила, що її батьки були
зареєстровані в Іллінецькому районі,
але перед смертю проживали з її сестрою
ОСОБА_8 Коли її сестра ОСОБА_4 продавала
будинок всі були проти. Однак, їй
відомо, що документами по оформленню
продажу будинку займалася ОСОБА_6,
отримавши від сестри довіреність.
Сестра ОСОБА_4 на той період часу
зловживала спиртними напоями і вони
цим скористалися. На обліку в лікарні з
приводу зловживання спиртними напоями
сестра не перебувала, недієздатною
визнана не була. Вона від належної їй
спадщини після смерті батьків
відмовилася. Їй нічого не потрібно,
вона вважає, що це потрібно дитині.
Вважає продаж будинку вчинено
незаконно і він не дійсний тому, що
дитина залишилася без житла. Просить
позов задоволити.

В судовому засіданні третя особа без
самостійних вимог на предмет спору
приватний нотаріус Іллінецького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_12 (допит в
режимі відеоконференції) пояснила, що 23
червня 2010 року їй надійшла заява від
ОСОБА_8, відповідно була заведена
спадкова справа, після смерті матері
ОСОБА_14. Заява ОСОБА_8 про прийняття
спадщини по смерті матері, була
зареєстрована, відповідно Інструкції
про вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України в книзі обліку і
реєстрації спадкових справ. Позивачем
був поданий заповіт, посвідчений
Сатанівською сільською радою. Заповіт
перевірився по базі, був внесений в
реєстр, тобто було встановлено, що
заповіт чинний. ОСОБА_8 пояснила, що є
особи, які мають право на обов»язкову
частку. Спадкодавець ОСОБА_14 склала два
заповіти, один заповіт на ОСОБА_8, а
інший на ім»я ОСОБА_14. Потім поступила
заява від ОСОБА_4, як спадкоємця, 01.07.2010
року. Заява зареєстрована відповідно
до інструкції в книзі обліку і
реєстрації спадкових справ. В той же
день поступила заява 01.07.2010 року, від
чоловіка спадкодавця ОСОБА_15 і ще одна,
від ОСОБА_10, доньки спадкодавця, які
мали право на обов»язкову частку. 12.10.2010
року ОСОБА_4 звернулася з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, який посвідчений
Сатанівською сільською радою 23.02.2006
року, за реєстром № 20. В той же день їй
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на будинок. 30 березня 2011
року з заявою про видачу свідоцтва про
право на спадщину звернулася ОСОБА_8, за
заповітом на земельну ділянку і їй було
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на земельну ділянку.
ОСОБА_8 зверталася з заявами про
прийняття спадщини як після матері так
і після батька. Було заведено дві
спадкові справи. ОСОБА_8 прийняла всю
спадщину після смерті матері. Після
смерті ОСОБА_15 ОСОБА_8 отримала
спадщину у вигляді земельної ділянки,
на яку отримала свідоцтво 12.07.2012 року.
Батько склав два заповіти на доньку
ОСОБА_8, один заповіт 14.12.2009 року, на
земельну ділянку, інший в 2011 році на все
майно. ОСОБА_15 звернувся з заявою про
відмову від спадщини після смерті
дружини ОСОБА_14 на користь ОСОБА_8, але
ця заява не могла бути використана на
користь дочки ОСОБА_8 тому, що чоловік
ОСОБА_15 мав лише право на обов»язкову
частку в спадщині після смерті дружини,
а обов»язкова частка не передається, що
визначено в ст. 1241 ЦК України, не може
бути передана іншим спадкоємцям,
оскільки є беззастережною, що
передбачено також і Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України. ОСОБА_15 мав право
отримати свідоцтво про право власності
на ? майна, але не отримав. Це свідоцтво
видається відповідно до ст. 71 ЗУ «Про
нотаріат», ст. 241 Інструкції, де
зазначено, що свідоцтво про право
власності на частку в спільному майні
видається лише на підставі заяви
другого з подружжя. Оскільки такої
заяви від ОСОБА_15 не надходило, тому
свідоцтво видано ОСОБА_4 про право на
спадщину за заповітом не весь будинок.
Інші спадкоємці не могли отримати це
свідоцтво, оскільки його видача за
законом передбачена лише за заявою
пережившого подружжя. Їй були надані
документи, на підтвердження права
власності спадкодавця на майно, а саме
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно видане виконавчим
комітетом Сатанівської сільської ради,
видане в 2005 році, інших документів не
було надано. Крім цього, в заповіті на
житловий будинок на ОСОБА_4, був припис
заповідача: «на момент посвідчення
заповіту житлового будинку це майно є
особистою власністю, а саме належить
мені на праві особистої власності». У
разі наявності заповіту нотаріус,
згідно інструкції зобов»язаний
перевірити наявність осіб, визначених
ст. 1241 ЦК України, тобто осіб, які мають
право на обов»язкову частку у спадщині.
Свідоцтво про право власності на
житловий будинок було видано на весь
будинок, оскільки частка ОСОБА_15 не
була виділена в натурі до його смерті.
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом має визначену законодавчо
форму, відповідно до ЗУ « Про нотаріат»,
і в затверджених законом відповідних
посвідчувальних написах не було
передбачено зазначати, про те, що
спадкоємець відмовився отримувати
свідоцтво про право власності. За життя
в ОСОБА_15 не виникало питання на видачу
свідоцтва на частку в спільному майні
подружжя, заява від нього не надходила,
а тому в ОСОБА_15 не виникло право
власності на спільне майно подружжя,
оскільки він не звернувся з заявою, не
отримав свідоцтво і не мав право
відмовлятися від ? частини житлового
будинку на користь ОСОБА_8 Автоматично
спадкоємець не набуває права
власності на ? частину в спільному
майні подружжя. Його обов'язок
звернутися з заявою про видачу
свідоцтва на право власності на ?
частину спільного майна подружжя,
передбачений ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» та
ст. 241 Інструкції про вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.
ОСОБА_15 в своїй заяві, трактував лише
відмову від обов»язкової частки і дана
заява, тобто відмова від спадщини не
охоплює ? частину спільного майна
подружжя. Для того, щоб відмовитися від
? частини спільного майна подружжя на
користь іншого спадкоємця, ОСОБА_15
повинен був звернутися з заявою до
нотаріуса про видачу свідоцтва і вже
після цього він мав би право
відмовитися від ?? частини майна на
користь ОСОБА_8, не мав право
відмовлятися від ? частини, оскільки не
отримав свідоцтво. Крім цього, зі
змісту заяви, яку подав ОСОБА_15, вона
встановила, що секретар сільської ради,
при посвідченні заяви роз»яснив йому
положення норм діючого законодавства в
частині саме обов»язкової частки,
зокрема роз»яснив положення ст. 1241 ЦК
України. В його заяві зазначено, що : « в
суд для відчуження спадщини звертатись
не буду», а тому вона зробила висновок,
що він мав право тільки на обов»язкову
частку і відмовився тільки від
обов»язкової частки. Право на
спадкування ? частини виникає після
звернення пережившого подружжя з
заявою, і лише після звернення з заявою
можлива відмова від спадщини. В зв»язку
з цим вона трактувала дану заяву, як
відмову від усієї спадщини, в даному
випадку відмова стосується
обов»язкової частки від спадщини,
тобто частки на яку мав право
спадкоємець ОСОБА_15, а оскільки право
на ? не оформив, то заява не охоплює
відмову від ? частини. Вона вважає, що
ОСОБА_15 мав право на обов»язкову частку
в спадщині після смерті дружини та мав
право на ? частину майна в праві
спільної власності, але не подав заяву
до нотаріуса про право на ? частину, а
тому не претендував на неї. Для
отримання права на ? частину спільного
майна спадкоємець ОСОБА_15 повинен був
вчинити певні дії, а саме звернутися до
нотаріуса з відповідною заявою про
видачу свідоцтва на ? частину майна.
Оскільки, він не оформив своє право на ?
частину в спадщині, не отримав
свідоцтво, а тому відмова на користь
іншого спадкоємця не може бути
прийнята.

Свідок ОСОБА_30 в судовому засіданні
показала, що ОСОБА_15 вона знала дуже
давно. Вона народилася в с. Сатанівка,
певний час там не проживала, а потім
знову повернулася в с. Сатанівка. Вона
дійсно підписувала заповіт ОСОБА_15 в
будинку ОСОБА_8 і підпис на заповіті
підтверджує. Текст заповіту
оголошувався вголос. Їй відомо, що
подружжя ОСОБА_15 були зареєстровані у
Вінницькій області, а проживали
фактично в с. Сатанівка, біля ОСОБА_8,
яка здійснювала за ними догляд, і вони
вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_26 в судовому
засіданні показала, що вона займає
посаду голови села Сатанівка
Монастирищенського району. Їй відомо,
що по АДРЕСА_2 проживав біля ОСОБА_8 її
батько ОСОБА_15. Вона в будинку ОСОБА_8
посвідчувала заповіт ОСОБА_15,
відповідно до якого він заповідав своє
майно ОСОБА_8 Від своєї частки в майні
він відмовлявся на користь ОСОБА_8
Вказані події відбувалися у
встановлені законом строки. Матір
ОСОБА_8 хоронили в с. Сатанівка.
Спочатку померла мати позивача, а потім
батько. Батьки ОСОБА_8 не були
зареєстровані в с. Сатанівка, а були
зареєстровані в с. Петромарківка,
Росоховатської сільської ради
Іллінецького району Вінницької
області. ОСОБА_8 здійснювала догляд за
батьками, вони проживали в одній хаті.
ОСОБА_4 проживала в будинку АДРЕСА_1,
разом з дитиною та співмешканцем.
ОСОБА_4 та дитина були зареєстровані в
даному будинку. Власником будинку була
ОСОБА_14. Пізніше їй стало відомо, що
ОСОБА_4 продала будинок АДРЕСА_1. Вона
зверталася в сільську раду за видачею
довідок 28.09.2010 року, для виписки з
будинку, 15.10.2010 року про те, що в будинку
ніхто не проживає. Довідки готувала
секретар сільської ради і в їх
обов»язки входить підготовка
талончика, а безпосередньо виписку
здійснює реєстраційна служба. Дитина
ОСОБА_4 виписувалась разом з мамою,
оскільки разом з випискою матері,
виписується відразу дитина. Однак, якщо
в майні є частка дитина, процедура
виписки з будинку інша. На момент
виписки з будинку дитини, даний
будинок на ОСОБА_4 переоформлений не
був. Після того, як спірний будинок був
проданий, ОСОБА_8 просила провести
переговори з ОСОБА_6, з приводу продажу
спірного будинку. Вони зустрічалися і
розмовляли, але вона присутня при
розмові не була. Про заповіт матері
ОСОБА_8 ОСОБА_14, їй нічого не відомо.

В судове засідання позивач ОСОБА_8 не
з»явилась. На адресу суду надала заяву
від 16.10.2013 року про розгляд справи у її
відсутність, за участю її представника
ОСОБА_3, згідно довіреності від 17.09.2013
року. Позов підтримує, просить його
задоволити ( т. 1 а.с. 196).

В судове засідання відповідач ОСОБА_6
не з»явилась. На адресу суду надала
заяву від 09.09.2013 року про розгляд справи
у її відсутність за участю її
представника ОСОБА_7 Проти позову
заперечує повністю ( т. 1 а.с. 52).

В судове засідання відповідач ОСОБА_9
не з»явився. На адресу суду надав заяву
від 06.11.2013 року відповідно до якої позов
визнає в повному обсязі і просить його
задоволити, розглянути справу у його
відсутність ( т. 1 а.с. 226).

В судове засідання відповідач ОСОБА_11
не з»явилась. На адресу суду надала
заяву від 29.10.2013 року про розгляд справи
у її відсутність ( т. 1 а.с. 220).

В судове засідання представники
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору Монастирищенського
районного управління юстиції в
Черкаській області не з»явилися. На
адресу суду надали заяву від 16.08.2013 року
відповідно до якої вважають, що заява
підлягає до задоволення, з»явитись в
судове засідання не мають можливості (
т. 1 а.с. 38).

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, покази свідків,
дослідивши письмові матеріали справи
суд вважає, що позов не підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинились внаслідок
його смерті.

Як вбачається зі ст. ст. 1220-1223 ЦК
України, спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою (ч. 3 ст. 48 цього
Кодексу).

Судом встановлено, що спадкодавець
ОСОБА_14, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.
Сатанівка Монастирищенського району
Черкаської області, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 від 06.01.2010 року, виданого
виконавчим комітетом Сатанівської
сільської ради Монастирищенського
району Черкаської області ( т. 1 а.с. 116).

Місцем відкриття спадщини є
останнє місце проживання спадкоємця.
Якщо місце проживання спадкоємця
невідоме, місцем відкриття спадщини є
місцезнаходження нерухомого майна або
основної його частини, а за відсутності
нерухомого майна - місцезнаходження
основної частини рухомого майна.

Судом встановлено, що за життя
спадкодавець ОСОБА_14 була власником
майна: житлового будинку АДРЕСА_1, що
посвідчується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
21.07.2005 року ( т. 1 а.с. 128), копією Витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно № 7838080 від 21.07.2005 року,
виданого Монастирищенським виробничим
підрозділом Черкаського обласного
об»єднаного БТІ ( т. 1 а.с. 129), копією
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно № 27476690 від 29.09.2010 року,
виданого Монастирищенським виробничим
відділком комунального підприємства «
Черкаське обласне об»єднане БТІ» ( т. 1
а.с. 130); земельної ділянки площею 2,5656 га
на території Росоховатської сільської
ради Іллінецького району Вінницької
області, для ведення особистого
селянського господарства, що
підтверджується копією Державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ВН № 135532 від 28.03.2005 року (
т. 1 а.с. 135).

Спадкоємцями за заповітом і за
законом можуть бути фізичні особи,
які є живими на час відкриття спадщини,
а також особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини. У разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за
заповітом, а також у разі неохоплення
заповітом усієї спадщини, право на
спадкування за законом одержують
особи, зазначені у статтях 1261-1265 цього
Кодексу.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Судом встановлено, що за життя
спадкодавець ОСОБА_14 залишила
заповіти, що підтверджується фактично
самими заповітами (копії в спадковій
справі № 58/2010) від 23.02.2006 року,
посвідчений секретарем Сатанівської
сільської ради Монастирищенського
району Черкаської області,
зареєстровано в реєстрі за № 20.
Відповідно з текстом якого ОСОБА_14, на
випадок своєї смерті зробила
розпорядження : житловий будинок та
прилеглі до нього нежилі споруди, що
належать їй на правах особистої
власності та розташовані в АДРЕСА_1
заповідає ОСОБА_4. На заповіті мається
відмітка секретаря сільської ради від
28.09.2010 року, засвідчена печаткою, про те,
що за даними сільської ради заповіт не
змінено і не скасовано ( т. 1 а.с. 125);
заповіт від 14.12.2009 року, посвідчений
секретарем Сатанівської сільської
ради Монастирищенського району
Черкаської області. Відповідно з
текстом якого ОСОБА_14, на випадок своєї
смерті зробила розпорядження :
земельну ділянку розміром 2,5656 га (
державний акт ВН № 135532 виданий 28.03.2005
року), що знаходиться на території
Росоховатської сільської ради та
майновий пай члена КСП ( свідоцтво ВІ VI
№ 005213 від 11.07.2001 року), а також всі її
грошові заощадження заповіла своїй
дочці ОСОБА_8. На заповіті мається
відмітка секретаря сільської ради від
24.06.2010 року, засвідчена печаткою, про те,
що за даними сільської ради заповіт не
змінено і не скасовано ( т. 1 а.с. 126).

Спадкоємцями після смерті
ОСОБА_14, за наявності не змінених та не
скасованих заповітів, крім осіб,
визначених в заповітах, є чоловік -
ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_4, непрацездатний,
дочка ОСОБА_10, непрацездатна, які мають
право на обов»язкову частку в спадщині,
згідно ст. 1241 ЦК України.

Факт прийняття у встановленому законом
порядку спадщини після померлої матері
ОСОБА_14, дочкою ОСОБА_8, підтверджується
: копією заяви від 23.06.2010 року № 123 ( т. 1
а.с. 106), копією свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 30 березня 2011
року, виданого приватним нотаріусом
Іллінецького районного нотаріального
округу ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі
за № 601, серія ВРІ № 762050 ( т. 1 а.с. 140).

Факт прийняття у встановленому законом
порядку спадщини після померлої матері
ОСОБА_14, дочкою ОСОБА_4, підтверджується
: копією заяви від 01.07.2010 року № 129 ( т. 1
а.с. 120), копією свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 12 жовтня 2010
року, виданого приватним нотаріусом
Іллінецького районного нотаріального
округу ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі
за № 2851, серія ВРВ № 598583 ( т. 1 а.с. 132).

Згідно заяви від 01.07.2010 року за №
128, ОСОБА_10, фактично відмовилась від
обов»язкової частки в спадщині після
померлої матері ОСОБА_14, на користь
сестри ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 122).

Згідно заяви від 01.07.2010 року за №
127, ОСОБА_15, фактично відмовився від
обов»язкової частки в спадщині після
померлої дружини ОСОБА_14, на користь
дочки ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 121).

Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч.
1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК
України, свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 мала право на спадкування,
зокрема з огляду на наявність не
зміненого та не скасованого заповіту
на неї, спадкодавця ОСОБА_14 від 23 лютого
2006 року, посвідченого секретарем
Сатаніської сільської ради
Монастирищенського району Черкаської
області ( т. 1 а.с. 125) .

Згідно роз'яснення Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30 травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» висловленому
у п. 7 відповідно до статті 1301 ЦК
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Суд вважає, що посилання позивача
та представника позивача на те, що
обов»язкова частка в спадщині
передається у спадок на загальних
підставах (спадкоємець ОСОБА_14, чоловік
ОСОБА_15, непрацездатний),
спростовується ч. 1 ст. 1241 ЦК України,
відповідно до якої, малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б
кожному з них у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка).

Право на обов»язкову частку,
визначене ст. 1241 ЦК України, зумовлено
непрацездатністю, неповноліттям тощо,
тобто особистісними ознаками
конкретного суб»єкта. Тому, відмова від
права на спадкування обов»язкової
частки не може бути адресною, тобто на
користь іншої особи, що передбачено і
ст. 1274 ЦК України, яка регулює питання
права на відмову від прийняття
спадщини на користь іншої особи, та не
містить посилання на наявність такого
права в осіб ( спадкоємців), які мають
право на обов»язкову частку в спадщині
( неповнолітні, непрацездатні тощо).

Таким чином, суд вважає, що
відмова від обов»язкової частки на
користь іншого спадкоємця не
допускається.

Посилання позивача та
представника позивача на факт видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом ( на житловий будинок) на ім»я
ОСОБА_4 з порушенням закону,
спростовується наступним.

Оспорюване свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 12 жовтня 2010
року, видане на ім»я спадкоємця ОСОБА_4,
по смерті спадкодавця ОСОБА_14,
приватним нотаріусом Іллінецького
районного нотаріального округу
ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі за №
2851, серія ВРВ № 598583 ( т. 1 а.с. 132).

Підставою, для видачі
оспорюваного свідоцтва нотаріусом
зазначено наявність заповіту,
посвідченого ОСОБА_28, секретарем
виконкому Сатанівської сільської ради
Монастирищенського району Черкаської
області 23 лютого 2006 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 20.
Предметом заповіту є житловий будинок
з господарськими будівлями за АДРЕСА_1
Монастирищенського району.

Згідно п.п. 1 п. 216 Інструкції про
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України ( далі Інструкція, діючої
станом на вчинення даної нотаріальної
дії) видача свідоцтва про право на
спадщину на майно, яке підлягає
реєстрації, провадиться нотаріусом
після подання правовстановлювальних
документів про належність цього
майна спадкодавцеві та перевірки
відсутності заборони або арешту цього
майна.

Право власності спадкодавця
ОСОБА_14 на житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1
підтверджується : свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 21.07.2005
року ( т. 1 а.с. 128), Витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно №
7838080 від 21.07.2005 року, виданого
Монастирищенським виробничим
підрозділом Черкаського обласного
об»єднаного БТІ ( т. 1 а.с. 129), витягом з
реєстру прав власності на нерухоме
майно № 27476690 від 29.09.2010 року, виданого
Монастирищенським виробничим
відділком комунального підприємства «
Черкаське обласне об»єднане БТІ» ( т. 1
а.с. 130).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Судом встановлено, що шлюб між
ОСОБА_15 та ОСОБА_29, зареєстровано 06.07.1956
року Росоховатським сільзагс ( серія
НОМЕР_2) ( т. 1 а.с. 117). Доказів розірвання
шлюбу у встановленому законом порядку,
суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону
України « Про нотаріат» у разі смерті
одного з подружжя свідоцтво про право
власності на частку в їх спільному
майні видається нотаріусом на підставі
письмової заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину. Таке
свідоцтво може бути видано на половину
спільного майна, що відповідає і п.п. 1 п.
241 Інструкції, відповідно до якого у
разі смерті одного з подружжя
свідоцтво про право власності на
частку в їх спільному майні видається
нотаріусом на підставі письмової
заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину. Таке
свідоцтво може бути видане на половину
спільного майна.

Представник позивача, як на
підставу своїх вимог посилається на
п.п. 1 п. 224 Інструкції, відповідно до
якого нотаріус може видати свідоцтво
про право на спадщину за

законом чи за заповітом після смерті
одного з учасників спільної сумісної
власності лише після виділення
(визначення) частки померлого у
спільному майні, однак не надає суду
доказів того, що ОСОБА_15, звертався з
заявою до нотаріуса про отримання
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя, яке
в свою чергу ( п. 241 Інструкції)
видається лише виключно за письмовою
заявою другого з подружжя.

Посилання представника позивача
на ч. 2 ст. 1226 ЦК України, відповідно до
якої суб'єкт права спільної сумісної
власності має право заповідати свою
частку у праві спільної сумісної
власності до її визначення та виділу в
натурі, стверджуючи, що саме це і
зробила спадкодавець ОСОБА_14,
спростовується текстом заповіту
ОСОБА_14, зокрема : «... житловий будинок
та прилеглі до нього нежилі споруди, що
належать мені на правах особистої
власності ...». ( т. 1 а.с. 125).

Таким чином, суд вважає, що
нотаріус ОСОБА_12, видала ОСОБА_4
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, за відсутності письмової
заяви другого з подружжя на видачу
свідоцтва про право власності в
спільному майні подружжя, тобто
ОСОБА_15, чоловіка спадкодавця ОСОБА_14,
на підставі заповіту спадкодавця
ОСОБА_14, який не скасований не змінений,
діючи відповідно до ЗУ " Про нотаріат»
та Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.

Крім цього, суд вважає за
необхідне зазначити, що свідоцтво про
право на спадщину за заповітом може
бути визнано недійсним, якщо у судовому
порядку буде визнано недійсним
заповіт.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
що повністю узгоджується з Постановою
Пленуму ВС України № 14 від 18.12.2009 року «
Про судове рішення у цивільній справі».

Позивач та його представник не
заявили в суді вимогу про визнання
заповіту, на підставі якого фактично
видано оспорюване свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, недійсним.
Будь-яких доказів того, що заповіт
ОСОБА_14 на ім»я ОСОБА_4 від 23.02.2006 року
скасований чи змінений, суду не надано.

Крім цього, суд також враховує той факт,
що заповіт був посвідчений секретарем
Сатанівської сільської ради
Монастирищенського району 23.02.2006 року.
Заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто
після спливу майже чотирьох років.
Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що про існування заповіту
вона дізналася значно раніше часу
смерті заповідача. Доказів існування
обставин, які б перешкоджали чоловіку
спадкодавця ОСОБА_14, ОСОБА_15 звернутися
з заявою про видачу свідоцтва про право
власності на частину майна в спільній
частковій власності подружжя, суду не
надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позивачем не надано суду достатніх
доказів для задоволення позову в
частині визнання свідоцтва про право
на спадщину за заповітом недійсним, а
тому позов в цій частині не підлягає до
задоволення.

Оскільки, суд не знайшов підстав, для
задоволення позову в частині визнання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом недійсним, має місце
спадкування після померлої ОСОБА_14 за
заповітом, який на день розгляду справи
в суді не скасований, не змінений, суду
доказів про його скасування чи зміну не
надано, фактично, вимоги про визнання
права власності на частину спадковго
майна та витребування майна від
добросовісного набувача відповідача
ОСОБА_6, є похідними від вимоги про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за заповітом ОСОБА_14
недійсним, а тому в зв"язку з відмовою
суду в задоволенні первісної вимоги, не
підлягають задоволенню і похідні від
неї вимоги.

Питання судових витрат вирішується
згідно ст. ст. 81, 88 ЦПК України.

На підставі викладеного ст. ст. 1216-1218,
1220-1223, 1226, 1241, 1274, 1301 ЦК України, ст. 60
Сімейного Кодексу України, Закону
України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року №
3425-XII ( із змінами та доповненнями
чинними на день вчинення оспорюваної
нотаріальної дії), Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 року N 20/5 ( чинною на момент
видачі оспорюваного свідоцтва про
право на спадщину за заповітом),
Постанови Пленуму ВСУ «Про судову
практику в справах про спадкування» № 7
від 30.05.2008 року, Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009
року "Про судове рішення у цивільній
справі" та керуючись ст. ст. 3, 5-8, 10, 11, 14,
57, 60, 81, 88, 169, 208, 209, 213-215, 223, 294 ЦПК України,
суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5,
треті особи без самостійних вимог на
предмет спору Монастирищенське
районне управління юстиції в
Черкаській області, приватний нотаріус
Іллінецького районного нотаріального
округу Вінницької області ОСОБА_12 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, визнання права власності
на частину житлового будинку,
витребування майна, відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Черкаської області
через районний суд шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя :
Н.В. Мазай