Справа №345/6249/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2014 року
м.Калуш

Калуський міськрайонний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді
Онушканича В.В.

секретаря Танчук М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду, в місті Калуші,
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення коштів за
договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
вищенаведеним позовом. Свої вимоги
мотивує наступним. 23 травня 2011 року між
позивачем і ОСОБА_2 було укладено
договір позики, згідно з яким позивач
передав у власність ОСОБА_4 грошові
кошти в розмірі 88 000.00 грн., повністю до
підписання договору. Договір було
посвідчено приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстровано в реєстрі за № 1136.

ОСОБА_2 зобов'язувався позичену суму
повертати готівкою кожні три місяці
рівними частками з остаточним строком
повернення 23 липня 2012 року. Договором
допускалось повернення коштів
достроково.

Свої зобов'язання за договором ОСОБА_6
виконав в повному обсязі, передавши
грошові кошти, в той час як ОСОБА_2
зобов'язання виконав частково,
повернувши ОСОБА_6 1 000,00 доларів США 22
жовтня 2011 року та 1 000,00 доларів США 11
листопада 2011 року. Таким чином розмір
заборгованості за договором позики від
23 травня 2011 року складає 72 020,00 грн.
Розмір 3% річних складає 2 745,02 грн.

ОСОБА_3 - дружина ОСОБА_2, надавала свою
згоду на укладення даного договору,
оскільки позичені кошти фактично були
використані в інтересах сім'ї, про що
між позивачем і відповідачами існувала
домовленість. Тому позивач просить
стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на його користь 72 020,00 грн. боргу ,
3% річних в розмірі 2 745,02 грн. та витрати
по сплаті судового збору.

Представник позивача подав до суду
заяву про розгляд справи без його
участі, позов підтримує в повному
обсязі, просить суд його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився з невідомих суду причин,
хоча про час і місце розгляду справи
був повідомлений завчасно та належним
чином, про що свідчить оголошення в
газеті «Галичина».

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 подав до суду заяву про розгляд
справи без його участі, позовні вимоги
в частині стягнення з ОСОБА_3 коштів не
визнає, оскільки її згода на отримання
ОСОБА_2 позики не є ні порукою, ні іншим
видом забезпечення зобов'язання. Тому
ОСОБА_7 просить суд відмовити в
задоволенні позову в частині позовних
вимог до ОСОБА_3

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 23 травня 2011року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, відповідно до умов
якого ОСОБА_1 передав у власність
ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 88 000,00
грн., що еквівалентно 11 000,00 доларів США
повністю до підписання цього договору
(а.с.5-6, 49). Договір було посвідчено
приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстровано в реєстрі за № 1136.

Суд приходить до висновку, що під
час укладення договору позики були
дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України
щодо письмової форми договору позики.
Складання позичальником розписки або
іншого документу, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми є правом, а не
обов`язком сторін договору позики і
відсутність такого документу за
наявності письмового договору позики
не є безумовною підставою для висновку
про безгрошовість договору позики.

Крім того, в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року,
прийнятої за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах (справа № 6-63
цс 13), яка є обов'язковою для всіх судів
і суди зобов'язані привести свою
практику у відповідність із цим
рішенням (ст. 360-7 ЦПК України),
зазначено, що письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Тобто письмовий, нотаріально
посвідчений договір позики, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджує факт
передачі позивачем ОСОБА_1 та отримання
відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів.

Згідно п.2 договору позики ОСОБА_2
зобов'язувався позичену суму повертати
готівкою кожних три місяці рівними
частками з остаточним строком
повернення 23 липня 2012 року.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 в рахунок погашення
заборгованості за договором позики
повернув ОСОБА_6 1 000,00 доларів США 22
жовтня 2011 року та 1 000,00 доларів США 11
листопада 2011 року (а.с. 6,49). Отже, розмір
заборгованості за договором позики від
23 травня 2011 року складає 72 020,00 грн

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної
норми, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді трьох
процентів річних не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування отриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Сума 3 % річних, враховуючи
кількість днів прострочення виконання
зобов'язання щодо повернення боргу на
час звернення з позовом до суду,
становить 2749,94 грн.:

за 2012 рік: 72 020,00 грн.* 0,03/366 днів *161 день =
950,43 грн.;

за 2013 рік: 72 020, 00грн.*0,03/365 днів *304 дні =
1799,51 грн.

Позивач просить стягнути 2745,02 грн. 3%
річних. Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги в частині стягнення
боргу з відповідача ОСОБА_2 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

В частині стягнення боргу за
договором позики із ОСОБА_3 суд вважає
позов безпідставним та таким, що не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що договір позики
укладений за згодою ОСОБА_3 (а.с.5-6, 49),
проте в даному договорі не передбачено
обов'язку ОСОБА_3 щодо його виконання,
що виключає, як наслідок, її солідарний
обов'язок з боржником та, відповідно, її
відповідальність за зобов'язаннями
ОСОБА_2

Згідно ст.511 ЦК України зобов'язання
не створює обов'язку для третьої особи.
У випадках, встановлених договором,
зобов'язання може породжувати для
третьої особи права щодо боржника та
(або) кредитора.

Відповідно до ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК України не
покладає солідарного обов'язку на
дружину за зобов'язаннями її чоловіка,
вона може відповідати своєю часткою
майна у спільній сумісній власності
подружжя за умови, що договір був
укладений в інтересах сім`ї, а одержане
за договором використано на її потреби
у разі накладення стягнення на майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України,
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші інше
майно, в тому числі гонорар, виграш, які
були одержані за цим договором, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 65
СК України договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Аналіз зазначених норм
матеріального права надає підстави для
висновку, що при покладенні обов'язку
на одного з подружжя, який не був
стороною у договорі позики,
доказуванню підлягає укладення
договору позики та отримання позики
для потреб та в інтересах сім'ї. Факт
перебування відповідачів на час
укладення договору позики у шлюбі не є
безумовною підставою для
відповідальності ОСОБА_3 за
зобов'язаннями ОСОБА_2

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Позивачем,
всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не
доведено факту укладення ОСОБА_2
договору позики в інтересах сім'ї.

Крім того, згідно ст.629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. ОСОБА_3 не є стороною
договору позики. Тому вимоги позивача
про стягнення з ОСОБА_3 боргу за
договором позики є безпідставними.

Отже, позов слід задоволити
частково та стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 72020,00 грн. боргу та 3%
річних в розмірі 2745,02 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Тому з
відповідача ОСОБА_2 також слід
стягнути на користь позивача понесені
ним судові витрати.

На підставі викладеного, ст.ст. 541, 625,
1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 61, 65, 73 СК
України, керуючись ст.ст. 10, 58-60, 88, 209,
213-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) борг
за договором позики від 23.05.2011 р. в сумі
72020 (сімдесят дві тисячі двадцять)
гривень 00 копійок, 3% річних в розмірі 2745
(дві тисячі сімсот сорок п'ять) гривень
02 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 747
грн. 65 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через Калуський міськрайонний
суд Івано-Франківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення, у
цей же строк з дня отримання копії
рішення.

Головуючий :