АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Грицак Р.М. Провадження №
22-ц/789/47/14 Доповідач - Бахметова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Бахметової В.Х.

суддів - Ткач О. І., Гірського Б. О.,

при секретарі - Майка Р.Ю.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 12 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про вселення в квартиру,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що після проходження
курсу стаціонарного лікування в липні
2013 року у психоневрологічній лікарні
відповідачка поміняла замок у вхідних
дверях та не впускає його у квартиру,
яка є спільною власністю подружжя, в
якій він є зареєстрованим та проживає.
У зв'язку з вищевикладеним просив суд
усунути перешкоди в користуванні
житлом шляхом вселення у неї.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 12 листопада 2013
року позов задоволено:

"Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1."

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати вказане рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
повному обсязі, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції не враховано те, що спірна
квартира придбана за її особисті кошти,
не є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому зважаючи на те, що шлюб
між сторонами розірвано, ОСОБА_2
тривалий час не проживає у квартирі,
він втратив право на проживання у ній.

В судовому засіданні представники
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну
скаргу підтримали, зіславшись на
обставини викладені в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 частково
погоджується з доводами апеляційної
скарги, вважає, що рішення суду першої
інстанції слід змінити в частині його
мотивів вселення, оскільки позивач
заявляв позов з підстав захисту свого
права власності, не як член сім'ї
власника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши доводи апеляційної скарги
за матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позов виходив з того, що
ОСОБА_2 як член сім'ї власника спірної
квартири у відповідності до вимог ст. 156
ЖК України має право на користування та
проживання у вказаній квартирі нарівні
із власником квартири.

Однак, із таким правовим
обґрунтуванням не погоджується
колегія суддів, оскільки суд першої
інстанції вирішуючи питання про
вселення ОСОБА_2 зіслався на норми
Житлового кодексу України: ст.64,156, хоча
з матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира придбана сторонами під
час шлюбу.

Згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою до скасування
рішення.

З позовної заяви ОСОБА_2
вбачається, що останній звернувся з
позовними вимогами про усунення
перешкод в користуванні квартирою
шляхом вселення його з підстав, що він є
її співвласником і відповідно до ст. 391
ЦК України має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 10.02.1989 року по
06.11.2013 року.

Згідно свідоцтва про право власності
від 4 лютого 2005 року ОСОБА_1 є власником
квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 18 ).

Дана квартира набута сторонами під час
шлюбу в ЖБК, членом якого була ОСОБА_1,
що вбачається з ордера на житлове
приміщення в будинку ЖБК №360 серія МК
від 30.08.1991 року, виданого на підставі
рішення загальних зборів членів ЖБК №87
від 08.08.1991 року ( а.с. 65 ).

Згідно довідки ОСББ " Симоненка " від
10.01.2014 року за № 1 вбачається, що перший
внесок за кооперативну квартиру був
сплачений 29.10.1990 року в сумі 3963,07 крб. В
подальшому було сплачено 20.01.1992 року- 7000
крб. та 17.12.1992 року - 4000 крб. Дані
обставини визнано відповідачкою і в
запереченнях на позовну заяву позивача
( а.с. 14-15 ).

Відповідно до вимог ст.22 КпШС України,
який діяв на момент придбання
подружжям спірного майна, майно нажите
подружжям за час шлюбу є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Аналогічне зазначено і в ст. 16 Закону
України "Про власність", що діяв на час
виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що пайові внески були
сплачені в період шлюбу, тому вони є
спільною власністю подружжя, а отже
позивач є співвласником квартири.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України
власнику належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном

В силу частини 1 та 2 ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Таким чином, аналізуючи обставини
справи, докази надані сторонами,
колегія суддів приходить до висновку,
що суд першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог обґрунтовуючи рішення
про вселення позивача в спірну
квартиру з тих підстав, що останній є
членом сім'ї власника квартири, а тому
він вправі користуватись жилим
приміщенням квартири нарівні з
власником квартири, що не відповідає
матеріалам справи.

В зв'язку з вищенаведеним, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції слід змінити в частині його
правового обґрунтування, в решті
рішення - резолютивну частину залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 303, 309 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 12 листопада 2013
року змінити в частині його правового
обґрунтування, в решті рішення -
резолютивну частину залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області В.Х. Бахметова