Справа № 1318/1520/12
Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/1108/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М. і Крайник Н.П.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Самбірського міськрайонного суду
Львівської області від 28 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, Приватного акціонерного
товариства "Самбірбуд" про визнання
права власності на частину приміщення,
реальний розподіл приміщення та
усунення перешкод у його користуванні
та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
Приватного акціонерного товариства
"Самбірбуд" про визнання права
власності на приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_5, Приватного
акціонерного товариства "Самбірбуд"
про визнання права власності на
частину приміщення, реальний розподіл
приміщення та усунення перешкод у його
користуванні. Мотивувала тим, що
рішення Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 22 червня 2010
року визнано частково недійсним
договір купівлі-продажу нежитлового
вбудовано-прибудованого приміщення
площею 100,4 кв.м., яке знаходиться по
АДРЕСА_1 укладений 02.04.2003 року між ВАТ
«Самбірбуд» в особі голови правління
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та посвідчений
приватним нотаріусом Самбірського
районного нотаріального округу ОСОБА_8
в частині покупця ОСОБА_5 та переведено
за цим договором права та обов'язки
покупця на приміщення площею 58,4 кв.м.
вбудовано - прибудованого приміщення,
розташованого по АДРЕСА_1 на неї, ОСОБА_3
Отже, згідно даного вона являється
власником нежитлового приміщення за
зазначеною адресою. Заявою від 27.07.2012
року, 10.09.2013 року позовні вимоги
уточнила та в кінцевому просила
визнати її власником 29/50 частин
вбудовано-прибудованого приміщення по
АДРЕСА_1 загальною площею 58,4 кв.м.
Виділити їй у власність в натурі 29/50
частин вбудовано-прибудованого
приміщення по АДРЕСА_1 а саме: кімнату
площею 15,1 кв.м., кімнату площею - 15,5 кв.м.,
кухню -12,4 кв.м., коридор - 11,7 кв.м., ванну,
2,5 кв.м., туалет - 1,2 кв.м. згідно проекту.
Визнати дії ОСОБА_5 по проведенню
будівельно-ремонтних робіт по
переобладнанню
вбудовано-прибудованого конторського
приміщення НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 в
однокімнатну квартиру, площею 57,1 кв.м.
та нежитлове приміщення площею 44,4 кв.м.
неправомірними. Зобов»язати ОСОБА_5
нежитлове приміщення НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1 за власні кошти привести до
попереднього стану шляхом проведення
перебудови однокімнатної квартири
площею 57,1 кв.м. та нежитлового
приміщення площею 44,4 кв.м. Зобов»язати
ОСОБА_5 не чинити їй перешкод у
користуванні 58,4/100 частин
вбудовано-прибудованого приміщення по
АДРЕСА_1 а саме: кімнатою площею 15,1 кв.м.,
кімнатою площею - 15,5 кв.м., кухнею -12,4
кв.м., коридором - 11,7 кв.м., ванною, 2,5
кв.м., туалетом - 1,2 кв.м, шляхом надання
вільного доступу до входу в її частину
приміщення, звільнивши ці приміщення
від речей та закладання дверних промів
у кімнатах площею 15,1 кв.м., та площею 15,5
кв.м.

В липні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_3 та ВАТ «Самбірбуд» про визнання
права власності. Просила визнати за
нею право власності на квартиру НОМЕР_2
загальною площею 57,1 кв.м. (згідно
техпаспорту Самбіорського МБТІ від
28.05.2012 року, інвентарний № 2914) та на
нежитлові приміщення НОМЕР_3, загальною
площею 44,4 кв.м. (згідно техпаспорту
Самбірського МБТІ від 08.05.2012 року,
інвентарний №2914) в будинку АДРЕСА_1

В серпні 2012 року ПАТ «Самбірбуд»
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3
про визнання права власності. Просив
визнати за ним право власності на
нежитлові приміщення НОМЕР_1, загальною
площею 58,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 14.11.2013 року
позов ВАТ «Самбірбуд» з підстав
передбачених п.8 ч.1 ст.207 ЦПК України
залишено без розгляду.

Рішенням Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 28
листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено, у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 відмовлено.

Визнано ОСОБА_3, власником 29/50 частин
вбудовано-прибудованого приміщення в
місті Самборі по вулиці АДРЕСА_1
загальною площею 58,4 м. кв.

Виділено ОСОБА_3 у власність в натурі
29/50 частин вбудовано- прибудованого
приміщення по АДРЕСА_1 зокрема: кімнату
площею 15,1 кв.м., кімнату площею - 15,5 кв.м.,
кухню - 12,4 кв.м., коридор - 11,7 кв.м., ванну -
2,5 кв.м., туалет - 1,2 кв.м. згідно проекту
розробленого Державним
науково-дослідним та проектно-
вишукувальним інститутом НДІ
«Проект-конструкція», затвердженого
головним архітектором м. Самбора 30.05.1997
року.

Визнано дії ОСОБА_5 по проведенню
будівельно-ремонтних робіт по
переобладнанню
вбудовано-прибудованого конторського
приміщення НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1
Львівської області в однокімнатну
квартиру площею 57,1 м.кв. та нежитлове
приміщення площею 44,4 м.кв.
неправомірними.

Зобов'язано ОСОБА_5 нежитлове
приміщення НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 за
власні кошти привести до попереднього
стану шляхом проведення перебудови
однокімнатної квартири площею 57,1 м.кв.
та нежитлового приміщення площею 44,4
м.кв.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди
ОСОБА_3 у користуванні 29/50 частин
приміщення по АДРЕСА_1 шляхом надання
їй вільного доступу до входу в її
частину приміщення, звільнивши ці
приміщення від речей.

У зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
Приватного акціонерного товариства
«Самбірбуд» про визнання права
власності на приміщення відмовлено за
безпідставністю.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржила ОСОБА_5. В
апеляційній скарзі просить рішення
Самбірського міськрайонного суду
Львівської області від 28 листопада 2013
року скасувати та задовольнити її
зустрічний позов. Вважає, що рішення
суду прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Звертає увагу, що ні рішення від 22.06.2010
р. по справі №2-2/10, на якому базується
дане рішення, ні інші документи не
підтверджують право ОСОБА_3 на житлове
приміщення, так як у даній справі мова
йде про нежитлове приміщення, яке було
реалізоване належним чином.

Вважає безпідставним посилання в
рішенні суду про відсутність у
відповідача-позивача ОСОБА_5
суб'єктивного права, про захист якого
нею подано власний зустрічний позов,
оскільки в зустрічній заяві чітко
вказані норми матеріального права, які
повинні бути застосовані у спірних
правовідносинах, а також вказані
обставини, які послужили причиною
подання позову.

Також звертає увагу, що поза увагою
суду першої інстанції залишилась заява
про застосування терміну позовної
давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково із
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов"язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
таким вимогам в повній мірі не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, а
саме визнаючи за нею право власності та
виділяючи їй нежитлове приміщення
НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 суд вважав
доведеними обставини, що право
власності останньої встановлено
судовим рішення від 22.06.2010 року та на
підставі договору купівлі-продажу від
12.04.2003 року, проте таке не може
зареєструвати у зв'язку з відсутністю
такого зазначення в рішенні суду, а
тому позовні вимоги є підставними та
такими, що підлягають до задоволення
повністю.

Проте такий висновок не відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

Матеріалами справи встановлено, що
розпорядженням Самбірської міської
ради народних депутатів від 14.03.1994 року
№42 прийнято вбудовано-прибудовані
конторські приміщення по
вул.Коперніка, 37-«а» в м.Самборі
Львівської області загальною площею 99,5
кв.м. на баланс ВАТ «Самбірбуд».

Витягом з Протоколу №1 спільного
засідання профспілкового комітету та
адміністрації ВАТ «Самбірбуд» від 21
січня 1997 року вирішено переобладнати
службове приміщення, що знаходиться у
будинку АДРЕСА_1 та надано дозвіл
ОСОБА_3 бути замовником щодо отримання
документації на переобладнання в одну
2-ох кімнатну та одну 1-но кімнатну
квартири. Після прийняття в
експлуатацію - надати двохкімнатну
квартиру ОСОБА_3, після чого зняти її з
черги.

Згідно договору купівлі-продажу від
12.04.2003 року, укладеним між ВАТ
«Самбірбуд» в особі голови правління
товариства ОСОБА_7 /продавець/ та ОСОБА_5
/покупець/ вбачається, що ВАТ
«Самбірбуд» продав, а ОСОБА_5 купила
вбудовано-прибудоване конторське
приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1
загальною площею 100,7 кв.м. П.2 Договору
встановлено, що це нежитлове
приміщення належить ВАТ «Самбірбуд» на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно серія САА № 701022,
виданого Самбірською міською радою
19.03.2003 року на підставі розпорядження
Самбірської міської ради від 14.03.1994
року за № 42 та зареєстрованого у
Самбірському міжміському бюро
технічної інвентаризації 19 березня 2003
року в реєстрову книгу №1 за реєстром
№107.

Рішенням Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 22 червня 2010
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 4 листопада 2010 року визнано
частково недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення вбудовано-прибудованого
приміщення, площею 100,4 кв.м., яке
знаходиться по АДРЕСА_1 укладений 12.04.2003
року між ВАТ «Самбірбуд» в особі голови
правління ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та
посвідчений приватним нотаріусом
Самбірського районного нотаріального
округу ОСОБА_8 в частині покупця ОСОБА_5
та переведено за цим договором права та
обов»язки покупця
вбудовано-прибудованого приміщення
площею 58,4 кв.м., розташованого по
АДРЕСА_1 на ОСОБА_3. В решті позовних
вимог відмовлено.

Рішення судів набрали законної сили та
є чинними.

Згідно із ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Постановляючи дане рішення, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
ОСОБА_3 з 1976 року працювала в
будівельному управлінні №45, до якого
відносився «Самбірбуд» на посаді
маляра, де була взята на квартирний
облік для отримання житла.

На підставі рішення спільного
засідання профспілкового комітету та
адміністрації підприємства від 21.01.1997
року їй із сім»єю, як черговику було
виділено службове приміщення по
АДРЕСА_1 з наступним переобладнанням
нею у встановленому порядку під
житлове приміщення. На виконання
такого рішення ОСОБА_3 розробила у
ліцензованій організації і отримала у
органах місцевого самоврядування
відповідну проектну документацію та
дозвіл на переобладнання приміщення і
такий здійснила.

Саме з цих підстав суд вважав
встановленим, що саме ОСОБА_3 мала
переважне право купівлі перед іншими
особами, у тому числі перед ОСОБА_5

Тому визнаючи право власності на
спірне приміщення за ОСОБА_3 суд першої
інстанції прийшов до помилкового
висновку про те, що переведення права
та обов'язків на останню за договором
купівлі-продажу від 12.04.2003 року є
тотожним праву власності та
встановлює ОСОБА_3 право власності на
спірне приміщення площею 58,4 кв.м.
шляхом переведення на неї прав та
обов'язків покупця.

Після визнання недійсним договору
купівлі-продажу в зазначеній його
частині нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1, загальною площею 58,4 кв.м.
залишилось перебувати на балансі ПАТ
«Самбірбуд».

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_3 розробляла проектну
документацію і отримувала у органах
місцевого самоврядування дозвіл на
переобладнання приміщення на підставі
цього витягу.

Виходячи із змісту позовних вимог
позивач просила визнати за нею право
власності з посиланням на вимоги ст.392
ЦК України згідно якої власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Проте із змісту позовної
заяви вбачається, що позивач просить
визнати за нею право власності на
службове приміщення, яке надано їй для
проживання та в якому вона здійснила
переобладнання.

Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. За правилами ч.2
цієї статті право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», держава
забезпечує офіційне визнання, захист
та підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
шляхом внесення відповідного запису до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Статтею 19 зазначеного Закону
встановлено правові підстави
державної реєстрації речових прав на
майно. Зокрема державна реєстрація
проводиться на підставі 1) договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; 2) свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та
комунальному житловому фонді; 4)
державних актів на право власності
або постійного користування на
земельну ділянку у випадках,
встановлених законом; 5) рішень судів,
що набрали законної сили; 6) інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав
на нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Аналогічні положення були закріплені у
Тимчасовому положенні про порядок
державної реєстрації прав власності та
інших речових прав на нерухоме майно,
які діяли на час виникнення спірних
правовідносин.

Таким чином, вирішуючи спір, суд не
встановив характер спірних
правовідносин, які існують між
сторонами, не встановив, які норми
підлягали застосуванню до даних
правовідносин та не пересвідчився чи
взагалі наявний предмет спору між
позивачем та відповідачами по справі.

Так, звертаючись до суду з відповідним
позовом, позивач по справі - ОСОБА_3 не
надала суду жодних доказів, які б
свідчили про прийняття даного
приміщення в експлуатацію та зняття у
зв'язку з цим ОСОБА_3 з черги. Матеріали
справі не містять жодних доказів, якими
позивач обґрунтовувала свої позовні
вимоги, зокрема із таких не вбачається,
що ОСОБА_3 вважається власником
спірного приміщення, та, що її права
порушуються чи не визнаються
відповідачами. Посилання в позові на
вимоги ст.392 ЦК України колегія суддів
вважає безпідставним, та таким, що не
може бути застосованим до даних
правовідносин, оскільки положення
даної норми лише стосуються власників
майна, які можуть пред'явити позов про
визнання їх права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

З вищенаведених мотивів колегія суддів
вважає безпідставними вимоги позивача
про зобов'язання ОСОБА_5 не чинити їй
перешкод у користуванні 29/50 частин
вбудовано-прибудованого приміщення по
АДРЕСА_1 ОСОБА_3, оскільки згідно із
статтею 391 ЦК України лише власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Щодо вимог про визнання неправомірними
дій ОСОБА_5 по проведенню
будівельно-ремонтних робіт по
переобладнанню
вбудовано-прибудованого конторського
приміщення АДРЕСА_1 в однокімнатну
квартиру, площею 57,1 кв.м. та нежитлове
приміщення площею 44,4 кв.м., то колегія
суддів вважає такі недоведеними,
оскільки в підтвердження цієї позовної
вимоги позивачем не надано жодного
належного та допустимого доказу, який
би стверджував про порушення ОСОБА_5
будівельних чи санітарних норм при
проведенні такого переобладнання. Не
здобуто таких доказів і при розгляді
справи в апеляційному суді. Відповідно
відсутні правові підстави для
задоволення вимоги про зобов»язання
ОСОБА_5 за власні кошти привести до
попереднього стану нежитлове
приміщення НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1
шляхом проведення перебудови
однокімнатної квартири площею 57,1 кв.м.
та нежитлового приміщення площею 44,4
кв.м.

Безпідставним колегія суддів вважає
посилання ОСОБА_3 на вимоги ст.356 ЦК
України, яка регламентує право
спільної часткової власності та вимоги
ст.358 ЦК України - яка передбачає
здійснення права спільної часткової
власності, оскільки дані норми на
спірні правовідносини також не
поширюються.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 у визнанні права
власності на квартиру НОМЕР_2 загальною
площею 57,1 кв.м. та на нежитлові
приміщення НОМЕР_3, загальною площею 44,4
кв.м. в будинку АДРЕСА_1 суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги спрямовані на захист
неіснуючого суб'єктивного права чи
охоронюваного законом інтересу.

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. При цьому
звертаючись до суду із зустрічним
позовом, позивачем не надано жодного
доказу, які б стверджували про
порушення саме її прав та інтересів та
невизнання чи оспорювання таких
відповідачами.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що судом поза увагою залишилась заява
про застосування судом позовної
давності, колегія вважає,
спростованими, оскільки з цього
приводу в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення наведено мотиви.

За наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, районним судом
допущено порушення норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому на думку
колегії суддів у відповідності до
вимог п.п.1,2,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України
рішення районного суду слід скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_3 відмовити. В решті рішення суду
першої інстанції слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст.303, 304 п.2 ч.1 ст. 307, п. 1 ч.1
ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319, 325 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити частково.

Рішення Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 28 листопада 2013 року
скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.П. Крайник

Н.М. Курій