УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №: 0101/3677/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Ізотенко Д.О.
Головуючий суду апеляційної
інстанції:Підлісна І. А.

"17" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого суддіПідлісної І.А.,
СуддівБелинчук Т.Г. Ісаєва Г.А. При
секретаріУрденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
треті особи - Служба у справах дітей
Алуштинської міської ради АР Крим,
Служба у справах дітей Виконавчого
комітету Центральної районної ради м.
Сімферополя, про визначення місця
проживання дитини та зустрічним
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи -
Служба у справах дітей Алуштинської
міської ради АР Крим, Служба у справах
дітей Виконавчого комітету
Центральної районної ради м.
Сімферополя, про визначення місця
проживання дитини, за апеляційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення
Алуштинського міського суду від 28
листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

31.07.2013 року ОСОБА_6 звернулась до
ОСОБА_7, треті особи - Служба у справах
дітей Алуштинської міської ради АР
Крим, Служба у справах дітей
Виконавчого комітету Центральної
районної ради м. Сімферополя, з позовом
про визначення місця проживання
дитини.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 17
вересня 2010 року між позивачкою та
відповідачем було зареєстровано шлюб.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину,
сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. 04 червня 2013
року відповідач самовільно забрав у
ОСОБА_6 сина без її згоди. Вказує, що син
від народження перебував разом зі
матірю, є малолітнім - йому ще не
виповнилося і трьох років, а тому в
такому віці дитина потребує
материнської турботи і догляду.
Позивачка також зазначає, що має
постійне місце проживання, де створені
належні житлові умови для проживання
малолітнього сина, вона раніше не
судима, до кримінальної чи
адміністративної відповідальності не
притягувалася, не має хронічних
захворювань, на обліку в
психоневрологічному та інших
диспансерах не перебувала і не
перебуває, має позитивну
характеристику. Поруч з її місцем
проживання знаходиться дитячий сад,
дитяча поліклініка та загальноосвітні
школи, а за місцем проживання
відповідача установи, необхідні для
розвитку дитини, відсутні. Вважає, що
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виняткові обставини,
розлучатися зі своєю матір'ю. Вважає,
що у її діях, поведінці як матері
дитини, якихось виняткових обставин,
які свідчили б про неможливість
проживання сина з нею і були підставами
для його відібрання у неї, в даний час
немає. Просить суд визначити місце
проживання її сина - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею за адресою:
АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_7 не
змінювати самовільно, без її згоди,
місце проживання сина - ОСОБА_8, в тому
числі шляхом його викрадення.

ОСОБА_7 подав зустрічний позов до
ОСОБА_6, треті особи - Служба у справах
дітей Алуштинської міської ради АР
Крим, Служба у справах дітей
Виконавчого комітету Центральної
районної ради м. Сімферополя, про
визначення місця проживання дитини з
ним, мотивуючи позов тим, що він має
можливість забезпечити синові
повноцінний фізичний, духовний та
інтелектуальний розвиток.
Відповідачка не має належні житлові
умови для проживання дитини, все
необхідне для її розвитку. Раніше
ОСОБА_7 проживав за місцем своєї
реєстрації по АДРЕСА_2, але для
забезпечення дитині кращих житлових
умов в даний час він з сином проживає
АДРЕСА_2, в будинку з усіма умовами, що
належить його батькам. Вважає, що його
житлові умови відповідають всім
вимогам, можуть забезпечити нормальний
розвиток сина, у той час як житлові
умови ОСОБА_6 не є належними для
проживання малолітньої дитини та, на
його думку, не можуть забезпечити
нормальний розвиток їхньому синові.
Також вказує, що він має роботу і
стабільний заробіток, який дозволить
йому забезпечити сина всім необхідним.
Вважає, що мати (ОСОБА_6) неналежним
чином виконує свої батьківські
обов'язки, безвідповідально ставиться
до здоров'я їхнього сина, не вживає
заходів до своєчасного надання йому
медичної допомоги, займається
самолікуванням, що може призвести до
найтяжчих наслідків, веде легковажний
спосіб життя. Просить суд визначити
місце проживання малолітнього сина
ОСОБА_8 із батьком.

Рішенням Алуштинського міського суду
від 28 листопада 2013 року позов ОСОБА_6
задоволено частково. Визначено місце
проживання малолітнього ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, із матір'ю ОСОБА_6. В решті
позовних вимог відмовлено. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовити, а зустрічний позов
задовольнити у повному обсязі.
Зазначає, що рішення суду ухвалене без
повного та всебічного з'ясування
дійсних обставин справи та належної
оцінки доказів, а тому є
необґрунтованим та незаконним. Вказує,
що в суді не підтверджені дані про
наявність у позивачки стабільного
заробітку, належних умов для
проживання дитини; наявність виконання
всіх батьківських обов'язків відносно
дитини. Акт обстеження житлових умов
ОСОБА_6 протирічить її фактичним
житловим умовам. В основу судового
рішення покладені надумані показання
свідків. Судом також не враховано те, що
позивачці рекомендовано стати на облік
у психіатра за місцем проживання та
лікуватися амбулаторно, що дозволяє
дійти висновку про її незадовільний
психічний стан здоров'я.

В запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_6 просить залишити рішення
суду першої інстанції без змін, як
законне та обґрунтоване. Вказує, що
доводи апеляційної скарги
необґрунтовані та спростовуються
матеріалами справи.

Заслухавши суддю - доповідача,
вислухавши осіб, що з'явились до суду,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_6 про визначення місця проживання
трьохрічної дитини, суд виходив з
особливої прихильності матері до
дитини, прояв постійної турботи про
сина та недоцільність на даний час
змінювати уклад життя дитини, що
склався, де їй забезпечено належні
умови, а тому суд визнав за необхідне
визначити місце проживання дитини з
матір'ю, яка створює всі необхідні
умови для нормального фізичного та
духовного розвитку, тощо. При цьому суд
зазначив, що виходить виключно з
інтересів дитини.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції погоджується,
оскільки вони не суперечать нормам
матеріального та процесуального права,
а також положенням ч.1 ст. 3 Конвенції
«Про права дитини», ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК
України при вирішенні будь-яких питань
щодо дітей суд повинен керуватися
максимальним забезпеченням інтересів
дітей.

Згідно зі ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. Місце проживання дитини, яка
досягла десяти років, визначається за
спільною згодою батьків та самої
дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати дитина, спір між ними
може вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
пункті 24 Постанови від 12 червня 1998
року № 16 « Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» убачається, що вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо (в тому числі в одній квартирі),
про те, з ким із них і хто саме з дітей
залишається, суд, виходячи з рівності
прав та обов'язків батька й матері щодо
своїх дітей, повинен постановити
рішення, яке відповідало б інтересам
неповнолітніх. При цьому суд ураховує,
хто з батьків виявляє більшу увагу до
дітей і турботу про них, їхній вік і
прихильність до кожного з батьків,
особисті якості батьків, можливість
створення належних умов для виховання,
маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

З матеріалів справи вбачається та
підтверджується матеріалами справи, що
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 17 вересня 2010 року
зареєстровано шлюб (а.с.8).

Згідно свідоцтва про народження
від шлюбу сторони мають спільного сина,
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

12.08.2013 року рішенням Центрального
районного суду м. Сімферополя шлюб між
сторонами у справі було розірвано.

Між батьками згоди щодо місця
проживання дитини не досягнуто.

04.06.2013 року ОСОБА_7 без згоди ОСОБА_6
забрав дитину з приміщення дитячої
поліклініки.

З відповідей, постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи, іншого листування з
правоохоронними органами вбачається,
що позивачка не погоджувалася з
проживанням дитини окремо від неї та
приймала заходи для встановлення
протиправності поведінки відповідача
та повернення дитини (а.с.18, 21, 15,19, 20).

10.07.2013 року ОСОБА_6 (мати дитини)
приймала спробу самостійно забрати
дитину у батька.

Преамбулою Конвенції про права
дитини, ратифікованої постановою
Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27
грудня 1991 року (далі Конвенція)
визначається, що дитині для повного і
гармонійного розвитку її особи
необхідно зростати в сімейному
оточенні, в атмосфері щастя, любові і
розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх
діях відносно дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними або
приватними інституціями, які
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється найкращому забезпеченню
інтересів дитини.

Крім того, відповідно до положень
принципу 7 абз. 2 Декларації прав дитини,
прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної
Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року,
найкраще забезпечення інтересів
дитини має бути керівним принципом для
тих, на кому лежить відповідальність за
його навчання; ця відповідальність
лежить перш за все на батьках.

Отже, виходячи з аналізу
вищезазначених положень Конвенції та
Декларації прав дитини, слідує, що при
розгляді справ щодо місця проживання
дитини суди насамперед мають виходити
з інтересів самої дитини, враховуючи
при цьому сталі соціальні зв'язки,
місце навчання, психологічний стан
тощо.

Згідно з частинами 4, 5, 6 статті 19
СК України при розгляді судом спору
щодо місця проживання дитини,
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування. Орган опіки та піклування
подає суду письмовий висновок щодо
розв'язання спору на підставі
відомостей, одержаних у результаті
обстеження умов проживання дитини,
батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи. Суд
може не погодитися з висновком органу
опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Відповідно до положень ст. 214 СК
України, ч. 1 ст. 11 Закону України від 13
січня 2005 року N 2342-IV "Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування" (далі - Закон), органами
опіки та піклування є державні
адміністрації районів, районі в міст
Києва та Севастополя, виконавчі органи
міських чи районних у містах,
сільських, селищних рад.

Згідно із роз'ясненнями наданими у
постанові Пленуму Верховного Суду
України N 20 від 19 грудня 2008 року "Про
внесення змін до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року N 3 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" висновок органу
опіки та піклування має бути
оформлений на бланку державних
адміністрації районів, районів міст
Києва та Севастополя, виконавчих
органів міських чи районних у містах,
сільських, селищних рад, підписаний
головою (заступником голови) та
скріплений печаткою.

Згідно акту обстеження
житлово-побутових умов від 17.06.2013 року
за адресою місця проживання позивачки
ОСОБА_6: АДРЕСА_1, за вказаною адресою
створені умови для виховання, розвитку
та проживання дитини,
санітарно-гігієнічні умови задовільні
(а.с.14). Згідно акту житло уявляє собою
окрему кімнату та кухню. У дитини є
спальне місце, всі необхідні предмети
побуту.

Згідно трудового договору вбачається,
що з 16 вересня 2013 року ОСОБА_6
працевлаштована, працює на посаді
продавця продовольчих товарів ПП
ОСОБА_9 Даний договір є безстроковим та
зареєстрований Сімферопольським
міським центром зайнятості (а.с. 97).

З акту огляду від 20.09.2013 року
вбачається, що оглянуті
житлово-будівельні умови за адресою:
АДРЕСА_2. За результатами огляду
встановлено, що у дитини є окрема
кімната, яка обладнана всім необхідним
для проживання та розвитку дитини,
санітарно-гігієнічні умови добрі,
створені умови для виховання дитини
(а.с. 86).

З трудового договору вбачається, що
ОСОБА_7 працевлаштований з 01.06.2013 року у
ОСОБА_10 Даний договір зареєстровано у
відповідному центрі зайнятості (а.с. 61).

Отже, обидва батька мають самостійний
дохід, мають належні умови для
виховання дитини. При цьому вбачається,
що умови проживання у батька є кращими
ніж у матері, з чим частково
погоджувалася і позивачка, проте, таке
на переконання суду не може бути
вирішальним чинником при вирішенні
даного спору.

ОСОБА_7 має позитивні характеристики за
місцем проживання та роботи (а.с.63, 65).
На обліку лікаря психіатра не
перебуває ОСОБА_11 також має позитивну
характеристику (а.с. 11, 84).

Органом опіки та пікулування
Алуштинської міської ради АР Крим
надано висновок від 10.10.2013 року, згідно
якого виходячи виключно з інтересів
малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
служба вважає за можливе його
проживання з батьком ОСОБА_7 за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с.142).

Висновок органу опіки та піклування
щодо місця проживання дитини має
істотне значення для суду, оскільки він
дозволяє чітко представити, в яких
умовах із ким буде проживати дитина в
майбутньому. Проте, сам по собі
висновок не є критерієм для
остаточного вирішення спору.

Судом також встановлено, що згідно
повідомлення КРУ «Психологічна
лікарня № 5» від 02.10.2013 року (вих..№2103)
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що мешкає за
адресою: АДРЕСА_1 знаходилась на
стаціонарному лікуванні з 22.06.2012 року
по 20.07.2012 року. Виписана за місцем
проживання у звязку з закінченням
стаціонарного лікування, з діагнозом
«Гострий транзитарний психотичний
розлад». Рекомендовано спостереження
рай психіатром та підтримуюче
лікування амбулаторно (а.с.115).

Згідно листа КРУ «Психологічна лікарня
№5» від 12.09.2013 року (вих..№1917) діагноз
«Гострий транзиторний психотичний
розлід» характеризується
швидкоплинністю та не може свідчити
про стійкий психотичний розлад.

Згідно відповіді Клинічної
психіатричної лікарні № 1 від 09.07.2013
року ОСОБА_6 на обліку «Д» не перебуває
(а.с. 12).

Стаття 3 Закону України від 22.02.2000 року
№ 1489-III "Про психіатричну допомогу"
встановлює презумпцію психічного
здоров'я.

Отже, враховуючи вищевикладене, обидва
батька позитивно характеризуються,
будь яких відомостей про особисті,
моральні якості батьків, які б
перешкоджали проживанню із ними дитини
не встановлено.

Проте, між батьками існують особисті
неприязні стосунки (а.с. 142).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

За змістом ст.ст. 160, 161 СК України
визначення місця проживання дитини - це
не санкція щодо якогось недбайливого
батька. В даному випадку спорять
люблячи і турботливі батьки, і кому
віддати перевагу, суд вирішує з
урахуванням всіх обставин справи,
виходячи з найважливіших інтересів
дитини, і того, хто із батьків виявляє
більшу увагу до дитини і турботу про
неї, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання дитини.

Із визначенням місця проживання дитини
з одним із батьків, інший в жодному разі
не втрачає своїх прав та обов'язків. Він
стає носієм права на спілкування з
дитиною та права брати участь у її
вихованні що визначені ч. 2 ст. 157 СК
України.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції
«Про права дитини» від 20.11.1989 року, ч. 7
та 8 ст. 7 СК України при вирішенні
будь-яких питань щодо дітей суд повинен
керуватися максимальним забезпеченням
інтересів дітей.

Декларація прав дитини від 20 листопада
1959 року містить принцип 6, за яким
дитина може бути розлучена з матірю
лише у винятковій ситуації.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено в ході судового розгляду
справи, сторони належно ставляться до
дитини, кожен з них стверджує, що бажає
дитині усього найкращого і готовий
забезпечити все необхідне для її
розвитку.

Не зважаючи на інші, майже рівні умови
щодо батьків, дитина якій на час
прийняття судом рішення ледь
виповнилося три роки, очевидно більше
потребує догляду саме біологічної
матері, ніж батька. А тому, з точки зору
гігієни дитини, її обслуговування,
гармонійності виховання, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про визначення місця
постійного проживання дитини з матір'ю,
оскільки на час вирішення спору
визначення постійного місця
проживання малолітньої дитини з
батьком, не буде відповідати інтересам
дитини у віці трьох років, які не можуть
не полягати, серед іншого, у збереженні
спілкування з матір'ю, яка має на це
природні права, любить дитину, цінує її
життя та турбується за її розвиток та
виховання, не менш, ніж батько.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при вирішенні спору
суд першої інстанції правильно
визначив характер спірних відносин між
сторонами, вірно застосував норми
матеріального права, що їх регулюють,
всебічно, повно й об'єктивно з'ясував
обставини, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
всебічно дослідив матеріали справи,
надав їм належну оцінку, ухвалив
рішення з дотриманням норм
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7
не спростовують висновків суду першої
інстанції та не є підставами для
скасування чи зміни рішення суду.

Так, довід апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
фактичним обставинам суд апеляційної
інстанції не може прийняти до уваги,
оскільки він є необґрунтованим. Судом
повно та всебічно з'ясовані фактичні
обставини у справі і ухвалено судове
рішення, яке відповідає фактичним
обставинам та наданим сторонами
доказам.

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права суд апеляційної
інстанції також не бере до уваги у
зв'язку з необґрунтованістю цього
доводу. Судом першої інстанції
правильно визначені правовідносини,
які виникли між сторонами і
застосовані норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
зокрема статті 19, 141, 150, 161 Сімейного
кодексу України.

З огляду на те, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права, апеляційну скаргу потрібно
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 303, 304, 308, 313, 314,
315, 317 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів,

УХВАЛИ Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7
відхилити.

Рішення Алуштинського міського суду
від 28 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Підлісна І.А. Белинчук
Т.Г. Ісаєв Г.А.