Головуючий суду 1 інстанції - Бабічева
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 407/3228/13-ц
Провадження № 22ц/782/5380/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області від 19 листопада 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
земельного сервітуту, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3, в якому послався,
що він є власником домоволодіння,
розташованого на земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1 яка йому також
належить на праві власності.
Відповідач є власником домоволодіння,
розташованого на сусідній земельній
ділянці АДРЕСА_2 При цьому належні
позивачеві господарські споруди -
сараї літ «К» та «Е» знаходяться на
межі земельних ділянок. Відповідач
протягом багатьох років не дозволяє
позивачеві ремонтувати задні стіни
його сараїв, внаслідок чого вони
прийшли у непридатність. З цього
приводу між ними виник спір, який було
завершено мировою угодою, згідно якої
позивач реконструював похилену на
земельну ділянку відповідача задню
стіну сарая та дах, роботи з приводу
цього виконано у жовтні 2011 року. Однак у
подальшому відповідач знову у
порушення правил добросусідства
відмовляє йому у доступі до задніх
стін сараїв з метою їх обслуговування
та ремонту. Іншим шляхом потрапити до
цих стін ніж через земельну ділянку
відповідача, не надається можливим.
Позивач пропонував відповідачеві
укласти договір земельного сервітуту
частини його земельної ділянки, однак
відповідач від цього відмовляється.
Враховуючи, що на земельній ділянці
відповідача між гаражем відповідача та
задніми стінами вказаних сараїв
позивача є відстань, позивач просив
встановити безкоштовний земельний
сервітут на право користування ним
частиною земельної ділянки довжиною
9,58 м, шириною відповідно 0,97 м та 0,60 м,
розташованої між стінами належних йому
сараїв під літ. «К» і «Е» та гаражем під
літ «В», належної відповідачеві на
праві власності за вказаною адресою
для обслуговування (ремонту задньої
стіни, даху) вказаних сараїв.

У подальшому позивач уточнив свої
позовні вимоги та просив встановити
безкоштовний земельний сервітут на
право користування ним частиною
земельної ділянки довжиною 9,58 м,
шириною відповідно 0,97 м та 0,60 м,
розташованої між стінами належних йому
сараїв під літ. «К» і «Е» та гаражем під
літ «В», належної відповідачеві на
праві власності за вказаною адресою
для обслуговування (ремонту задньої
стіни, даху) вказаних сараїв шляхом
проходу на цю частину земельної
ділянки з кута належного йому сараю
під літ. «Е» через калітку в його
дерев'яній огорожі.

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 19 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону
та обставинам справи, просить
скасувати та задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом у
повному обсязі вказані вимоги закону
дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивач не довів, що
він не може задовольнити свої потреби
у догляді за вказаними господарськими
спорудами іншим шляхом, оскільки сам
створив обставини, що ускладнюють
йому обслуговування цих споруд.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ст.. 98 Земельного Кодексу
України право земельного сервітуту -
це право власника або
землекористувача земельної ділянки
на обмежене платне або безоплатне
користування чужою земельною ділянкою
(ділянками). Земельні сервітути можуть
бути постійними і строковими.
Встановлення земельного сервітуту не
веде до позбавлення власника
земельної ділянки, щодо якої
встановлений земельний сервітут, прав
володіння, користування та
розпорядження нею. Земельний
сервітут здійснюється способом,
найменш обтяжливим для власника
земельної ділянки, щодо якої він

встановлений.

Згідно зі ст.. 99 Земельного
Кодексу України власники або
землекористувачі земельних ділянок
можуть вимагати встановлення таких
земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на
велосипеді

б) право проїзду на транспортному
засобі по наявному шляху;

в) право прокладання та експлуатації
ліній електропередачі, зв'язку,
трубопроводів, інших лінійних
комунікацій;

г) право прокладати на свою
земельну ділянку водопровід із чужої
природної водойми або через чужу
земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї
земельної ділянки на сусідню або
через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної
водойми, розташованої на сусідній
земельній ділянці, та право проходу до
природної водойми;

е) право поїти свою худобу із
природної водойми, розташованої на
сусідній земельній ділянці, та право
прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному
шляху;

ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд;

з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 Земельного Кодексу
України встановлено, що сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій

конкретно визначеній особі (особистий
сервітут). . Земельний сервітут може
бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення,
та власником (володільцем) земельної
ділянки. Договір про встановлення
земельного сервітуту підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.

Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки.

Договір про встановлення земельного
сервітуту підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно.

У разі недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

З аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК
України випливає, що земельний
сервітут може бути встановлений судом
за позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту, у разі
недосягнення домовленості між цією
особою та власником (володільцем)
земельної ділянки.

Крім того, земельний сервітут
здійснюється способом, найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки, щодо якої він встановлюється.

Отже, встановлюючи земельний сервітут
на певний строк чи без зазначення
строку (постійний), суд має враховувати,
що метою сервітуту є задоволення
потреб власника або землекористувача
земельної ділянки для ефективного її
використання; умовою встановлення є
неможливість задоволення такої
потреби в інший спосіб, і в рішенні суд
має чітко визначити обсяг прав особи,
що звертається відносно обмеженого
користування чужим майном.

Таким чином, закон вимагає від позивача
надання суду доказів того, що нормальне
використання своєї земельної ділянки,
неможливо без обтяження сервітутом
чужої земельної ділянки.

При цьому слід довести, що задоволення
потреб позивача неможливо здійснити
яким-небудь іншим способом.

Судом встановлено, що позивачеві
належить на праві власності
домоволодіння, розташоване на
земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1
яка йому також належить на праві
власності. Відповідач є власником
домоволодіння, розташованого на
сусідній земельній ділянці АДРЕСА_2. На
межі цих земельних ділянок
знаходяться належні позивачеві
господарські споруди - сараї літ «К» та
«Е», задні стіни яких виходили на
земельну ділянку відповідача, догляд
за якими можливий тільки з земельної
ділянки відповідача. Оскільки стіни
вказаних сараїв позивача прийшли у
непридатний стан, рішенням
виконавчого комітету Антрацитівської
міської ради від 25.01.2007 року позивачеві
було дозволено провести реконструкцію
сараю з відступом від межі сусідньої
ділянки відповідача на 1 метр
відповідно до діючих будівельних норм.
Між сторонами виник спір стосовно
можливості реконструкції та
обслуговування стін сараїв позивачем,
який знаходився на розгляді суду та
закінчився мировою угодою, на
виконання якої позивач реконструював
похилену на земельну ділянку
відповідача задню стіну сараю та дах,
не відступивши від межі, як йому було
рекомендовано вказаним рішенням ради,
роботи з приводу цього ним виконано у
жовтні 2011 року, внаслідок чого він
знову позбавив себе доступу до задніх
стін сараїв з боку своєї земельної
ділянки, у встановленні земельного
сервітуту відповідач, з яким у нього
склалися недобросусідські відносини
відмовився.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи, які досліджені
судом.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку щодо відсутності
підстав для встановлення земельного
сервітуту позивачеві, оскільки позивач
мав можливість під час реконструкції
сараю вирішити питання забезпечення
собі доступу до стін сараю іншим
шляхом, однак цього не зробив, також
відсутні докази необхідності на даний
час ремонту та обслуговування стін
сараїв, для чого необхідно
встановлення земельного сервітуту.

Крім того, судова колегія вважає, що
умови земельного сервітуту, який
позивач вимагає, є такими, що
суперечать вимогам закону, є належним
чином не конкретизованими та не
обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач просить встановити
безстроковий земельний сервітут, а
враховуючи, що обслуговування та
необхідний ремонт, проводиться
періодично, а не кожний день, при цьому
позивач ніяким чином не обґрунтовує
доцільність встановлення саме
безстрокового земельного сервітуту,
без зазначення, конкретних періодів та
часу такого користування та для
виконання яких заходів, то він фактично
вимагає надання йому права
користуватися частиною земельної
ділянки відповідача на свій розсуд
постійно, чим порушується право
власності відповідача.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне зауважити, що з огляду на
неприязні стосунки сторін необхідно
регламентувати порядок здійснення
земельного сервітуту, однак позивач не
навів такого порядку, вимога позивача
надати йому право проходу зі своєї
земельної ділянки на частину земельної
ділянки відповідача через калітку в
дерев'яній огорожі позивача також
порушує права власності відповідача,
тому, що таким чином позивачеві
надається можливість
неконтрольованого, безперешкодного і у
будь-який час доступу до земельної
ділянки відповідача.

Отже, встановлення земельного
сервітуту вказаним позивачем способом
є обтяжливим для відповідача та таким,
що значно порушує його права
власності на земельну ділянку, в той
час, як земельний сервітут
здійснюється способом, найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки, щодо якої він встановлений.

Також, за загальним правилом
власник (користувач) земельної ділянки
має право на одержання від особи, в
інтересах якої встановлюється
сервітут, компенсації за незручності,
викликані обтяженням його ділянки
земельним сервітутом.

Саме істотними умовами договору
про встановлення сервітуту є вказівка
на предмет сервітутного права, цільове
призначення сервітуту та розмір плати
за користування чужим майном.

Позивач, вимагаючи встановлення
безоплатного земельного сервітуту,
також не навів обґрунтувань
необхідності встановлення саме
безоплатного сервітуту.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
вірного висновку про відмову в позові,
оскільки встановлення земельного
сервітуту у зазначеному позивачем
вигляді є таким обтяженням земельної
обслуговуючої ділянки, яке призведе до
значного порушення прав відповідача
при здійсненні права власності на
земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не врахував, що вказані сараї були
побудовані ще раніше, коли його
земельна ділянка та земельна ділянка
були єдиною земельною ділянкою і при її
поділі за домовленістю
землекористувачів межі були
встановлені таким чином, що його сараї
опинилися на межі, про що було прийнято
відповідне рішення ради від 2 квітня
1985 року, якому суд не дав оцінки, на
увагу не заслуговують, оскільки у
подальшому між сторонами виник спір і
рішенням виконавчого комітету
Антрацитівської міської ради від 25.01.2007
року позивачеві було дозволено
провести реконструкцію сараю з
відступом від межі сусідньої ділянки
на 1 метр, що ним не було виконано.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не звернув уваги на те, що згідно
технічної документації між стінами
його сараїв та гаражем відповідача на
його земельній ділянці є зазначений
ним прохід, який може бути використаний
для проведення обслуговування стін
сараю та ремонту, на увагу не
заслуговують, оскільки вказана
земельна ділянка належить
відповідачеві і тільки він має право
її використовувати на свій розсуд у
тому числі і для проведення позивачем
обслуговування своїх будівель.

Доводи апеляційної скарги про те, що
згідно мирової угоди, укладеної під
час розгляду спору про усунення
перешкод судом, йому було надано
можливість збудувати нову стіну на
тому ж фундаменті або відступити від
межі згідно будівельних норм
відповідно до рішення ради, на
виконання якої він на попередньому
фундаменті збудував нову стіну, проти
чого відповідач не заперечував, на
увагу не заслуговують, оскільки
відповідно до рішення ради йому
дозволено реконструкцію стіни сараю з
відступом на 1 метр, що ним не виконано.

Доводи апеляційної скарги, що
встановлення сервітуту необхідно йому
для обслуговування та ремонту стін
належних йому сараїв, на увагу не
заслуговують, оскільки позивачем не
надано жодних доказів своїх намірів у
ремонті (придбання будівельних
матеріалів, проекти, дозволи,
погодження та інше), а також потреби у
даний час у ремонті сараїв, та того, що
при непроведенні таких
ремонтно-відновлювальних робіт, є
реальна загроза погіршення загального
технічного стану сараїв, а з акту
квартального комітету від 24.07.2013 року
вбачається, що стіни його сараїв
складені з шлакоблоку та ремонту не
потребують, ніяких пошкоджень не мають.

Доводи апеляційної скарги про те, що
без встановлення земельного сервітуту
він не матиме змоги використовувати
свою земельну ділянку за призначенням
і вигода від встановлення земельного
сервітуту явно перевищує негативні
наслідки для обслуговуючої земельної
ділянки, на увагу не заслуговують,
оскільки ніяких доказів стосовно того,
що відсутність такого сервітуту
перешкоджає йому користуватися своєю
земельною ділянкою, не надано, крім
того, позивачем заявлено вимоги щодо
встановлення земельного сервітуту
для можливості обслуговування
господарських споруд, а не для
користування своєю земельною ділянкою.

Інші доводи апеляційної скарги на
увагу не заслуговують, оскільки
містять у собі переоцінку доказів, які
містяться у справі, та суб'єктивне
тлумачення апелянтом обставин справи
та норм діючого законодавства.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення постановлене з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм матеріального і
процесуального права безпідставні,
спростовуються матеріалами справи та
висновками суду, викладеними в рішенні.

Тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.. 303,307,308,313,314,316 ЦПК України,
судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 19 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про встановлення земельного
сервітуту - залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: