АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Савчук М.В.,
Бреславського О.Г.

секретаря Скрипник С.В.

за участю відповідача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, ОСОБА_4 про
визнання права власності за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 17 грудня 2013
року,

встановила:

ОСОБА_3 у травні 2013 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1 з участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмет спору,
ОСОБА_4 про визнання права власності.

Вказувала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали
шлюб, який зареєстрований актовим
записом Сокирянського районного
відділу реєстрації актів
громадянського стану Чернівецької
області від 4 грудня 1993 року №132.

Зазначала, що за час шлюбу ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу 66/100 частин житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що шлюб розірвано
актовим записом відділу реєстрації
актів цивільного стану Сокирянського
районного управління юстиції
Чернівецької області від 21 вересня 2010
року №101, позбавлена права володіння,
користування та розпорядження майном,
просила визнати право власності на 33/100
частин житлового будинку літ.А, сараю
літ.Б, сараю лят.В, сараю літ.Г, навісу
літ.Е, гаражу літ.Ж, погрібу літ.Пг,
вбиральні літ.К,

№22ц-233 2014 рік Головуючий
у 1 інстанції Унгурян С.В.

Категорія: 46
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

що розташовані по АДРЕСА_1

Рішенням Сокирянського районного
суду Чернівецької області від 17 грудня
2013 року позов задоволено.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить
рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 17 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про
визнання права власності, суд першої
інстанції послався на правила,
встановлені ч.1 ст.22 КпШС України,
чинної на час виникнення спірних
правовідносин, та вважав, що 66/100 частин
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, що знаходяться
по АДРЕСА_1 є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_3

Мотивовано висновки суду першої
інстанції тим, що 66/100 частин житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1
набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час шлюбу.

Такі висновки суду першої інстанції
стверджуються матеріалами справи.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом
про визнання права власності,
обставинами, якими обґрунтовувала свої
вимоги, зазначала позбавлення права
володіння, користування та
розпорядження 66/100 частинами житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1
тобто невизнання ОСОБА_1 спільної
сумісної власності подружжя на майно.

На підставі ст.392 ЦК України власник
майна може пред»явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який
зареєстрований актовим записом
Сокирянського районного відділу
реєстрації актів громадянського стану
Чернівецької області від 4 грудня 1993
року №132.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано
актовим записом відділу реєстрації
актів цивільного стану Сокирянського
районного управління юстиції
Чернівецької області від 21 вересня 2010
року №101

До матеріалів справи приєднано договір
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купівлі-продажу
66/100 частин житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться по АДРЕСА_1 посвідчений
приватним нотаріусом Сокирянського
районного нотаріального округу
Чернівецької області ОСОБА_5 5 грудня
2001 року (а.с.22).

Згідно ч.1 ст.22 КпШС України, чинної на
час виникнення спірних правовідносин,
майно нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Статтею 28 КпШС України, чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що в разі поділу майна, яке
є спільною сумісною власністю
подружжя, їх частки визнаються рівними.
В окремих випадках суд може відступити
від начала рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року №16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України", чинного на час виникнення
спірних правовідносин, вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до ст.ст.
22, 25, 27-1 КпШС Українии спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу). Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотнo збільшилася внаслідок трудових
або грошових затрат другого з подружжя
чи їх обох.

Якщо котрийсь із подружжя зробив
вкладення у придбання спільного майна
за рахунок майна, яке належало йому до
одруження або було одержане ним під час
шлюбу в дар, у порядку спадкування,
надбане за кошти, що належали йому до
шлюбу, або іншого роздільного майна, то
ці вкладення (в тому числі вартість
майна до визнання його спільною
сумісною власністю на підставі ст.25
КпШС України) мають враховуватися при
визначенні часток подружжя у спільній
сумісній власності (ст. 28 КЗпШС
України).

Ураховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про право спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на
66/100 частин житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться по АДРЕСА_1

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1
щодо моменту виникнення права
власності на спірне майно.

Згідно із ч.2 ст.331 ЦК України якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

На підставі ч.3 ст.3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Частиною 4 ст.3 зазначеного Закону
передбачено, що права на нерухоме
майно, що виникли до набрання чинності
цим Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

За змістом п.5 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

На підставі ч.1 ст.128 ЦК
Української РСР в редакції від 18 липня
1963 року, чинної на час виникнення
спірних правовідносин, право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Частиною 2 ст.227 ЦК Української РСР
в редакції від 18 липня 1963 року, чинної
на час виникнення спірних
правовідносин, встановлено, що договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у

виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

Таким чином законодавство, що діяло на
момент виникнення правовідносин, не
передбачало обов'язкової реєстрації
права власності на майно.

Не заслуговують на увагу
посилання ОСОБА_1 на право власності
ОСОБА_6 на спірне майно.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України
суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності.

Самі по собі показання
відповідача ОСОБА_1, допитаного як
свідка, та свідка ОСОБА_6 щодо укладення
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору
купівлі-продажу 66/100 частин житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 за
кошти ОСОБА_6 не можуть бути безспірною
підставою для висновку про те, що майно
придбано за рахунок саме цих джерел
коштів.

Водночас доводи ОСОБА_1 щодо укладення
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору
купівлі-продажу 66/100 частин житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 за
кошти ОСОБА_6 та для останньої фактично
зводяться до оспорення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Однак, ОСОБА_1 вимоги про визнання
правочину удаваним стосовно покупця не
заявлялися.

За таких обставин cудове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Сокирянського районного
суду Чернівецької області від 17 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: