Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької
Провадження №22-ц/778/122/14
Головуючий у 1 інстанції: Дюженко Л.А.
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 серпня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки.

У позові зазначалось, що 21.11 2012 року о 10
годині сталася ДТП за участю
автомобілів «РЕНО» держномер НОМЕР_1 з
причепом-трейлером державний номер
НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 та
«Хундай Санта ФЕ» держномер НОМЕР_3 під
керуванням водія ОСОБА_4

Внаслідок ДТП автомобіль «Хундай Санта
ФЕ» держномер НОМЕР_3 було пошкоджено.

Вина ОСОБА_5 встановлена постановою
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя від 10 грудня 2012 року про
притягнення його до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Власником автомобіля «РЕНО» держномер
НОМЕР_1 є ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу.

Позивачу була спричинена матеріальна
шкода у розмірі 15776,64 грн., що
складається із вартості
відновлювального ремонту у розмірі
8022,62 грн. та величини втрати товарної
вартості у розмірі 7754,02 грн.

Вартість відновлювального ремонту, а
саме 8022,62 грн. була повністю
відшкодована страховою компанією «ПЗУ
Україна», проте, шкоду, пов'язану із
втратою товарної вартості
транспортного засобу у розмірі 7754,02
грн. страховик не відшкодовує. Крім
того, позивач підкреслив, що йому було
завдано моральної шкоди, яку він оцінив
у 2000 грн., пов'язану із незручностями та
душевними стражданнями.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд стягнути солідарно
з відповідачів грошові кошти за
завдану матеріальну шкоду у розмірі 8
264,02 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000
грн., а також судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 серпня 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 солідарно
на користь ОСОБА_4 грошові кошти за
завдану матеріальну шкоду у розмірі 8
264,02 грн., а також судові витрати в сумі
2774 грн. 60 коп., а всього 10738 грн. 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на
відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, судові повідомлення про
його виклик у судові засідання 23.12. 2013
року та 22.01.2014 року повернулися за
закінченням строку зберігання.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України
відповідач вважається повідомленим
про час та місце судового засідання,
тому справа розглянута за його
відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника апелянта та представника
позивача, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Із матеріалів справи вбачається,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості
рішення суду. Процесуальний закон
визнає, що рішення є законним, якщо суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд
стягнув солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 грошові кошти за
завдану матеріальну шкоду у розмірі 8
264,02 грн., а також судові витрати в сумі
2774 грн. 60 коп., а всього 10738 грн. 62 коп. та
стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на
відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Проте, погодитися з такими висновками
суду не можна, оскільки судом допущені
порушення норм матеріального права.

Судом встановлено, що 21.11 2012 року о 10
годині сталася ДТП за участю
автомобілів «РЕНО» держномер НОМЕР_1 з
причепом-трейлером державний номер
НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 та
«Хундай Санта ФЕ» держномер НОМЕР_3 під
керуванням водія ОСОБА_4 Власником
автомобіля «РЕНО» держномер НОМЕР_1 є
ОСОБА_3

Внаслідок ДТП автомобіль «Хундай Санта
ФЕ» держномер НОМЕР_3, який належить
позивачу, було пошкоджено.

Постановою Іллічівського районного
суду м. Маріуполя від 10 грудня 2012 року
ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні
даної дорожньо-транспортної пригоди,
на підставі ст. 124 КУпАП.

Внаслідок цього ДТП позивачу була
спричинена матеріальна шкода у розмірі
15776,64 грн., що складається із вартості
відновлювального ремонту у розмірі
8022,62 грн. та величини втрати товарної
вартості у розмірі 7754,02 грн.

Вартість відновлювального ремонту, а
саме 8022,62 грн. була повністю
відшкодована страховою компанією «ПЗУ
Україна», проте, шкоду, пов'язану із
втратою товарної вартості
транспортного засобу у розмірі 7754,02
грн. страховик не відшкодовує. Крім
того, позивач поніс витрати за надання
правової допомоги у розмірі 1835,20 грн.,
витрати на проведення експертизи у
розмірі 510 грн., та йому було завдано
моральну шкоду, яку він оцінив у 2000 грн.,
пов'язану із незручностями та
душевними стражданнями та судові
витрати у розмірі 229,40 грн..

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання тощо, що створює підвищену
небезпеку для особи, яка цю діяльність
здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки" від 01 березня 2013 року № 4
особою, яка зобов'язана відшкодувати
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, є фізична або юридична
особа, що на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди, позички
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2 Правил
Дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до ст.1191 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 4 цієї постанови розглядаючи позови
про відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки, суди
повинні мати на увазі, що відповідно до
статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи
майну фізичної або юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок
відшкодувати завдану шкоду виникає у
її завдавача за умови, що дії
останнього були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки, -
незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності її вини

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правильно встановив, що
власником транспортного засобу
автомобіля «РЕНО» держномер НОМЕР_1 був
ОСОБА_3, але в момент скоєння ДТП
автомобілем на законних підставах (на
підставі посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії і
реєстраційного документу на
транспортний засіб, переданого йому
власником) керував ОСОБА_5, який
визнаний винним у скоєнні ДТП, оскільки
порушив Правила дорожнього руху та
скоїв наїзд на автомобіль позивача,
пошкодивши його, спричинив позивачу
матеріальну і моральну шкоду.

Відповідно до вимог чинного цивільного
законодавства, зокрема ст.1167, 1187 ЦК
України, причинена позивачу
матеріальна і моральна шкода підлягає
стягненню саме з відповідача ОСОБА_5
визнаного винним в
дорожньо-транспортній пригоді.

Проте, суд в порушення зазначених вимог
закону стягнув матеріальну шкоду, що
не покрита страховим відшкодуванням,
солідарно з ОСОБА_5, винного у скоєнні
ДТП та власника транспортного засобу
ОСОБА_3 та моральну шкоду стягнув із
ОСОБА_3, хоча в мотивувальній частині
рішення зазначив, що моральна шкода
підлягає стягненню з ОСОБА_5, тому
рішення суду не можна визнати законним
та обґрунтованим і на підставі п.3, п.4 ч.1
ст.309 ЦПК України воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Доводи представника позивача про те, що
ОСОБА_3 являється власником
транспортного засобу, яким керував
ОСОБА_5 перебуваючи у трудових
відносинах із останній, тому за шкоду
наступає солідарна відповідальність,
не ґрунтуються на вимогах закону та
спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про необхідність покладення
матеріальної відповідальності на
власника транспортного засобу,
оскільки будь-які докази про те, що
ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах
із власником транспортного засобу
ОСОБА_3 в матеріалах цієї справи та
адміністративної справи відсутні, що
не заперечувалося представником
позивача в судовому засіданні, та в
рішенні суду взагалі не вмотивовані
підстави відповідальності власника
транспортного засобу за спричинення
шкоди ОСОБА_5 визнаним винним в
дорожньо-транспортній пригоді.

Також у своєму рішенні суд послався на
положення ст. 1166 ЦК України яка є
загальною нормою та не може бути
застосована одночасно зі спеціальною
нормою, яка регулює спірні
правовідносини.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 серпня 2013 року у цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
грошові кошти за завдану матеріальну
шкоду у розмірі 8 264,02 грн. та моральну
шкоду у розмірі 2 000 грн., а також судові
витрати в сумі 2774 грн. 60 коп., а всього
13038 грн. 62 коп.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3
про солідарне стягнення матеріальної
та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: