Справа №201/3903/14-ц
Провадження №2/201/1270/2014
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2014 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого-судді - Федоріщева С.С.,
при секретарі - Постоленко Д.І.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -
Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом до ОСОБА_3 та просить стягнути з нього на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ складає 252 730 (двісті п'ятдесят дві тисячі сімсот тридцять) гривень та розподілити судові витрати.
Позивач у позовній заяві та його представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 23 серпня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого, ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США строком на 2 місяці, а Відповідач зобов'язався повернути зазначену суму грошових коштів 23 жовтня 2013 року. На підтвердження укладання договору позики, його умов та отримання грошових коштів, Відповідачем була власноруч складена та видана Позивачу розписка. Однак грошові кошти Відповідачем досі не повернуті, а численні спроби вирішити дане питання в позасудовому порядку шляхом добровільної сплати Відповідачем грошових коштів Позивачу, не дали бажаного результату. У зв'язку з цим Позивач вимушений звертатись до суду з метою захисту свого порушеного права та повернення грошових коштів за договором позики. В судовому засіданні представник Позивача проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України.
Вислухавши представника Позивача, дослідивши надані по справі докази з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, судом встановлено такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини:
23 серпня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого, ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США строком на 2 місяці, а Відповідач зобов'язався повернути зазначену суму грошових коштів 23 жовтня 2013 року. На підтвердження укладання договору позики, його умов та отримання грошових коштів, Відповідачем була власноруч складена та видана Позивачу розписка (а.с.7). Доказів того, що зазначені грошові кошти повернуті ОСОБА_2 у зазначений строк, суду не надано.
Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином:
Відповідно до ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.
Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст.527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст.530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Статтею 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання.
Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.ст.1046, 1049 ЦК України на позичальника покладається обов'язок повернення позикодавцю позику у такій же сумі грошових коштів, які були передані позичальнику позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені укладеним договором.
Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.
Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Тобто, законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63 цс 13, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
Аналізуючи та оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази по справі у їх сукупності та співставленні між собою з увагою на їх належність та допустимість, застосовуючи до обставин, які вони доводять та до спірних правовідносин наведені законодавчі норми, суд виходить з наступного:
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В даному випадку, з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що розписка, складена Відповідачем є борговим документом, який підтверджує укладення договору позики, отримання Відповідачем від Позивача грошових коштів у розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч ) доларів США, а також обов'язок Відповідача повернути грошові кошти до 23 жовтня 2013 року. При цьому суд бере до уваги й факт наявності розписки у позикодавця, що свідчить про невиконання зобов'язання за договором позики позичальником.
Тобто, в порушення вищезазначених норм закону та умов укладеного договору між сторонами по справі, Відповідач свої зобов'язання за договором позики належним чином та в обумовлений строк (термін) не виконав, а саме - не повернув Позивачу 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США 23 жовтня 2013 року та по сьогоднішній день, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку, що в гривневому еквіваленті згідно до курсу НБУ складає 252 730,00 гривень (двісті п'ятдесят дві тисячі сімсот тридцять гривень).
Визначаючись у питанні розподілу судових витрат, суд, на підставі ст.88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача документально підтверджену суму витрат по сплаті судового збору (а.с.1).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК ст.ст. 202, 208, 212, 509, 526, 530, 549, 625, 629, 632, ЦК України, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 25 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно до курсу НБУ складає 252 730,00 гривень (двісті п'ятдесят дві тисячі сімсот тридцять гривень).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2 527,30 гривень (дві тисячі п'ятсот двадцять сім гривень тридцять копійок).
Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: С.С. Федоріщев