Справа № 369/3422/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/4040/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 21
УХВАЛА

Іменем України

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Данілова О. М., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Франюк Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщені Апеляційного
суду Київської області матеріали
цивільної справи з апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Перша
Київська обласна нотаріальна контора
про визнання договору дарування
договором довічного утримання та
розірвання договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом, посилаючись на те, що
вона разом з покійним чоловіком
побудували житловий будинок та
надвірні споруди: сарай, гараж, погріб,
вбиральня, огорожа в АДРЕСА_1.

Після смерті чоловіка вона успадкувала
у 1986 році належну йому 1/2 частину
спірного будинку та стала єдиною
власницею його.

У 1993 році стан її здоров'я різко
погіршився. Відповідачка стала
надавати їй всю необхідну допомогу як в
побуті, так і у лікуванні хвороби, стала
пропонувати їй переїхати з м. Києва до
її оселі в село разом жити та вести
домашнє господарство.

Позивачка оформила на відповідачку
генеральне доручення на оформлення
документів для підготовки підписання у
нотаріуса договору перепису її садиби
на неї, отримання за неї пенсії.

Відповідачка погодилась з її
пропозицією жити разом в селі та вести
домашнє господарство, і після збору
необхідних документів, 11.10.2006 вона
разом з дочкою пішли до нотаріуса і
вона переписала на неї свій будинок з
надвірними будівлями.

Через деякий час відношення
відповідачки до неї змінились у гіршу
сторону. Порушується її право
власності, оскільки у випадку
укладення договору довічного
утримання, як було між ними домовлено,
вона не була б позбавлена права
власності на свою садибу і це було б
гарантією добросовісного виконання
відповідачем свого обов'язку по
догляду за нею.

При укладенні договору 11.10.2006 року між
сторонами була домовленість, яка
передбачала обов'язок відповідача
здійснювати постійний догляд за нею аж
до смерті.

Вказує, що між сторонами 11.10.2006 року
фактично був вчинений договір
довічного утримання (догляду), а не
договір дарування спірного будинку.

Відповідачка ніякого догляду за нею з
2010 року не здійснює. Вона проживаю в
своїй садибі і до неї відповідачка не
приходить, ніякої допомоги не надає.

Тому вважає, що 11.10.2006 року фактично був
укладений удаваний правочин, тобто
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

Тому просила визнати договір дарування
будинку АДРЕСА_1., укладений 11.10.2006 між
нею та ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Першої Київської обласної
державної нотаріальної контори
Коцюрбою Г.Г., зареєстрований в реєстрі
за № 3-2613, договором довічного
утримання. Розірвати договір про
відчуження цього будинку з надвірними
будівлями, укладений 11.10.2006 між
сторонами посвідчений державним
нотаріусом Першої Київської обласної
державної нотаріальної контори
Коцюрбою Г.Г., зареєстрований в реєстрі
за № 3-2613

В судовому засіданні представники
позивачки позов підтримали.

Відповідач та її представник позов не
визнали, оскільки договір дарування
підписано у присутності державного
нотаріуса Першої Київської обласної
державної нотаріальної контори, особу
сторін встановлено, їх дієздатність, а
також належність відчужуваного
житлового будинку ОСОБА_1 перевірено.

Під час укладення договору дарування,
нотаріусом зокрема роз'яснено
відповідачці, як обдаровуваній, зміст
статей Цивільного кодексу України,
позивачка була присутня, після чого
поставила свій підпис під договором.

Сторони досягли згоди з усіх істотних
умов договору дарування. Жодних
домовленостей ані усних, ані письмових
щодо обов'язку відповідачки утримувати
позивачку між сторонами не було.

8.12.1993 року задовго до укладення
спірного договору дарування
позивачкою було складено заповіт, яким
вона залишила у спадок все своє майно
на випадок смерті відповідачці. Через
деякий час позивачка виявила бажання
подарувати будинок відповідачці.

Позивачка, з метою укладення договору
дарування спірного житлового будинку
звернулася до нотаріуса, самостійно
зібрала необхідні для укладення
договору дарування документи та уклала
договір, при цьому сплативши всі
витрати за складання та оформлення
договору дарування.

Позивачка відкрито спілкувалась про
свої наміри подарувати будинок
відповідачці, а потім і про укладений
нею договір дарування, неодноразово в
розмовах із друзями, родичами та
сусідами зазначала про те, що вона саме
подарувала будинок.

Позивачка вже зверталася із позовами
до суду про визнання договору
дарування недійсним у 2012 та 2013 роках.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
11.04.2012 року позивачці відмовлено в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі та застосовано позовну
давність.З вищевказаним висновком суду
першої інстанції погодилась і колегія
Апеляційного суду Київської області,
яка у своїй ухвалі від 28.05.2012 року
відхилила апеляційну скаргу позивача.

У 2013 позивачка також звернулась із
позовом про розірвання оскаржуваного
договору дарування, але з підстав того,
що вона не усвідомлювала та не могла
керувати своїми діями в момент його
укладення.

У судовому засіданні, яке відбулося
21.02.2013 року, позивачка особисто
пояснила, що вона знала, що уклала
договір дарування в 2006 році і добре про
це пам'ятає і що хоче все повернути у
зв'язку з тим, що відповідачка з 2010 року
почала до неї погано ставитися.

Просили відмовити в задоволенні позову
та застосувати строки позовної
давності.

Третя особа в судове засідання не
з'явилася, про день слухання справи
повідомлена, причини неявки суду не
повідомила.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
15.05.2014 року відмовив у задоволенні
позовних вимог.

Не погодившись з висновками,
наведеними в рішенні суду, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів, вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона не
обґрунтована та не підлягає
задоволенню.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог позивача,
обґрунтовував свої висновки
наступним;-

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивач, після смерті чоловіка, стала
власником будинку, з надвірними
споруди: сарай, гараж, погріб,
вбиральня, огорожа в АДРЕСА_1.

11.10.2006 року сторони уклали договір
дарування, згідно якому позивачка
ОСОБА_1 подарувала а відповідачка
прийняла в дар спірний будинок з
надвірними будівлями, що
підтверджується договором, який
посвідчений нотаріусом Першої
Київської обласної державної
нотаріальної контори, та зареєстровано
в реєстрі за № 3-2613.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона, передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно. Істотною
умовою договору довічного утримання
(догляду) є передача майна, яке має
істотну вартість.

Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо, буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» у п. 25
зазначає, що за удаваним правочином (ст.
235) сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини і
суд на підставі статті 235 ЦК України має
визнати, що сторонами вчинено саме цей
правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин.

Проте, не має жодних підстав вважати, що
при укладенні договору дарування між
сторонами, насправді, встановлені
правовідносини, які регулюються ст. 744
ЦК України, яка передбачає правила
укладення договору довічного
утримання, оскільки договір дарування
підписано у присутності державного
нотаріуса Першої Київської обласної
державної нотаріальної контори -
Коцюрби Г.Г.

Особу сторін встановлено, їх
дієздатність, а також належність
відчужуваного житлового будинку
позивачці перевірено, нотаріусом,
зокрема, роз'яснено відповідачці, як
обдаровуваній, зміст ст..722 ЦК України
щодо моменту виникнення права
власності обдаровуваного на дарунок,
статті 120 Земельного кодексу України
щодо переходу права на земельну
ділянку при переході права на будівлю і
споруду, статті 14 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» щодо
оподаткування доходу, отриманого
внаслідок укладення договору
дарування.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Сторони досягли згоди з усіх істотних
умов договору дарування, про що
свідчить укладення ними саме договору
дарування житлового будинку. Жодних
домовленостей, а ні усних, а ні
письмових, щодо обов'язку відповідачки
утримувати позивачку між сторонами не
було, що підтвердила відповідачка в
судовому засіданні, та не спростували
цю обставину представники позивача
також позивачка, яка допитана, як
свідок.

Крім цього, колегія суддів приймає до
уваги ту обставину, що позивачка знала,
про укладання саме договору дарування
між сторонами свідчать дії, які
передували укладенню цього договору, а
саме: - надання нотаріальній конторі
необхідних документів для укладання
такого правочину, сплата усіх витрат за
складання та оформлення договору
дарування, що підтверджується п. 6
Договору.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів робить
висновок, що волевиявлення позивачки
було спрямоване на укладення саме
договору дарування житлового будинку,
позивачка не могла не усвідомлювати
правові наслідки договору дарування, у
вигляді безоплатного переходу права
власності на житловий будинок до
відповідачки та бажала настання таких
правових наслідків.

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способам захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання правочину
недійсним.

Намагаючись спростувати висновки суду,
апелянт посилається на те, що її свідки
можуть підтвердити обставини справи,
які зазначені у її позові.

Разом з тим. Колегія суддів не може
прийняти дані твердження апелянта до
відома, так як жодний свідок не був
присутній під час укладання договору
та про наміри сторін. щодо відчуження
майна, повідомлений тільки зі слів
сторін по справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. У ст. 60
ЦПК України визначено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного Суду
України, в контексті, наданих суду
матеріалів, колегія суддів вважає, що
апелянт повинна була довести порушення
своїх прав, свобод чи інтересів, саме
відповідачкою.

Але як вбачається з тексту позовної
заяви, також в судовому засіданні не
доведено факту наявності порушення
права та законних інтересів позивача,
не доведено факту протиправної
поведінки відповідача, та причинний
зв'язок з можливим порушенням прав та
законних інтересів позивача.

Тобто, апелянт не довела тих обставин,
на які посилалися, як на підставу
позовних вимог, не надали докази в
обґрунтування позовних вимог, не
спростували тих обставин, на які
посилалися відповідач та представник
відповідача, в обґрунтування своїх
заперечень, що є їх обов'язком
відповідно до засад змагальності
процесу за ст. 10 ЦПК України . При цьому
суд створив всі умови для змагального
процесу, роз'яснював представникам
позивача їх права та обов'язки.

Таким чином, суд першої інстанції,
оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов
до законодавчо обґрунтованого
висновку, з яким погоджується колегія
суддів, що позов не обґрунтований та
недоведений та підстав для його
задоволення не вбачається.

Нових доказів або обставин, які б могли
призвести до скасування рішення суду,
передбачених вимогами ст. 309 ЦПК
України, апелянт на надала.

Апеляційна скарга не обґрунтована та
задоволенню не підлягає.

Рішення суду відповідає вимогам
діючого законодавства, зібраним по
справі доказам, якім, судом надана
належна процесуальна оцінка.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: