Справа № 361/8574/14-ц
Провадження № 2/361/3234/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 грудня 2014 року
м. Бровари

Броварський міськрайонний суд
Київської області в складі:

головуючого
судді - Пухної О.М.

при секретарі -
Якименко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1, в зв'язку з її
відсутністю на вказаній житловій площі
більше року без поважних причин.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що 24 березня 2000 року
сторони уклали шлюб, від якого
народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 листопада
2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач
звернулася до Броварського
міськрайонного суду Київської області
із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, зокрема, й квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що остання є
сумісною власністю подружжя. Просила
суд з урахуванням інтересів
малолітнього сина ОСОБА_3 визнати за
нею право власності на 2/3 частини
вказаного вище нерухомого майна,
визнавши за позивачем 1/3 її частину.

Проте, рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 05 жовтня 2011 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у
повному обсязі.

15 липня 2010 року відповідач добровільно
залишила приміщення квартири АДРЕСА_1,
що належить позивачу на праві
власності на підставі договору обміну
квартир від 28 липня 2000 року,
посвідченого 28 липня 2000 року приватним
нотаріусом Броварського нотаріального
округу Київської області ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 2888.

Після чого ОСОБА_2 вступила в шлюбні
відносини з іншим чоловіком, від якого
в серпні 2014 року народила дитину.

У добровільному порядку відповідач не
бажає знятися з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1, хоча протягом 4 років у
квартирі не проживає, витрат на
утримання житла не несе, її речі в
квартирі відсутні.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_1 був
змушений звернутися до суду із
зазначеним вище позовом.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_5 надала пояснення,
аналогічні викладеному вище, позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити у повному обсязі, проти
ухвалення заочного рішення не
заперечувала.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2
не з'явилася, про час і місце розгляду
справи належним чином повідомлялася,
причини неявки суду невідомі.

Враховуючи наведене, суд вважає за
можливе провести заочний розгляд
справи на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, допитавши свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, та дослідивши матеріали справи,
судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 24 березня 2000 року
сторони уклали шлюб, від якого
народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 листопада
2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
розірвано, про що свідчить копія
рішення в цивільній справі № 2-5660/10 (а.с.
8).

З матеріалів справи вбачається, що у 2011
році ОСОБА_2 звернулася до Броварського
міськрайонного суду Київської області
із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, зокрема, й квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що остання є
сумісною власністю подружжя. Просила
суд з урахуванням інтересів
малолітнього сина ОСОБА_3 визнати за
нею право власності на 2/3 частини
вказаного вище нерухомого майна,
визнавши за позивачем 1/3 її частину.
Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 05 жовтня 2011
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі (а.с.
6).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується копією договору
обміну квартир від 28 липня 2000 року,
посвідченого 28 липня 2000 року приватним
нотаріусом Броварського нотаріального
округу Київської області ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 2888 (а.с.
9-11).

Судом також з'ясовано, що після
розірвання, а саме 15 липня 2010 року
відповідач добровільно залишила
приміщення квартири АДРЕСА_1. За даною
адресою фактично не проживає, але
зареєстрована відповідач ОСОБА_2
Вказані обставини засвідчені актами
обстеження житлово-побутових умов №
13-12/96 від 02 березня 2012 року та № 13-14/019
від 27 травня 2014, що складені депутатом
Броварської міської ради Київської
області ОСОБА_9 (а.с. 4, 5).

З пояснень, наданих свідками ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 в залі суду, видно, що відповідач
дійсно більше чотирьох років за
адресою реєстрації не з'являється, її
речі в квартирі відсутні, ОСОБА_2 має
іншу сім'ю та нещодавно народила дитину
від шлюбу з іншим чоловіком.

В розписці, складеній 03 листопада 2012
році, відповідач зазначила, що
добровільно віддала ключі від квартири
АДРЕСА_1, та зобов'язалася через рік
виписатися з належної позивачу
квартири, коли отримає соціальне житло.

30 травня 2014 року ОСОБА_2 знову склала
розписку, згідно якої зобов'язалася
знятися з реєстрації до кінця серпня 2014
року (а.с. 12).

Проте, у добровільному порядку не
виконала вимоги власника житла.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого
протоколу до Конвенцїі про захист прав
людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317,
319, 321 ЦК України закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Гарантуючи захист
права власності, закон надає власнику
право вимагати усунення будь - яких
порушень його прав хоч би ці порушення
і не були поєднані з позбавленням
володіння.

Способи захисту права власності
передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом права власності особи може
бути, зокрема, житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначене
та придатне для постійного проживання
в них (ст. 379 ЦК України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право володільця використовувати
житло для власного проживання,
проживання членів сім'ї інших осіб і
розпорядження своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними і
власником житла або законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Зважаючи на викладене, враховуючи що
відповідач на даний час не є членом
сім'ї позивача й дійсно більше одного
року не проживає у спірній квартирі, що
підтверджується наявними доказами в
матеріалах справи й допитаними у
судовому засіданні свідками, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим приміщення у квартирі АДРЕСА_1
є обґрунтованими й підлягають
задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 212-215, 224-233 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в :

позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користуватися жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржене
позивачем в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О. М. Пухна