Справа № 461/1956/14
Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/6261/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М.
і Шеремета Н.О.

при секретарі
Куцик І.Б.,

за участю позивача ОСОБА_3,
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представника ОСОБА_4-ОСОБА_6,
представника відповідача
ОСОБА_7-ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_9, ОСОБА_3,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
05 серпня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради, треті особи:
Третя львівська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу - ОСОБА_15 про визнання договору
дарування недійсним, визнання частково
недійсним розпорядження та свідоцтва
про право власності на квартиру,
зобов"язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Галицького районного
суду міста Львова від 05 серпня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_16, ОСОБА_11
відмовлено.

Вищезгадане рішення в
апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_9,
ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Вважають
рішення суду незаконним, оскільки таке
не відповідає вимогам ст.215 ЦПК України,
оскільки в рішенні суду не зазначено
всіх сторін, а саме - Шевченківську
районну адміністрацію Львівської
міської ради. Також вважають, що
висновки суду першої інстанції
суперечать встановленим обставинам
справи. Також звертають увагу, що заява
про приватизацію була прийнята
керівником органу приватизації 09.08.1996
року, а 08.08.1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_11
були прописані в даній квартирі, також
стверджують, що з дня народження
проживали в АДРЕСА_1 і вправі були
прийняти участь у приватизації житла.
Апелянти не погоджуються з висновками
суду першої інстанції, що договір
дарування частки квартири не порушує
права ОСОБА_11 та ОСОБА_17 оскільки
позивачі не були стороною спірного
договору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому, кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що на
підставі розпорядження голови
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради народних
депутатів № 2270 від 17.10.1996 року,
затвердженого розпорядження
Виконавчого комітету Львівської
міської ради народних депутатів № 756
від 22.10.1996 року квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 71,6 кв.м. передано в
порядку приватизації у власність
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та
ОСОБА_12 про що видано свідоцтво про
право власності від 22.10.1996 року за №
47514.

Для отримання квартири у власність
наймачем та повнолітніми членами його
сім"ї 06.08.1996 року оформлено та подано
заяву про передачу в приватну
власність квартири в порядку
приватизації.

Згідно довідки про склад сім"ї № 45 від
06.08.1996 року, виданої Державним
комунальним підприємством "ЖЕК-402"
вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2
станом на 06.08.1996 року, день подачі заяви
про приватизацію, проживали та мали
право на житло ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та ОСОБА_20

Також встановлено, що ОСОБА_5 є матір"ю
позивача ОСОБА_11, а ОСОБА_4 - матір"ю
позивача ОСОБА_3.

З довідки з місця проживання про склад
сім"ї і прописки № 6600 від 20.11.2013 року
вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 були
зареєстровані в АДРЕСА_1 08.08.1996 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з тих підстав,
що на момент звернення до органу
приватизації, 06.08.1996 року позивачі не
були зареєстрованими у спірній
квартирі, їх батьки які брали участь у
приватизації та були уповноважені на
здійснення та захист прав та інтересів
своїх дітей, не зазначили своїх
малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_11, як
таких, що беруть участь у приватизації
квартири, в зв"язку з чим розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Виконавчого комітету Львівської
міської ради № 756 від 22.10.1996 року видано
з дотриманням встановленого чинного
законодавства. Також прийшов до
висновку, що укладення оспорюваного
договору дарування укладеного між
ОСОБА_7 та ОСОБА_13, ОСОБА_21 1/5 частки
квартири жодним чином не порушувало
прав позивачів, оскільки, внаслідок
укладення цього правочину, вони не були
обмеженими чи позбавленими належних їм
майнових прав та на них не покладено
будь-яких інших додаткових зобов"язань.

Частиною 1 ст.5 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" передбачено, якщо загальна площа
квартир (будинків), що підлягають
приватизації, відповідає площі,
передбаченій абзацом другим ст.3 цього
Закону, зазначені квартири (будинки)
передаються наймачеві та членам його
сім"ї безоплатного. До членів сім"ї
наймача включаються лише громадяни,
які постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Згідно частини 2 ст. 8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду", передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім"ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло з
обов"язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

З оглянутого в судовому засіданні
паспорта громадянина України на ім.»я
ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 вбачається, що
місце проживання зареєстровано за
адресою - АДРЕСА_1, дата реєстрації - 26
липня 1996 року, паспорт видано 31 травня
2012 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до правильних
висновків, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_11
згідно наявних доказів, які
знаходяться в матеріалах справи, були
зареєстровані в приватизованій
квартирі 08.08.1996 року, про, що останніми
неодноразово зазначалося в заявах та
апеляційній скарзі, після оформлення
та подання заяви про приватизацію
квартири 06.08.1996 року. Більше того, слід
зазначити, що їх матері ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 приймали участь у приватизації
і були уповноважені згідно ч.1 ст. 60 КпШС
України здійснювати та захищати права
та інтереси своїх дітей, не зазначили
своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_11
в заяві як таких, що беруть участь у
приватизації квартири.

З заяви ОСОБА_22, ОСОБА_5 та ОСОБА_12
вбачається, що їх бабуся - ОСОБА_23
заповіла 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 -
ОСОБА_7 /а.с. 129/.

З заяви ОСОБА_7 від 20 листопада 2006 року
вбачається, що останній мав намір
продати йому належну 1/5 частку
квартири, про, що повідомив ОСОБА_7 На
дану заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дали
відповідь, що за пропонованою ціною
ОСОБА_7 за його 1/5 частку квартири не
згідні, оскільки вважають її завищеною
/а.с. 130, 131/.

Згідно договору дарування частини
квартири від 27 грудня 2006 року, згідно з
яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_13 та
ОСОБА_21 прийняли в рівних частинах в
дар 1/5 ідеальну частину квартири
АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_7
правомірно розпорядився своїм правом
на частину квартири, подарувавши її
ОСОБА_13 та ОСОБА_21

Відповідно до положень ч.3 ст. 17 Закону
України "Про охорону дитинства" батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов"язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов"язання.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що отримання дозволу органу
опіки та піклування на укладення
договорів з приводу нерухомого майна є
необхідним в тому випадку, коли такі
правочини укладаються батьками дитини
чи особами, які їх замінюють і в
наслідок укладення таких правочинів
дитина позбавляється майнових прав чи
отримує додаткові зобов"язання.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що
співвласник має право самостійно
розпоряджатися своєю часткою у праві
спільної часткової власності, а
оскільки, відчужувана ОСОБА_7 1/5 частка
спірної квартири належала йому на
праві спільної часткової власності, і
він не є батьком ОСОБА_3, ОСОБА_11, він
вправі вільно розпоряджатися цією
часткою.

В зв"язку з наведеним, суд першої
інстанції прийшов до висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що
укладення оспорюваного
правочину-договору дарування 1/5 частки
квартири жодним чином не порушило прав
позивачів, оскільки, внаслідок
укладення цього правочину, вони не були
обмеженими чи позбавленими належних їм
майнових прав та на них не покладено
будь-яких інших додаткових обов"язків.

Що ж до доводів апелянтів про
незаконність рішення з підстав не
зазначення всіх сторін в рішенні суду
першої інстанції, а саме: Шевченківську
районну адміністрацію Львівської
міської ради, колегія суддів вважає, що
вказані доводи не заслуговують на
увагу, так як спростовуються
матеріалами справи, поскільки
Шевченківська районна адміністрація
Львівської міської ради була залучена
в якості співвідповідача ухвалою
судового засідання від 28.04.2014 року, нею
в процесі розгляду справи долучалися
документи, давалися письмові
пояснення, яким суд надав належну
правову оцінку.

З врахування наведеного, не зазначення
останнього в вступній та резолютивній
частині рішення суду першої інстанції,
з матеріалів справи якої вбачається, що
такий є співвідповідачем по справі, не
є підставою для скасування рішення
суду лише з вищевказаних підстав.

Розглядаючи спір,
колегія суддів вважає, що районний суд
повно та всебічно дослідив та оцінив
обставини у справі, подані сторонами
докази та правильно визначив характер
спірних правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і зібраним
по справі доказам, доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
а тому підстав для її задоволення
немає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9, ОСОБА_3,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 05 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.М. Курій

Н.О. Шеремета