УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2014 року суддя Іллічівського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області Литвиненко Н. В.,
ознайомившись із позовом ОСОБА_2 до ПАТ
«ММК ім.Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації по заробітній
платі,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка просить стягнути з
відповідача суму індексації
заробітної плати за період з 01.03.2003р. по
17.04.2013р. з урахуванням компенсації, яка
нараховується при втраті частини
доходів у зв'язку з порушенням строку
її виплати, середній заробіток за час
затримки виплати індексації
заробітної плати з 18.04.2013р. по день
ухвалення рішення, моральну шкоду у
розмірі 1000 грн.

Позовна заява має бути залишена без
руху як така, що не відповідає вимогам
ст. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна
заява повинна містити, зокрема, ціну
позову щодо вимог майнового характеру,
зміст позовних вимог, виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй
прецедентній практиці керується тим,
що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод гарантує кожному право подати
до суду будь-який позов, що стосується
його цивільних прав і обов'язків. Проте
право на суд не є абсолютним і воно може
бути піддане обмеженням, дозволеним за
змістом, тому що право на доступ до суду
за своєю природою потребує регулювання
з боку держави. Разом з тим такі
обмеження не повинні впливати на
доступ до суду чи ускладнювати цей
доступ таким чином і такою мірою, щоб
завдати шкоди суті цього права, та
мають переслідувати законну мету.

Звертаючись до суду з вимогою про
стягнення заробітної плати, тобто з
позовом майнового характеру, позивачка
всупереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК
України не вказує ціну позову.

Крім того, у позовній заяві відсутні
відомості про розмір невиплачених сум
індексації та компенсації, розрахунок
яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є
обов'язком позивача. Суд не вправі
перекладати цей обов'язок на
відповідача шляхом зобов'язання
останнього надати відповідні
розрахунки в порядку забезпечення
доказів, про що просить позивач,
оскільки витребувані можуть бути лише
ті письмові (речові) докази, які
об'єктивно існують на момент розгляду
питання про їх забезпечення у якості
відповідних предметів матеріального
світу (речей, документів, інших
матеріальних носіїв інформації).
Спонукання відповідача до створення
письмових доказів є неприпустимим, як
таке, що порушує принцип змагальності
сторін.

У разі, якщо позивач, усуваючи недоліки
позовної заяви щодо невідповідності
предмету й змісту позовних вимог, обере
адекватний спосіб захисту порушеного
права, яким за змістом чинного
законодавства та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України є вимога про
стягнення недоплачених сум заробітної
плати, він повинен мати на увазі
необхідність наявності у позовній
заяві наведення обставин, передбачених
пунктами 4, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме: ціни
позову, який у разі вимоги про
стягнення заробітної плати матиме
майновий характер; обставин, якими
обґрунтовується позов; докази, що
підтверджують кожну обставину. В цьому
аспекті слід звернути увагу на
відсутність у цій позовній заяві
відомостей про розмір невиплачених сум
індексації та компенсації, розрахунок
яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є
обов'язком позивача. Суд не вправі
перекладати цей обов'язок на
відповідача шляхом зобов'язання
останнього надати відповідні
розрахунки в порядку витребування
доказів, оскільки витребувані можуть
бути лише ті письмові (речові) докази,
які об'єктивно існують на момент
розгляду питання про їх забезпечення у
якості відповідних предметів
матеріального світу. Спонукання
відповідача до створення письмових
доказів є неприпустимим, як таке, що
порушує принцип змагальності сторін.

У цьому зв'язку слід зауважити, що ані
норми процесуального законодавства
(ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон
(КЗпП) не містять правила про
презумпцію неправомірності діянь
роботодавця. Відповідно до загальних
положень цивільного права будь-яка
презумпція може стосуватися лише вини
відповідача, на якого в такому випадку
покладається обов'язок доведення
власної невинуватості (правомірності),
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, повинен
доводити позивач. В даному випадку саме
позивач відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст.
119 ЦПК України має навести розрахунки
відповідних сум, як обставин, що
обґрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивачка не позбавлена
можливості одержання вихідних даних
для проведення таких розрахунків: в
порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом
звернення до суду із заявою про
забезпечення доказів, необхідних на
цьому етапі для складання позовної
заяви; одержання відомостей у відділі
персоніфікації районного управління
ПФУ тощо.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя,
встановивши, що позовну заяву подано
без додержання вимог, викладених у
статтях 119 і 120 цього Кодексу,
постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави залишення заяви
без руху, про що повідомляє позивача і
надає йому строк для усунення
недоліків, який не може перевищувати
п'яти днів з дня отримання позивачем
ухвали.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім.Ілліча» про
стягнення заборгованої індексації по
заробітній платі - залишити без руху.

Надати позивачці строк для усунення
недоліків - 5 днів з дня отримання
ухвали.

Копію ухвали надіслати особам, які
беруть участь у справі.

Суддя: Н. В. Литвиненко