Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/438/14
Головуючий у 1-й інстанції: Голубкова
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

Краснокутської
О.М.

Сапун О.А.,

при секретарі: Мосіній О.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 02
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання свідоцтв про право на
спадщину частково недійсними, визнання
права власності на 1/2 частину житлового
будинку,-

ВСТАНОВИЛА :

22 травня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання свідоцтв про право на
спадщину частково недійсними, визнання
права власності на 1/2 частину житлового
будинку, як на майно, набуте у шлюбі із
ОСОБА_7.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що з 19 лютого 1988 року
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_7. У період шлюбу, 19
жовтня 1988 року, ними за спільні кошти на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу був придбаний
недобудований житловий будинок
АДРЕСА_1 ( 84% готовності ). Покупцем за
договором був ОСОБА_7.

06 жовтня 1992 року шлюб між нею та ОСОБА_7
був розірваний, однак вона залишилася
проживати у спірному будинку, де мешкає
і до цього часу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його
смерті відкрилась спадщина на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги за законом
були його діти - відповідачі по справі
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які своєчасно
звернулися до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини.

Державний нотаріус П'ятої Запорізької
державної нотаріальної контори
помилково визначив, що до складу
спадкового майна в цілому входить
житловий будинок АДРЕСА_1.

Внаслідок цього відповідачі на
підставі свідоцтв, отриманих у
нотаріальній конторі, оформили свої
спадкові права на спадщину за законом
на 1/3 частину за кожним у житловому
будинку АДРЕСА_1. Свідоцтва були
зареєстровані в ОП ЗМБТІ.

Державний нотаріус при оформлені
спадщини після смерті ОСОБА_7 не
перевірив обсяг спадкового майна, не
з'ясував чи був спірний житловий
будинок придбаний в період шлюбу або є
особистою приватною власністю
спадкодавця, тому незаконно видав
вказані свідоцтва та порушив її право
як власниці 1/2 частки будинку.

Про отримання відповідачами свідоцтв
про право на спадщину їй стало відомо
восени 2012 року, тому вважає, що вона
своєчасно звернулася за захистом
порушеного права.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4
просила суд визнати свідоцтва про
право на спадщину за законом, які
видані П'ятою Запорізькою державною
нотаріальною конторою 07 квітня 2006 року
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про право
власності на 1/3 частку будинку за
кожним, недійсними в частині 1/6 частин
спадкового майна. Погасити відповідну
реєстрацію права власності за кожним з
відповідачів. Визнати за нею - ОСОБА_4
право власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_1, як на частку у
спільному майні подружжя.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2013 року
позов задоволено.

Визнано свідоцтво про право на
спадщину № 5-416 від 07 квітня 2006 року,
видане П'ятою Запорізькою державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 на
1/3 частину спадкового майна - житлового
будинку АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, частково
недійсним.

Погашено реєстрацію права власності
ОСОБА_3 на 1/3 частину вказаного будинку (
запис внесено 09 червня 2006 року за
реєстраційним номером 13746457).

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину № 5-418 від 07 квітня
2006 року, видане П'ятою Запорізькою
державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_5 на 1/3 частину спадкового
майна - житлового будинку АДРЕСА_1,
після смерті ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, частково недійсним.

Погашено реєстрацію права власності
ОСОБА_5 на 1/3 частину вказаного будинку (
запис внесено 09 червня 2006 року за
реєстраційним номером 13746457).

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину № 5-422 від 07 квітня
2006 року, видане П'ятою Запорізькою
державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_6 на 1/3 частину спадкового
майна - житлового будинку АДРЕСА_1,
після смерті ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, частково недійсним.

Погашено реєстрацію права власності
ОСОБА_6 на 1/3 частину вказаного будинку (
запис внесено 09 червня 2006 року за
реєстраційним номером 13746457).

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1, яка
набута у шлюбі із ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право
власності в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, по 1/6 частині за кожним на
житловій будинок АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, наданим доказам, допущені
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 02 грудня 2013 року
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні
апеляційного суду Запорізької області
суддю-доповідача, вислухавши пояснення
ОСОБА_3, заперечення ОСОБА_4 та її
представника, розглянувши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у відповідності до статті 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене по справі
рішення не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції послався на положення статті
1301 ЦК України і виходив з того, що
відповідачі не мали права на
спадкування ? частки будинку АДРЕСА_1.
Також зазначав, що позивачкою не
пропущено передбачений законом строк
на звернення до суду за захистом
порушеного права щодо її власності на ?
частку будинку.

При цьому суд визнав частково
недійсним свідоцтво про право на
спадщину № 5-416 від 07 квітня 2006 року,
видане П'ятою Запорізькою державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 на
1/3 частину спадкового майна - житлового
будинку АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, частково
недійсним.

Визнав частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину № 5-418 від 07 квітня
2006 року, видане П'ятою Запорізькою
державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_5 на 1/3 частину спадкового
майна - житлового будинку АДРЕСА_1,
після смерті ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, частково недійсним.

Визнав частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину № 5-422 від 07 квітня
2006 року, видане П'ятою Запорізькою
державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_6 на 1/3 частину спадкового
майна - житлового будинку АДРЕСА_1,
після смерті ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, частково недійсним.

З такими висновками погодитися не
можна, оскільки вони суперечать нормам
матеріального і процесуального права,
спростовуються наданими доказами.

З копії спадкової справи, яка міститься
на аркушах 3-33 у томі 2, вбачається, що
ОСОБА_3 07 квітня 2006 року видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на 1/3 частку будинку, яке
зареєстроване в реєстрі за № 5-424 ( суд
вказує номер 5-416 ). ОСОБА_5 07 квітня 2006
року видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на 1/3 частку
будинку, яке зареєстроване в реєстрі за
№ 5-416 ( суд вказує номер 5-418 ). ОСОБА_6 07
квітня 2006 року видано свідоцтво про
право на спадщину за законом на 1/3
частку будинку, яке зареєстроване в
реєстрі за №5-420 ( суд вказує номер 5-422 ).

З'ясовано, що ОСОБА_4 звернулась до суду
з вимогами про визнання за нею права
власності на ? частку жилого будинку
АДРЕСА_1, як на майно, придбане нею та
ОСОБА_7 у період шлюбу.

З матеріалів справи вбачається і не
заперечується сторонами, що 24 лютого 1987
року ОСОБА_7 розірвав шлюб із ОСОБА_8 -
матір'ю відповідачів, а 19 лютого 1988 року
він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 ( а. с. 48
т. 2, а. с. 6 т. 1 ).

Спірний жилий будинок до жовтня 1988 року
належав на праві власності ОСОБА_9 -
колишньому чоловіку позивачки. У
вказаному будинку ОСОБА_4 була
зареєстрована і проживала з 20 червня 1970
року ( а. с. 13 т. 1 ).

19 жовтня 1988 року позивачка, яка на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності від 23 грудня 1987 року діяла
від імені ОСОБА_9, продала
недобудований жилий будинок АДРЕСА_1,
ОСОБА_7 за 4 500 крб. Гроші отримала від
покупця саме ОСОБА_4 В подальшому актом
від 08 лютого 1990 року будинок було
прийнято в експлуатацію, а 22 березня 1990
року право власності на будинок
зареєстровано за ОСОБА_7 ( а. с. 6,7,13 т. 1, а.
с. 13,31-33 т. 2 ).

Статтею 22 КпШС ( 1969 року ), яка була чинна
на момент укладання договору
купівлі-продажу від 19 жовтня 1988 року,
передбачалось, що майно, придбане в
період шлюбу, є спільною сумісною
власністю подружжя. Подружжя
користується рівними правами на майно.

Однак відповідно до положень статті 62
ЦК України ( 1963 року ), яка діяла на час
відчуження будинку, угода, укладена
однією особою ( представником ) від
імені іншої особи, яку він представляє
за довіреністю, безпосередньо створює,
змінює та припиняє цивільні права і
обов'язки саме особи, яку представляє
представник. Частиною 3 даної статті
передбачалось, що представник не міг
укладати угоди від імені особи, яку він
представляє, ні на свою користь, ні на
користь іншої особи, представником
якої він одночасно являвся.

Таким чином, ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 19 жовтня
1988 року, по якому була представником
продавця, не могла набути право
власності на частку вказаного будинку.

06 жовтня 1992 року шлюб між позивачкою та
ОСОБА_7 було розірвано ( а. с. 8 т. 1 ).

За змістом статті 11, частини 3 статті 29
КпШС перебіг трирічного строку
позовної давності для вимог про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
обчислювався з дня, коли один із
подружжя дізнався або повинен був
дізнатися про порушення його права на
це майно, що мало місце після
розірвання шлюбу.

ОСОБА_4 на момент розірвання шлюбу із
ОСОБА_7 була обізнана, що право
власності на спірний будинок
зареєстровано за чоловіком.

Бажаючи захистити своє право власності
на частку у будинку, 17 червня 1992 року
ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського
районного народного суду міста
Запоріжжя з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_9
про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу будинку від 19
жовтня 1988 року, визнання за нею права
власності на ? часток будинку АДРЕСА_1,
поділ будинку в натурі і визначення
порядку користування земельною
ділянкою.

Справа призначалася слуханням на 16
листопада 1993 року, про що позивачка
була повідомлена особисто належним
чином, однак у судове засідання не
з'явилася.

У зв'язку з цим ухвалою Шевченківського
районного народного суду м. Запоріжжя
від 16 листопада 1993 року позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
будинку від 19 жовтня 1988 року, визнання
за нею права власності на ? часток
будинку АДРЕСА_1, поділ будинку в натурі
і визначення порядку користування
земельною ділянкою залишено без
розгляду.

Вказана ухвала ОСОБА_4 оскаржена не
була.

З новим позовом про поділ із ОСОБА_7
спільно набутого у шлюбі майна
позивачка за життя колишнього чоловіка
також не зверталася.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер ( а. с. 11 т. 2 ).

Позов про визнання за нею права
власності на ? частку спірного будинку
як на майно, набуте нею та ОСОБА_7 у
шлюбі, ОСОБА_4 подала тільки 22 травня 2013
року - через двадцять один рік після
розлучення та через понад вісім років
після смерті ОСОБА_7 При цьому будь-яких
доказів, які б свідчили про поважність
причин пропуску позовної давності для
звернення до суду з вимогами про захист
права, ОСОБА_4 не надала. За таких
обставин колегія суддів дійшла
висновку, що суд першої інстанції
безпідставно ухвалив рішення про
задоволення позову ОСОБА_4 і визнання
за нею на підставі статті 22 КпШС права
власності на ? частку спірного будинку (
а. с. 1-5 т. 1 ).

Відповідно до статті 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Перевіривши фактичні обставини справи,
врахувавши надані по справі докази у їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку, що на момент відкриття
спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7 до складу спадкового майна
входив весь будинок АДРЕСА_1, який на
законних підставах належав
спадкодавцеві на праві власності, і
відповідачі мали право на спадкування
вказаного будинку.

У пункті 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
за №7 «Про судову практику у справах
про спадкування» зазначено, що
відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво
про право на спадщину може бути визнано
недійсним не лише тоді, коли особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, але й за інших підстав,
установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

В ході вирішення спору не виявлено
інших фактів, які б свідчили про
наявність підстав для визнання
свідоцтв про право на спадщину за
законом, які видані на ім'я
відповідачів, недійсними.

Аналіз фактичних обставин і зібраних у
справі доказів свідчить про те, що при
вирішенні спору суд першої інстанції
допустив порушення норм як
матеріального, так і процесуального
права, а тому оскаржуване судове
рішення на підставі статті 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про відмову ОСОБА_4
у задоволенні позову.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК
України понесені апелянтом судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 218 грн. підлягають стягненню з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 ( а. с. 41 т. 2 ).

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1,
визнання свідоцтв про право на
спадщину частково недійсними залишити
без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати по сплаті судового збору у
сумі 218 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: