Номер провадження: 22-ц/785/5894/14
Головуючий у 1 інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Фальчука В.П., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника Публічного
акціонерного товариства «Дельта
Банк»-Єфременко Т.В., представника
ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа
Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк» про поновлення строку та
визнання договору дарування
недійсним, за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 25 березня 2014
року, -

встановила:

12.12.2013р. ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_4 про поновлення
строку та визнання договору
дарування недійсним, на підставі
ст.ст.229,230 ЦК України.

При цьому ОСОБА_3 посилалася на те, що 20
листопада 2006р. за договором дарування,
позивач ОСОБА_3 передала однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 у власність
відповідача ОСОБА_4, який є її сином.
Умовою укладання договору дарування
було зобов'язання відповідача надавати
підтримку, матеріальну допомогу,
забезпечувати її гідне існування та
піклування.

Після укладання договору дарування
відповідач ОСОБА_4 не виконував взяті
на себе обов'язки, а 04.12.2006р., через 14
днів отримав кредит у Банку та за
договором іпотеки передав квартиру
АДРЕСА_1 в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» (в
подальшому замінено на ПАТ «Дельта
Банк»), з метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Позивачка ОСОБА_3 на підставі ст. 230 ЦК
України вважала, що відповідач ввів її
в оману, щодо обставин укладання
договору дарування, обіцяючи їй, якщо
вона подарує йому квартиру, то він буде
піклуватись про неї, проте вже через 14
днів після посвідчення договору
дарування уклав кредитний договір.
Отже, право власності на квартиру йому
було потрібно тільки для того, щоб
отримати кошти у Банку та передати
квартиру в іпотеку, тим самим він
створив загрозу безповоротної втрати
дарунка, який є її єдиним житлом, а тому
вона змушена звернутись з позовом до
суду.

На підставі ст.230 ЦК України ОСОБА_3
просила визнати причини пропуску
строку позовної давності поважними та
визнати договір дарування між
сторонами недійсним.

Позивачка ОСОБА_3 надала суду заяву, в
якій підтримала позовні вимоги,
просила суд задовольнити їх в повному
обсязі, справу розглядати у її
відсутність.

Відповідач надав суду заяву, в якій
позовні вимоги визнав, не заперечував
проти їх задоволення, справу просив
розглядати у його відсутність.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта
Банк» у судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 25.03.2014р. позов ОСОБА_3
задоволено.

Суд визнав недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 20.11.2006р. між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі Публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк»
просить рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 25 березня
2014р. скасувати, ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

При цьому посилаються на те, що з дня
укладання договору дарування 20.11.2006р.
минуло вісім років. До цього часу
позивач не зверталася із позовом про
визнання договору дарування недійсним.
Лише після того, як Банк подав до суду
позов про звернення стягнення на
предмет іпотеки, позивач, яка є матір'ю
іпотекодавця, подала позов про
визнання договору дарування недійсним.
Позивач пропустила строк позовної
давності для звернення до суду з
вказаним позовом.

Представник Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» - Єфременко
Т.В. підтримала апеляційну скаргу та
просила її задовольнити. Надала
письмові заперечення проти доводів
сторін.

Представник ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3 просила апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін. При цьому,
уточнивши заявлені позовні вимоги,
посилалась на ст.230 ЦК України,
зазначив, що відповідач є єдиним
сином позивачки, багато років з нею не
проживав, не підтримував сімейні
зв'язки, жив з батьком, з яким займався
підприємницькою діяльністю. Проте у
відповідача з батьком виникла
проблема з бізнесом, а саме
неможливість погасити кредитні кошти,
які було взяті у Банку, в зв'язку з чим
відповідач почав приходити до матері и
наполягати на те, щоб вона йому
подарувала квартиру, а він в свою
чергу буде про неї піклуватися та
доглядати її. Однак після укладання
договору дарування вже через 14 днів
передав квартиру в іпотеку Банку, не
повідомивши позивача про укладання
договору іпотеки, умисно увів в оману
ОСОБА_3, лишивши її єдиного житла. Також
представник позивача зазначила, що з
часу укладання договору дарування,
позивачка проживала постійно у
квартирі, оплачувала комунальні
послуги, а дізналась про те, що
квартира знаходиться в іпотеці Банку,
після того, як на адресу спірної
квартири на ім'я ОСОБА_4 надійшло
повідомлення Банку 08.07.2013р. та 15.10.2013р.
про погашення заборгованості за
кредитом та про звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Позивачка ОСОБА_3 просила розглядати
справу у її відсутність, підтримала
письмові пояснення надані раніше,
посилалась на те, що немає можливості
з'явитися у судове засідання за станом
здоров'я, що підтверджує відповідною
медичною довідкою.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
апеляційного суду Одеської області
просив відхилити апеляційну скаргу,
рішення суду залишити без змін. При
цьому раніше в судовому засіданні та в
письмових поясненнях, посилався на те,
що він дійсно обманув свою матір,
оскільки її квартира йому була
необхідна для отримання коштів у Банку
та передачу цієї квартири в іпотеку
Банку, не повідомив її про ці
обставини. Написав їй власноручно
письмове підтвердження про те, що він
після укладання договору дарування
буде утримувати її та доглядати,
піклуватися за нею. В письмових
поясненнях посилався на те, що з
врахуванням житлових обставин, матір
для нього з дитинства чужа людина, він
ніколи не зможе з нею проживати та
піклуватись про неї, оскільки проживає
та виріс разом з батьком. Просив
розглянути справу у його
відсутність(а.с.177 ).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, мотиви і доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення сторін, колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції посилався на те,
що умовою укладання договору дарування
було зобов'язання ОСОБА_4 надавати
підтримку, матеріальну допомогу,
забезпечувати гідне існування та
піклування відносно ОСОБА_3, яка є
непрацездатною особою похилого віку.
Після укладання договору дарування,
відповідач не виконував взяті на себе
обов'язки, про матір не піклувався,
ввів її в оману, а тому договір
необхідно визнати недійсним на
підставі ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229
ЦК України обставини, які мають істотне
значення для визнання правочину таким,
що вчинений під впливом обману,
стосуються природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які істотно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК
України, договір є одностороннім, якщо
одна сторона бере на себе обов'язок
перед другою стороною вчинити певні
дії або утриматися від них, а друга
сторона наділяється лише правом
вимоги, без виникнення зустрічного
обов'язку щодо першої сторони.

Відповідно до ст. 202, 717 ЦК України, за
своєю правовою природою договір
дарування є, як правило, одностороннім
договором та передбачає наявність з
боку обдарованого лише волевиявлення
на прийняття дарунку. Правовою метою
договору дарування є передача
власником свого майна у власність
іншої особи без отримання взаємної
винагороди.

Судом встановлено, що 20 листопада
2006р. між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_4
укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, за яким позивач передала
квартиру АДРЕСА_1 у власність
відповідача ОСОБА_4

Право власності ОСОБА_4 зареєстрував у
бюро технічної інвентаризації 21
листопада 2006р.(а.с.174).

Оскільки представник третьої
особи не був присутній у суді першої
інстанції, колегія суддів перевірила
доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта
Банк» та звернула увагу на те, що
дійсно 18 квітня 2007р. між ОСОБА_4 та ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» було укладено
кредитний договір на строк до 18 квітня
2027р., за яким ОСОБА_4 отримав 395 920 дол.
США(а.с.178-184).

Також 04 грудня 2006р. між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений
договір споживчого кредиту на строк до
04 грудня 2016р., за яким ОСОБА_4 отримав
кредитні кошти у розмірі 36 700 дол. США
(а.с.160-173).

04 грудня 2006р. за договором іпотеки
ОСОБА_4 передав квартиру АДРЕСА_1 в
іпотеку АКІБ «УкрСиббанк», яке в
подальшому замінено на ПАТ «Дельта
Банк», з метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором від
04.12.2006р., не повідомивши Банк, що на
житловій площі проживає та
зареєстрована особа, щодо якої є
зобов'язання відповідача щодо її
утримання (а.с.27-30).

08 липня 2013р. та 15 жовтня 2013р. на
адресу спірної квартири, де проживає
ОСОБА_3 надійшла вимога - повідомлення
АКІБ «УкрСиббанк» на ім'я ОСОБА_4 про
існування заборгованості за кредитним
договором з вказівкою Банку, що в разі
її непогашення є підстави для
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру
АДРЕСА_1(а.с.112-113,132-133).

Матеріалами справи підтверджено,
що згідно свідоцтва про розірвання
шлюбу від 26 жовтня 1982р., шлюб між ОСОБА_3
та ОСОБА_8 розірвано 26 жовтня 1982р.(а.с.175).

Відповідно до довідки про склад
сім'ї у спірній однокімнатній
квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 37
кв.м. проживає позивач ОСОБА_3 з 28 січня
1998р., син ОСОБА_4 з 17 серпня 2005р.(а.с.191).

Також звернута увага на те, що 26
квітня 2007р. ОСОБА_8 продав ОСОБА_4
житловий будинок по АДРЕСА_2 за 1519646
грн.(а.с.185 -186). В даному будинку згідно
довідки про склад сім'ї на даний час
проживає ОСОБА_4, без реєстрації у
вищевказаному будинку(а.с.190).

На теперішній час в суді першої
інстанції зупинена справа за позовом
ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на спірну
квартиру, усунення перешкод у
здійсненні власності, провадження по
справі зупинено до розгляду
вищевказаної справи (а.с. 88).

Заборгованість по кредиту
відповідачем ОСОБА_4 перед ПАТ «Дельта
Банк» не погашена.

В своїх письмових поясненнях,
позивачка ОСОБА_3 посилалася на те, що
син після досягнення повноліття
назавжди переїхав жити до свого батька
і до неї не навідувався. Лише перед
укладанням договору почав з нею
спілкуватися, а згодом наполягав, щоб
вона подарувала йому квартиру. При
цьому увів її в оману, приховавши від
неї дійсну причину оформлення договору
дарування. Повернення сина до неї,
через її похилий вік, стан здоров'я,
його обіцянка, що він буде проживати з
нею та утримувати її, змусили ОСОБА_3
погодитися на укладання договору. Крім
того, син пояснював, що за цим
договором дарування слід вважати
символічну передачу квартири, про що
було зазначено у п.2.1 договору
дарування, що вона передає йому тільки
технічний паспорт, а у квартирі
продовжує проживати та квартира буде
її.

Тобто під час укладання договору
дарування у позивачки було відсутнє
волевиявлення на безоплатне
відчуження квартири.

Крім того, позивачка посилалась
на те, що вона не знала, що син має намір
передати квартиру у іпотеку Банку та
отримати кредит(а.с.125-131).

Відповідач ОСОБА_4 у квартирі
позивача не проживав, на праві
власності йому належить житловий
будинок по АДРЕСА_2 в якому він
проживає без реєстрації.

Матеріалами справи, та
поясненнями сторін встановлено, що
позивачка ОСОБА_3 є людиною похилого
віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, хворіє, отримує
пенсію у розмірі 992 грн.(а.с.31), спірна
квартира є єдиним та постійним місцем
її проживання, іншого житла вона не має.
З моменту укладання договору дарування
вона проживала у спірній квартирі,
сплачувала всі комунальні послуги,
квитанції, які оглянуті в суді
апеляційної інстанції.

У підтвердження своїх вимог,
позивачем надано до апеляційного суду
розписка, яка написана ОСОБА_4 - 18
листопада 2006р., за якою він
зобов'язується утримувати, купувати
продукти та ліки матері ОСОБА_3, а
вона взамін цього подарує йому
квартиру (а.с. 209).

Враховуючи викладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно дійшов до
висновку про визнання договору
дарування недійсним, оскільки договір
дарування був вчиненим під впливом
обману з боку ОСОБА_4, який навмисно
ввів ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину, не
повідомив її про те, що він бажає
отримати кредит у Банку та передати
квартиру в іпотеку.

Доводи апелянта про те, що договір
укладено відповідно до вимог закону, та
позивачка не зверталася до суду вісім
років до уваги не приймається з
наступних підстав.

Оспорюваний договір порушує права
позивачки, яка в силу похилого віку і
стану здоров'я, укладаючи договір,
мала на меті відчуження на користь
відповідача квартири, яка є її єдиним
житлом, лише за умови її утримання і
якби не обман відповідача щодо
правової природи правочину та його
правових наслідків, то спірний договір
не був би укладений.

Таким чином, ОСОБА_3 як особа
похилого віку, яка за станом здоров'я
потребує стороннього догляду та
матеріальної допомоги, погодилась на
передачу нерухомого майна у власність
ОСОБА_4 лише за умови її утримання.
Укладаючи спірний договір, помилялась
щодо правової природи правочину, прав
та обов'язків, які виникнуть після його
укладання між нею та відповідачем. Крім
того, фактично передача квартири не
відбулась, тому що позивачка продовжує
мешкати в ній та самостійно сплачує
комунальні послуги.

Вказані обставини підтверджені
відповідачем, який визнав свої умисні
дії щодо обману позивача, підтвердив,
що він дійсно змусив ОСОБА_3 укласти
договір дарування, з ціллю отримати
кредитні кошти та передати квартиру в
іпотеку.

Також це підтверджено п.2.1
договору дарування від 20 листопада
2006р., в якому зазначено, що сторони
домовились, що під передачею квартири
за цим договором слід вважати її
символічну передачу(а.с118).

Тобто, сам договір дарування
містить положення про те, що квартира
передана у дар відповідачу лише
символічно, тобто з умовою.

В суді апеляційної інстанції
також були допитані свідки ОСОБА_9,
ОСОБА_10

При цьому свідок ОСОБА_9
посилалась на те, що відповідач просив
її умовити позивачку щоб вона
подарувала йому квартиру, а він буде за
матір'ю доглядати та проживати з нею,
вона відмовилася умовити позивачку, а
навпаки просила її не укладати договір.
Але через деякій час позивачка їй
повідомила, що вона подарувала сину
квартиру, оскільки син буде про неї
піклуватися.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що син з
матір'ю ОСОБА_3 не проживав, тільки у
2014р. вона дізналась від позивачки про
те, що ОСОБА_3 подарувала сину квартиру.
Позивачка є людиною похилого віку,
тяжко хворіє, квартира є її єдиним
житлом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що обман зі сторони відповідача
вплинув на волевиявлення позивачки,
вона як людина похилого віку
неправильно сприйняла умови договору,
які були замовчуванні відповідачем,
погодилася укласти договір, не знаючи
при цьому намір відповідача, який через
14 днів уклав з Банком договір іпотеки
на квартиру, яке є її єдиним житлом.

Доводи представника Банку про те,
що обман відповідно до вимог ст.230 ЦК
України не встановлено є
необґрунтованими.

Укладений договір дарування не
відповідав внутрішній волі ОСОБА_3
щодо правової природи й змісту
правочину. Угода була вчинена нею під
впливом обману з боку відповідача.

Позивачка уклала договір дарування
квартири внаслідок обману зі сторони
відповідача, який підтвердив факт
обману. Якщо б відповідач повідомив
позивача про те, що він для отримання
кредиту у Банку, уклав з Банком
договір іпотеки квартири, позивачка
би в ніякому випадку не уклала
оспорюваний договір дарування та не
позбавила себе права власності на
житло, оскільки іншого житла у неї
немає. Відповідач як сторона договору
замовчував під час укладання договору
про існування обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню вказаного
правочину.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка зазначила, що
підставою визнання недійсним
укладеного з відповідачем правочину є
саме ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що при
укладанні договору дарування мало
місце введення в оману дарувальника,
щодо природи договору, та прав і
обов'язків сторін. Даруючи квартиру з
урахуванням гарантій, які повинний
був надавати відповідач та під його
впливом, позивачка неправильно
сприйняла предмет та інші істотні
умови угоди, що у свою чергу вплинуло на
її волевиявлення, при відсутності
якого, з врахуванням обставин та
наданих до суду доказів позивачка
стверджувала, що угода не була б
укладена.

Доводи апелянта про застосування
позовної давності є необґрунтованими,
оскільки відповідно до ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення. До
суду першої інстанції Банком такої
заяви не було надано.

Посилання представника Банку на
те, що у позовній заяві позивача
зазначено про розірвання договору є
необґрунтованими, оскільки
представник позивача уточнила в
судовому засіданні апеляційного суду,
що це є лише технічна помилка, оскільки
в резолютивній частині позову вона
просила визнати договір дарування
недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не містять передбачених
законом підстав для скасування
рішення суду.

За таких обставин, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
рішення суду першої інстанції
необхідно залишити без змін.

Однак , необхідно виключити з
рішення суду посилання на те, що справа
розглянута у письмовому провадженні,
оскільки таке провадження не
передбачене ЦПК України.

Керуючись ст.ст.209,303,307
п.1.ч1,309,314,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х
В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
- відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

В.П. Фальчук

О.М. Таварткіладзе