Справа № 465/7348/13
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/6643/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак
О.В., Федоришина А.В.

при секретарі:
Івановій О.О.

з участю:
прокурора Лящука Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Прокурора
Франківського району м. Львова на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 12 вересня 2014 року, за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю
третіх осіб Приватного підприємства
"Ліль", Львівської міської ради, про
усунення перешкод у користуванні і
розпорядженні майном та стягнення
штрафу; зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, з участю третіх осіб
Приватного підприємства "Ліль",
Львівської міської ради, про визнання
недійсним договору позички нерухомого
майна від 1 січня 2012 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 12 вересня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб
Приватного підприємства "Ліль",
Львівської міської ради, про усунення
перешкод у користуванні і
розпорядженні майном та стягнення
штрафу- задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3
не чинити перешкоди у користуванні та
розпоряджанні нежитловими
приміщеннями - складськими
приміщеннями, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79
кв.м. Стягнуто з відповідача на користь
позивача штраф у розмірі 20 000 грн.
Визнано за позивачем право власності
на нежитлові приміщення, що
розташовані за вищезазначеною адресою.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, з участю третіх осіб
Приватного підприємства "Ліль",
Львівської міської ради, про визнання
недійсним договору позички нерухомого
майна від 1 січня 2012 року - відмовлено.

Рішення суду оскаржив Прокурор
Франківського району м. Львова
Посилається на те, що вказане рішення
не ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
У апеляційній скарзі просить скасувати
оскаржуване рішення та ухвалити нове
про відмову в задоволенні первісного
позову за безпідставністю. Зазначає, що
оскаржуване рішення зачіпає інтереси
територіальної громади м. Львова.
Вказує, що в матеріалах справи відсутні
документи, які б підтверджували право
власності ОСОБА_2 на нежитлове
приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
прокурора, дослідивши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити.

Встановлено, що власником нежитлових
приміщень, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв.м. є
ОСОБА_2, згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна № 02/02
від 2 лютого 2001 року та складеного акту
прийому-передачі нежитлових приміщень,
згідно договору купівлі-продажу
нерухомого майна № 02/02 від 2 лютого 2001
року датованого 3 лютого 2001 року, котрим
підтверджується, що позивач прийняв
нежитлові приміщення, що розташовані
за вищезазначеною адресою.

Згідно приписів ч. 1 ст. 128 Цивільного
кодексу України 1963 року (в редакції
чинній на час укладення Договору та
складення акту прийому-передачі
нежитлових приміщень), право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 3.1. договору
купівлі-продажу нерухомого майна № 02/02
від 2 лютого 2001 року передача об`єкту
купівлі-продажу у власність покупця
здійснюється на підставі і з моменту
підписання сторонами акту
прийому-передачі об`єкту
купівлі-продажу.

Відповідно до умов договору
купівлі-продажу нерухомого майна № 02/02
від 2 лютого 2001 року, право власності у
ОСОБА_2 на об`єкт купівлі-продажу
виникло з моменту прийому нежитлових
приміщень, згідно договору
купівлі-продажу № 02/02 від 2 лютого 2001
року оформленого актом
прийому-передачі від 3 лютого 2001 року,
тобто з 3 лютого 2001 року, що
узгоджується з вимогами чинного на час
виникнення цих правовідносин
цивільного законодавства.

Встановлено, що 1 січня 2012 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір
позички нерухомого майна, за яким 1
січня 2012 року позивачем передано
відповідачу, а відповідачем прийнято у
тимчасове безоплатне користування
нежитлові приміщення - складські
приміщення, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв.м.

Відповідно до п. 2.1. згаданого договору,
приміщення надаються в позичку на
строк до 31 грудня 2013 року. Строк позички
може бути змінений позичкодавцем в
односторонньому порядку. Про зміну
строку позички позичкодавець повинен
повідомити користувача не пізніше як
за 30 днів до дня закінчення строку
позички ( п. 2.3. Договору).

У зв'язку з наміром позивача
використовувати передані у позичку
приміщення для власних потреб,
відповідача було повідомлено 20 грудня
2012 року про зміну строку позички,
встановленого п. 2.1. Договору. Новий
строк позички визначений до 31 січня 2013
року, про що повідомлено відповідача у
встановлений договором термін - не
пізніше як за 30 днів до дня закінчення
строку позички.

Однак, 31 січня 2013 року, за участі
Приватного підприємства "Ліль", яке є
правонаступником
Промислово-екологічного підприємства
"ЕЛЕКТРОН", котре згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна № 02/02
від 2 лютого 2001 року та акту
прийому-передачі нежитлових приміщень
на виконання договору купівлі-продажу
нерухомого майна № 02/02 від 2 лютого 2001
року, датованого 3 лютого 2001 року
передало, а позивач набув у власність
згадані приміщення, - складено акт, яким
підтверджується те, що відповідач
зайняв передані у позичку приміщення,
відмовляється підписувати акт
прийомки-передачі нежитлових
приміщень позивачеві згідно п. 5.1.
Договору та не допускає до нежитлових
приміщень позивача, оскільки
стверджує, що останній втратив своє
право власності на вказані приміщення
у строк до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до листа від 12 лютого 2013
року відповідач відмовляється
передавати згадані приміщення у строк
до 31 грудня 2013 року з посиланням, що
позивач втратив своє право власності
на передані у позичку нежитлові
приміщення.

У ст. 392 ЦК України передбачено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно зі ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317, 319, 321 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

ОСОБА_3, не маючи жодних прав на
нежитлове приміщення, отримане від
позивача в позичку, після закінчення
строку договору не звільнила його,
користується ним та перешкоджає
позивачеві володіти, користуватись та
розпоряджатись ним шляхом не допуску
до нього останнього та заперечує
наявність у ОСОБА_2 майнових прав і
повноважень щодо укладення
оспорюваного договору позички
нерухомого майна від 1 січня 2012 року
предметом якого є передання згаданих
приміщень у позичку, чим порушує та не
визнає його право власності.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до п. 6.2. договору позички
нерухомого майна у випадку
прострочення звільнення приміщень
після закінчення строку позички,
встановленого у п. 2.1. договору або
встановленого позичкодавцем, в порядку
п. 2.3. Договору, користувач сплачує
позичкодавцю штраф у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно приписів ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Суд прийшов до вірного висновку, що
ОСОБА_3 у зв'язку з відмовою передачі
приміщень позивачеві згідно п. 5.1. та 2.3.
договору позички, за допущення
порушень зобов'язань взятих на себе за
договором позички нерухомого майна від
1 січня 2012 року, зобов'язана сплатити на
користь позивача штраф у розмірі 20 000
грн.

Становлено, що спір виник щодо
приміщення, яке перебуває у приватній
власності та не належить
територіальній громаді, яку
представляє Львівська міська рада.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі
наявних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитися,
оскільки ним правильно визначено
характер спірних правовідносин та
встановлено дійсні обставини справи.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Прокурора
Франківського району м. Львова
відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 12 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: