Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №276/1225/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів:
Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря
Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до приватного
підприємства фірма „Олфарм" (далі ПП
фірма „Олфарм") про визнання наказу
незаконним, зобов'язання внести запис в
трудову книжку, стягнення заробітної
плати, середньої заробітної плати за
час затримки видачі трудової книжки,
вихідної допомоги при звільненні та
відшкодування моральної шкоди та за
зустрічним позовом приватного
підприємства фірма „Олфарм" до ОСОБА_1
про відшкодування матеріальної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
ПП фірма „Олфарм" на рішення
Володарсько-Волинського районного
суду Житомирської області від 24
вересня 2014 року

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до ПП фірма „Олфарм" та просила
визнати незаконним і скасувати наказ
№23 від 30.11.2012 р. про звільнення її з
роботи у зв'язку з втратою довір'я при
обслуговуванні товарних цінностей п.2
ст.41 КЗпП України; зобов'язати
директора ПП фірма „Олфарм" внести
запис в її трудову книжку про
звільнення 16.04.2013 р. за власним бажанням
у зв'язку з невиконанням власником
законодавства про працю; стягнути на її
користь заробітну плату за період з 01
листопада 2012 р. по 16.04.2013 р. в розмірі 6 325
грн; стягнути на її користь середню
заробітну плату за час затримки видачі
трудової книжки, вихідну допомогу у
розмірі 3450 грн та 3 000 грн у
відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування вимог зазначала, що
03.09.2012 р. була прийнята комірником в ПП
фірма „Олфарм", де працювала до 16.04.2013 р.
У порушення законодавства про працю з
листопада 2012 р. по день звільнення їй не
виплачувалася заробітна плата, умови
праці були неналежні, приміщення не
оплювалось, а тому вона змушена була
подати заяву про звільнення за власним
бажанням. Трудову книжку отримала лише
21.06.2013 р. рекомендованим листом. Із
запису в трудовій книжці їй стало
відомо, що звільнена з роботи з 30.11.2012
року за п.2 ст.41 КЗпП України. Наказ про
звільнення вважала незаконним,
оскільки ніяких порушень не вчиняла і
фактично працювала до 16.04.2013 р. У зв'язку
з незаконним звільненням та невиплатою
заробітної плати їй заподіяна моральна
шкода. Враховуючи наведене, просила
задовольнити позов.

19 вересня 2013 року ПП фірма „Олфарм"
звернулося з зустрічним позовом до
суду та просило стягнути з ОСОБА_1 на
його користь у відшкодування
заподіяної шкоди 12 977 грн 72 коп. В
обґрунтування вимог приватне
підприємство зазначало, що 03.09.2012 р.
ОСОБА_1 прийнята комірником в ПП фірма
„Олфарм". З нею підприємством було
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність. За період роботи з
03.09.2012 р. по 30.11.2013 р. ОСОБА_1 допустила
недостачу шляхом розкрадання ввірених
їй товарних цінностей на загальну суму
14 040 грн 74 коп. Сума недостачі зменшена
за рахунок заробітної плати ОСОБА_1 за
листопад 2012 р. На підставі ст.611 ЦК
України позивач просив стягнути з
ОСОБА_1 у відшкодування заподіяних
збитків 12 977 грн 72 коп.

У липні 2014 року ОСОБА_1 подала до суду
заяву, у якій уточнила вимоги та
просила вимоги про стягнення
заробітної плати за листопад 2012 року
залишити без розгляду; визнати
незаконним та скасувати наказ №23 від
30.11.2012 р. про звільнення її з роботи за
п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою
довір'я при обслуговуванні товарних
цінностей; зобов'язати директора ПП
фірма „Олфарм" внести в її трудову
книжку запис про звільнення її 16.04.2013 р.
за власним бажанням у зв'язку з
невиконанням власником законодавства
про працю; стягнути на її користь
заробітну плату в розмірі 5175 грн;
стягнути на її користь середню
заробітну плату за час затримки видачі
трудової книжки в сумі 2587 грн 50 коп.,
вихідну допомогу у розмірі 3450 грн та 3000
грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Володарсько-Волинського районного
суду Житомирської області від 24
вересня 2014 року у задоволенні
зустрічного позову ПП фірма „Олфарм"
відмовлено за безпідставністю.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
наказ №23 від 30.11.2012 р. ПП фірма „Олфарм"
про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.2
ст.41 КЗпП України.

Зобов'язано ПП фірма „Олфарм" в особі
директора Пенделяка Ю.І. внести зміни
до трудової книжки ОСОБА_1, вказавши
дату звільнення 30.11.2012 р. за ч.3 ст.38 КЗпП
України.

Стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_1 1000 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення в частині відмови в
задоволенні її позовних вимог про
стягнення вихідної допомоги та
середньої заробітної плати за час
затримки видачі трудової книжки
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення вимог. Рішення
в частині відшкодування моральної
шкоди просила змінити та стягнути з
відповідача на її користь 3000 грн у
відшкодування моральної шкоди. Апелянт
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

В апеляційній скарзі ПП фірма „Олфарм"
просить рішення в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову та в
частині задоволених вимог про
зобов'язання внести запис в трудову
книжку, відшкодування моральної шкоди
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
зустрічні вимоги ПП фірма „Олфарм"
задовольнити, а в задоволенні позову
ОСОБА_1 про зобов'язання внести запис в
трудову книжку, відшкодування
моральної шкоди відмовити. Апелянт
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи
своєї апеляційної скарги підтримала.
Проти доводів апеляційної скарги ПП
фірма „Олфарм" заперечувала, вважала
їх необґрунтованими.

Представник ПП фірма „Олфарм" доводи
апеляційної скарги підприємства
підтримав. У задоволенні апеляційної
скарги ОСОБА_1 просив відмовити,
посилаючись на її необґрунтованість.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає, апеляційна скарга ПП фірма
„Олфарм" підлягає до задоволення
частково з таких підстав.

Згідно з п.2 ст.41 КЗпП України крім
підстав, передбачених статтею 40 цього
Кодексу, трудовий договір з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
може бути розірваний також у випадку
винних дій працівника, який
безпосередньо обслуговує грошові,
товарні або культурні цінності, якщо ці
дії дають підстави для втрати довір'я
до нього з боку власника або
уповноваженого ним органу.

Як видно з матеріалів справи, наказом
№18 від 03.09.2012 р. ОСОБА_1 прийнята на
посаду комірника на склад ПП фірма
„Олфарм" з 03.09.2012 р. і з нею було
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність (а.с.59, 162).

Наказом №23 від 30.11.2012 р. її
звільнено з посади за п.2 ст.41 КЗпП
України в зв'язку з втратою довір'я
(а.с.60).

Звільняючи ОСОБА_1 з роботи,
підприємство посилалось на допущену
нею недостачу товарно-матеріальних
цінностей, яка ніби-то встановлена
актами про проведення інвентаризації
від 26.12.2012 р. та від 30.11.2012 р. (а.с.215-216).

Проте, зазначені акти не
відповідають вимогам Інструкції по
інвентаризації основних засобів,
нематеріальних активів,
товарно-матеріальних цінностей,
грошових коштів і документів та
розрахунків, затвердженої наказом
Мінфіну України №69 від 11.08.1994 р.

Так, в порушення вимог п. 11.1.
Інструкції інвентаризаційна комісія
створена в складі двох чоловік:
керівника та
матеріально-відповідальної особи.

Основними завданнями
інвентаризації є установлення лишку
або нестачі цінностей і коштів шляхом
зіставлення фактичної наявності з
даними бухгалтерського обліку
(підпункт б п.7 Інструкції).

В порушення вказаних вимог в
інвентаризаційній відомості від 30.11.2012
року відсутні посилання на
бухгалтерський облік та не зазначено
висновок, що стало причиною нестачі
товарно-матеріальних цінностей. Сама
відомість матеріально-відповідальною
особою не підписана.

Крім того, відповідачем не надано
суду жодного документу, який би свідчив
про те, що ОСОБА_1 в підзвіт
передавались товарно-матеріальні
цінності. Накладна внутрішнього
переміщення №2 від 29.11.2012 р., на яку є
посилання в акті інвентаризації,
ОСОБА_1 не підписана, а тому не може
свідчити, що зазначені в ній
товарно-матеріальні цінності
перебували в підзвіті позивачки.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що факт вчинення ОСОБА_1
недостачі не знайшов свого
підтвердження в судовому засіданні та
обґрунтовано визнав наказ №23 від 30.11.2012
р. про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.2
ст.41 КЗпП України незаконним.

Вимог про поновлення на роботі
позивач до суду не заявляла.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1
просила зобов'язати директора ПП фірма
„Олфарм" внести в її трудову книжку
запис про звільнення її з 16.04.2013 р. за п.3
ст.38 КЗпП України за власним бажанням у
зв'язку з невиконанням власником
законодавства про працю.

За змістом п. 2.4. Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.93 № 58,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 17 серпня 1993 р. за № 110, усі
записи в трудовій книжці про прийняття
на роботу, переведення на іншу постійну
роботу або звільнення, а також про
нагороди та заохочення вносяться
власником або уповноваженим ним
органом на підставі наказу
(розпорядження) і повинні точно
відповідати тексту наказу
(розпорядження).

Оскільки наказ про звільнення
ОСОБА_1 з 16.04.2013 р. за п.3 ст.38 КЗпП
України приватним підприємством фірма
„Олфарм" не видавався, вимог про зміну
дати і формулювання причин звільнення
позивач не заявляла, підстав для
задоволення вказаного позову у суду
першої інстанції не було.

До того ж, зобов'язуючи
відповідача внести запис в трудову
книжку ОСОБА_1 про звільнення її з
роботи 30 листопада 2012 року за ч.3 ст.38
КЗпП України, місцевий суд не звернув
увагу на те, що заява про звільнення за
п.3 ст.38 КЗпП України подана нею 16.04.2013
року, тобто більше як через чотири
місяці після звільнення.

За таких обставин, коли рішення в
частині зазначених вимог ухвалено з
порушенням норм матеріального права,
відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

За положеннями ч.1 ст.47, ч.4 ст.235 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

З табелю обліку робочого часу за
листопад 2012 року видно, що в день
звільнення (30 листопада 2012 року)
позивач працювала. Проте, трудова
книжка була направлена їй по пошті і
отримана позивачкою 20.06.2012 р.(а.с.6).

Доводи представника відповідача про
те, що ОСОБА_1 відмовилась від отримання
трудової книжки, колегія суддів до
уваги не бере, оскільки акт про відмову
від отримання трудової книжки від
03.12.2012 р. не свідчить про виконання
відповідачем вимог ч.1 ст.47 КЗпП України
щодо видачі працівнику трудової
книжки.

Разом з тим, з матеріалів справи видно,
що рішенням Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 25 вересня 2014 року в справі №276/641/14-ц
з ПП фірма „Олфарм" на користь ОСОБА_1
стягнуто середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 01.12.2012 р. по день ухвалення
рішення, тобто по 25.09.2014 р. у розмірі 23 255
грн 56 коп.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 11 листопада
2014 року вказане рішення змінено,
зменшено розмір середнього заробітку,
стягнутого з ПП фірма „Олфарм" на
користь ОСОБА_1 з 23 255 грн 56 коп. до 23 203
грн 94 коп.

Виходячи з системного аналізу діючого
законодавства, стягнення середнього
заробітку за один і той же період з
різних підстав не передбачено. З огляду
на те, що за період з 01.12.2012 р. по 25.09.2014 р.
з відповідача на користь позивача уже
стягнуто середній заробіток за
затримку розрахунку при звільнені, а
тому суд обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову про стягнення
середнього заробітку за час затримки
видачі трудової книжки.

Рішення в цій частині відповідає
вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, місцевий суд виходив з того, що
факт заподіяння шкоди ОСОБА_1, у зв'язку
з недостачею товарно-матеріальних
цінностей, ПП фірма „Олфарм" не
доведено.

Такий висновок суду є правильним,
враховуючи вищенаведене.

Статтею 237-1 КЗпП визначено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Свої вимоги про відшкодування
моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовувала
тим, що її незаконно звільнили з роботи
та протягом шести місяців не
виплачували заробітну плату, що
призвело до моральних страждань.

Зважаючи на те, що факт незаконного
звільнення знайшов своє підтвердження
в судовому засіданні, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про заподіяння позивачу моральної
шкоди. Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначено судом з
урахуванням характеру правопорушення,
глибини душевних страждань позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що визначений судом розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди є замалим, колегія суддів до
уваги не бере, оскільки порушень щодо
виплати заробітної плати за грудень 2012
р. - квітень 2013 р., якими
обґрунтовувались вимоги, судом не
встановлено.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ПП фірма „Олфарм"
задовольнити частково.

Рішення Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 24 вересня 2014 року в частині вимог
про зобов'язання внести запис в трудову
книжку та стягнення середньої
заробітної плати за час затримки
видачі трудової книжки скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ПП фірма „Олфарм" про
зобов'язання внести запис в трудову
книжку відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: