Справа № 713/2243/14-ц
Провадження №2/713/853/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014
м. Вижниця

Вижницький районний суд
Чернівецької області в складі:

головуючого судді
Кибич І.А.

з участю секретаря
Козубовська-Кузик О.Д.

за участю представника
позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вижниця цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третьою
особою без самостійних вимог є
Міліївська сільська рада, Вижницького
району Чернівецької області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
примусове зняття з реєстрації місця
проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та примусове зняття з
реєстрації місяця проживання, до
відповідача ОСОБА_3, де третьою особою
без самостійних вимог є Міліївська
сільська рада, Вижницького району
Чернівецької області.

В позові посилається на те, що є
власником житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1 який вона
отримала у власність згідно свідоцтва
про право на спадщину за заповітом. В
будинку також зареєстрований її
колишній чоловік ОСОБА_3, з яким
розірвали шлюб 09.09.1999 року. Після
розірвання шлюбу, разом проживали до
травня 2011 року. З 18.05.2011 року по 22.10.2013
року ОСОБА_3 знаходився у місцях
позбавлення волі. ОСОБА_3 з жовтня 2011
року не з'являється по місцю реєстрації
в АДРЕСА_1 на даний час проживає з іншою
жінкою.

Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_3
з метою добровільного зняття з
реєстрації місця проживання, однак
останній належним чином не відреагував
на її звернення. Вважає, що вона як
власник житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1 має право
вільно користуватися, розпоряджатися
і володіти власним майном.

Просить визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням, а саме, житловим будинком,
що розташований в АДРЕСА_1 та зняти його
з реєстраційного обліку (виписки) від
вказаного домоволодіння.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 підтримала позовні
вимоги в повному об'ємі, посилалась на
обставини викладені в позові, просила
їх задовольнити, зазначила, що житловий
будинок, розташований в АДРЕСА_1
залишився ОСОБА_2 після смерті матері -
ОСОБА_4 За весь період спільного
проживання, ОСОБА_3, останній не
допомагав утримувати будинок, нічого
не будував, витрат на утримання будинку
не здійснював.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
позовні вимоги не визнав, надав
заперечення, де зазначив, що він разом з
ОСОБА_2 за час спільного проживання
побудували до житлового будинку гараж,
підвал, огорожу. Дане майно, являється
спільною власністю подружжя, внаслідок
чого у ОСОБА_2 виникла необхідність
зняти його з місця реєстрації, для того
щоб він не претендував на поділ майна.
Акт обстеження Міліївської сільської
ради від 04.11.2014 року не відображає даних
про те, що житловий будинок,
розташований в АДРЕСА_1 належить на
праві приватної власності саме ОСОБА_2
Зняття з реєстрації місця проживання
не відноситься до компетенції суду.
Оскільки, він проживає по місцю
реєстрації просить відмовити в
задоволенні позову. Крім того, в
судовому засіданні зазначив, що з місць
позбавлення волі звільнився 30.10.2011
року, його батьки проживають в
Івано-Франківській області, він працює
не офіційно, а тому кожний день не ночує
по місцю реєстрації в АДРЕСА_1. Після
розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 1999 році,
позов про поділ майна до суду не
подавав.

До початку розгляду справи від третьої
особи Міліївської сільської ради
надійшла заява, в якій вони позовні
вимоги визнають в повному об'ємі та
просять справу розглядати без участі
представника сільської ради.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення справи по суті, прийшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2
є власником житлового будинку, який
розташований в АДРЕСА_1 що
підтверджується копією свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, НАЕ 844844,
виданого 21.11.2014 року державним
нотаріусом Вижницької нотаріальної
контори Олійник Ю.М., зареєстровано за
№1-1420 та копією витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності, ЕЕК
936837, індексний номер витягу 29830997,
виданого 21.11.2014 року.

З копії технічного паспорту на будинок,
вбачається, що житловий будинок
розташований в АДРЕСА_1 оформлений на
ім'я ОСОБА_2

Судом також встановлено, що позивачка
ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який 08.09.1999 року - розірвано, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу, Серія НОМЕР_2,
виданого відділом реєстрації актів
громадянського стану Вижницького
районного управління юстиції, актовий
запис №111.

Згідно акту обстеження
матеріально-побутових умов сім'ї №2319
від 04.11.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 та
діти ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстровані та
проживають разом в АДРЕСА_1. Колишній
чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зареєстрований
до житлового будинку, проживає за
межами села із своєю сім'єю. ОСОБА_2
розлучена із ОСОБА_3 з 08.09.1999 року. З
18.05.2011 року по 22.10.2013 року ОСОБА_3
знаходився у місцях позбавлення волі,
періодично відвідує дітей, але спільне
домашнє господарство не ведуть.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції
України передбачено, що ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

У відповідності до ст. 72 Житлового
кодексу Української PCP, визнання особи
такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Виходячи із змісту роз`яснень,
викладених у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985
року № 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" з
наступними змінами, при вирішення
спору про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, судам необхідно
з`ясовувати причини відсутності особи
у жилому приміщенні понад встановлені
строки. В разі їх поважності
(перебування у відрядженні, у осіб, які
потребують догляду, внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім`ї тощо) суд може продовжити
пропущений строк.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші
не заборонені законом угоди.

Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою
власника будинку (квартири) член його
сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 ЖК Української
РСР. Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 ЖК Української РСР.

Відповідно до положень Житлового
кодексу до членів сім'ї власника
житлового приміщення віднесено
дружину (чоловіка) власника житла (якщо
стосовно цього житла в подружжя не
виникло право спільної власності),
їхніх дітей та батьків, а також інших
осіб, якщо вони постійно проживають
спільно з власником житла та ведуть з
ним спільне господарство (частина
друга статті 64 і частина перша статті 156
Житлового кодексу УРСР).

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР
від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
та розпоряджатися належним йому
майном, на власний розсуд учиняти щодо
свого майна будь-які угоди, відповідно
до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Враховуючи ці вимоги закону, суд
вважає, що позивачем доведено, що
відповідач ОСОБА_3 без поважних причин,
з 30.10.2013 року по даний час, понад один
рік не проживає у в житловому будинку
за адресою АДРЕСА_1 а тому суд
приходить до висновку, що ОСОБА_3
необхідно визнати таким, що втратив
право на користування цим житлом, в той
час відповідач ОСОБА_3 не надав до суду
належні та допустимі докази, які б
засвідчили, що останній проживає по
місцю реєстрації, клопотань про допит
свідків, які могли б підтвердили дані
обставини не заявляв.

На підставі викладеного позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що
втратив право на користування цим
житлом підлягають до задоволення.

Вимоги позивача ОСОБА_2 щодо зняття з
реєстрації відповідача ОСОБА_3, місця
проживання за адресою АДРЕСА_1 суд
вважає такими що не підлягають
задоволенню, у зв'язку з тим, що
відповідно до ст.11 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання та місця
перебування осіб, здійснюється
органом реєстрації. Центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у
сфері реєстрації фізичних осіб,
затверджує відповідно до закону
порядок реєстрації місця проживання та
місця перебування осіб в Україні,
зразки документів, необхідних для
реєстрації і зняття з реєстрації
місця проживання та місця
перебування.

При цьому, суд виходить з приписів ч.1
ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі: заяви особи
або її законного представника;
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
про виселення, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою... Зняття з реєстрації
здійснюється в день звернення особи. За
заявою особи зняття з реєстрації може
бути здійснено одночасно з реєстрацією
нового місця проживання.

За таких обставин у суду немає підстав
для задоволення позовних вимог,
оскільки визнання ОСОБА_3 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням, а саме, житловим будинком,
що розташований в АДРЕСА_1 є підставою
для зняття з реєстрації місця
проживання.

Посилання відповідача ОСОБА_3 про те, що
позивачка ОСОБА_2 подала позов визнання
його таким, що втратив право
користування житловим приміщенням та
примусове зняття з реєстрації місяця
проживання в зв'язку з тим, щоб він не
мав можливості претендувати на поділ
майна, суд вважає безпідставним
оскільки, відповідно до ст.256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутись до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Частина 2 ст.72
Сімейного Кодексу України передбачає,
що до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки, з пояснень
наданих відповідачем ОСОБА_3 в судовому
засіданні вбачається, що останній
після розірвання шлюбу не звертався до
суду з вимогою про поділ майна, а тому
дане твердження відповідача ОСОБА_3 суд
не бере до уваги.

Крім того з відповідача ОСОБА_3
необхідно стягнути на користь
позивачки ОСОБА_2 судовий збір в сумі
243,60 грн.

Керуючись ст.ст.321, 383, 391, 405 ч.2 ЦК
України, ст.ст. 64, 70, 150, 156 ЖК України,
ст.ст.7, 11 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст.ст. 10, 60, 88,
212-215, 218 ЦПК України, Суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням, а саме, житловим будинком
з належними до нього господарськими
будівлями та спорудами, що
розташований в АДРЕСА_1

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (ІПН
НОМЕР_1), жительки АДРЕСА_1 судовий збір
в сумі 243 (Двісті сорок три) гривні 60
(Шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. Апеляційна скарга
на рішення суду може бути подана
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а в разі проголошення
вступної та резолютивної частини
рішення - з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до Апеляційного суду Чернівецької
області через Вижницький районний суд
Чернівецької області.

Суддя:
І. А. Кибич