Справа № 739/1684/14-ц
Провадження № 2/739/388/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р.

м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

представника третьої особи - Коршуна
М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Новгород-Сіверська
міська рада Чернігівської області про
визнання дії щодо самочинного
встановлення паркану неправомірними
та зобов'язання знести самочинно
встановлений паркан,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2
(далі-відповідачка), третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача -
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
неправомірними дій щодо самочинного
встановлення за адресою: АДРЕСА_1
паркану, та зобов'язання знести його.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що
відповідачка 10 серпня 2013 року, не маючи
правовстановлюючих документів, без
погодження з позивачем, самочинно
огородила парканом частину земельної
ділянки біля багатоквартирного
будинку, розташованого за вказаною
вище адресою, в результаті чого він не
має змоги підійти до посаджених ним
дерев, розташованих на огородженій
земельній ділянці. Він звертався до
відповідачки з пропозицією
добровільно знести вказаний паркан,
але остання цього не зробила.

У судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримав та просив їх
задовольнити з підстав, вказаних у
позовній заяві, пояснивши, що він
проживає в одній з квартир будинку по
АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському. У 2000
році йому в користування рішенням
виконавчого комітету міської ради було
надано земельну ділянку косогору поряд
з будинком, яку він використовував для
садівництва. У подальшому дане рішення
міською радою було скасовано.
Відповідачкою було розроблено схему
розподілу прибудинкової земельної
ділянки між співвласниками будинку,
однак він даний розподіл не погодив,
жоден зі співвласників будинку
документів на частину прибудинкової
земельної ділянки не отримував.
Незважаючи на це, в порушення вимог
земельного законодавства,
відповідачка огородила частину
прибудинкової території парканом. Як
наслідок, він позбавлений можливості
доступу до цієї частини прибудинкової
території, на якій знаходиться
посаджені ним дерева, також йому
створені перешкоди в доступі до
косогору, яким він раніше користувався.

Відповідачка в судовому засіданні
висловилася проти задоволення позову,
пояснивши, що співвласники будинку по
АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському
погодили розподіл прибудинкової
території, за виключенням позивача, у
подальшому схема розподілу була
затверджена рішенням
Новгород-Сіверської міської ради,
інших документів на виділену їй
частину прибудинкової території вона
не має. Належну їй згідно розподілу
земельну ділянку вона обгородила
парканом, при цьому фруктові дерева
позивача не огороджувала, позивач має
доступ до огородженої земельної
ділянки через наявну хвіртку, яка не
замикається. Паркан був потрібний для
того, щоб сторонні особи не викрадали
належних її родині речей, розташованих
на огородженій земельній ділянці.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача
висловився проти задоволення позову,
пояснивши, що згідно земельного
законодавства у особи, яка придбала
будинок виникає право користування
відповідною прибудинковою земельною
ділянкою. Рішенням міської ради було
затверджено схему розподілу
прибудинкової території між власника
будинку, розташованого по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському, яке
оскаржувалося позивачем, однак
рішеннями судів відповідна позовна
заява залишена без задоволення.
Відповідачкою було огороджену ту
частину прибудинкової території, яка
виділена їй згідно розподілу. Також
здійснювалося комісійне обстеження
даної земельної ділянки, в ході якого
встановлено, що відповідачкою жодних
порушень будівництвом паркану не
допущено і відповідно до статті 120
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України) вона має право користуватися
огородженою частиною прибудинкової
території.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_5 дав показання про
те, що він тривалий час знайомий з
позивачем, який проживає в будинку по
АДРЕСА_1. Приблизно 10-12 років тому він
звернувся до позивача з приводу
саджанців смородини та полуниці. Коли
прийшов до позивача, то останній
займався посадкою фруктових дерев, він
допоміг йому в цьому. Нещодавно він
знову прийшов до позивача
поспілкуватися і останній звернув його
увагу на те, що частина прибудинкової
території, на якій знаходяться
посаджені ними фруктові дерева, на
даний час огороджена парканами,
зокрема частково металевим парканом, а
частково сітчастим парканом.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідачки, представника третьої
особи, допитавши свідка та дослідивши
матеріали справи і наявні в них докази,
суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, позивачу на праві
власності належить квартира АДРЕСА_1
(а.с. 57). Також у квартирі №3 вказаного
будинку проживає відповідачка, якій ця
квартира належить на праві власності
(а.с. 41). Квартири №1 та №4 належать
відповідно на праві власності ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 (а.с.57).

Для обслуговування вказаного будинку в
якості прибудинкової території з 1950
року використовується земельна
ділянка, відведена під будинок,
нежитлові будівлі та город (а.с. 37). На
час розгляду справи ця земельна
ділянка не приватизована і перебуває у
комунальній власності (а.с. 19).

Як встановлено в ході обстеження
прибудинкової території будинку,
розташованого по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському, що проводилося
27 листопада 2014 року, зазначений будинок
є крайнім, за ним розташований крутий
схил та пішохідна доріжка на АДРЕСА_2.
Прибудинкова територія (земельна
ділянка) ОСОБА_2 огороджена металевою
сіткою «Рябиця» висотою 1,3 м. та
металевими листами (профілем) висотою
1,5 м. На цій земельній ділянці ростуть
плодово-ягідні кущі та дерева. Вздовж
сітки «Рябиця» на відстані 1 м. від неї
ростуть три плодові дерева на доступ до
яких претендує ОСОБА_1 ОСОБА_2
заперечує, що ці дерева посадив ОСОБА_1,
при цьому щодо встановленого нею
паркану повідомила, що огорожу зробила
у відповідності з рішенням сесії
Новгород-Сіверської міської ради від 29
листопада 2011 року та у відповідності з
план-схемою, затвердженою цією сесією.
Земельну ділянку утримує у
відповідності з Правилами благоустрою
міста. Огорожа слугує для того, щоб не
заходила свійська птиця, худоба та
собаки. ОСОБА_1 повідомив, що три
фруктові дерева, які загороджені
сітчастим парканом посадив саме він і
хоче мати до них доступ. Крім того
заявив про необхідність розгородження
земельної ділянки для того, щоб
громадяни, які йдуть до річки, мали
доступ до прибудинкової території та
могли поласувати ягодами і фруктами. За
результатами обстеження комісія
дійшла висновку, що прибудинкова
територія по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському огороджена
ОСОБА_2 сітчастим парканом «Рябиця»
довжиною 10 м. та висотою 1,3 м., і
профільними металевими листами
довжиною 31,1 м. та висотою 1,5 м. Під час
будівництва огорожі Правил
благоустрою та державних будівельних
норм не порушено. На будівництво
огорожі виконавчий комітет
Новгород-Сіверської міської ради
дозволу не надавав через відсутність
на це підстав. Зазначена огорожа
перешкод співвласникам будинку по
АДРЕСА_1 м. Новгорода-Сіверського не
створює (а.с.23-24). З додатків до акту
обстеження, а саме схеми та фотографій,
вбачається, що збудований
відповідачкою паркан з металевих
профілів відгороджує прибудинкову
територію будинку АДРЕСА_1 від
проїжджої частини АДРЕСА_1 і пішохідної
доріжки до АДРЕСА_2, а паркан з сітки
«Рябиця» відділяє частинку зазначеної
прибудинкової території від тієї
частини даної території, що
використовується позивачем та іншими
співвласниками будинку (а.с. 25-29).

Рішенням виконавчого комітету
Новгород-Сіверської міської ради
Чернігівської області від 28 вересня 2000
року №150, було погоджено акт земельної
комісії про встановлення та погодження
земельних меж домоволодіння АДРЕСА_1 та
надано в тимчасове користування
позивачу земельну ділянку площею 550 м.2
(а.с. 33). Дане рішення було прийнято
виконавчим комітетом в межах
повноважень, наданих йому рішенням
Новгород-Сіверської міської ради
Чернігівської області від 26 березня 1999
року щодо вирішення земельних питань з
приводу передачі, надання та вилучення
земельних ділянок з послідуючим
затвердженням їх на сесіях ради (а.с. 35).

На виконання рішення сесії
Новгород-Сіверської міської ради від 29
січня 2011 року ПП «Елітзем» було
розроблено план-схему розподілу
земельної ділянки між власниками
житлового будинку, будівель та споруд
по АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському
загальною площею 0,1589 га, якою
передбачено виділення позивачу
частини цієї земельної ділянки площею
367 м.2 та відповідачці частини даної
земельної ділянки площею 366 м.2. (а.с. 31-32).
Позивач від погодження даної
план-схеми розподілу відмовився.

Рішенням Новгород-Сіверської міської
ради від 29 листопада 2011 року скасовано
рішенням виконавчого комітету
Новгород-Сіверської міської ради
Чернігівської області №150 від 28
вересня 2000 року як таке, що не
відповідає вимогам ЗК України та
Закону України «Про місцеве
самоврядування», затверджено схему
знімання та прив'язки земельної
ділянки прибудинкової території по
АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському і
вказану вище схему розподілу
зазначеної земельної ділянки
прибудинкової території та
рекомендовано мешканцям будинку
виготовити проекти землеустрою щодо
відведення зазначених земельних
ділянок в оренду згідно з розподілом
(а.с. 30).

Як рішення Новгород-Сіверської
міської ради Чернігівської області від
29 листопада 2011 року, так і затверджені
даним рішенням схема знімання і
прив'язки земельної ділянки та схема
розподілу земельної ділянки
прибудинкової території оскаржувалися
позивачем в судовому порядку, однак у
задоволенні поданих ним позовів було
відмовлено (а.с. 42-50).

Відповідно до частин першої та другої
статті 42 ЗК України земельні ділянки,
на яких розташовані багатоквартирні
жилі будинки, а також належні до них
будівлі, споруди та прибудинкові
території державної або комунальної
власності, надаються в постійне
користування підприємствам, установам
і організаціям, які здійснюють
управління цими будинками. У разі
приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників.

Згідно частини третьої статті 42 ЗК
України порядок використання
земельних ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками.

Статтею 158 ЗК України передбачено
можливість вирішення земельних спорів
у судовому порядку.

Як встановлено, всі квартири в
багатоквартирному житловому будинку
по АДРЕСА_1 приватизовані, зокрема
позивачем та відповідачкою.

Водночас, статтею 125 ЗК України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

З аналізу вказаних законодавчих
положень вбачається, що співвласники
багатоквартирного житлового будинку
мають право на передачу їм у власність
або в користування відповідної
земельної ділянки, на якій розташовано
їхній багатоквартирний житловий
будинок. При цьому право власності чи
право користування даною земельною
ділянкою виникне у них лише з моменту
державної реєстрації цих прав.

Виходячи зі змісту статті 42 ЗК України,
в системному взаємозв'язку зі статтею 88
ЗК України земельна ділянка, на якій
розташований багатоквартирний
житловий будинок, може бути передана
об'єднанню власників
багатоквартирного житлового будинку у
спільну часткову власність, як єдиний
об'єкт права власності, при цьому поділ
такої земельної ділянки чи виділ з неї
окремої частини законодавством не
передбачений. Порядок володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою, що перебуває у
спільній часткові власності, визначено
положеннями статті 88 ЗК України і у
разі виникнення між співвласниками
спору, такий спір згідно статті 158 ЗК
України підлягає вирішенню в судовому
порядку.

На час розгляду справи земельна
ділянка, яка є прибудинковою
територією багатоквартирного
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському і на
якій відповідачкою збудовано спірний
паркан, не перебуває у власності чи
користуванні співвласників цього
будинку, в тому числі й у позивача чи
відповідачки та належить до земель
комунальної власності.

Аналогічні висновки містяться у
відповідях Державної інспекції
сільського господарства в
Чернігівській області від 13 грудня 2013
року №М-33-6-9/2165 та від 13 лютого 2014 року
№04/02, наданих позивачу за результатами
проведених перевірок щодо дотримання
вимог земельного законодавства при
використанні земельної ділянки по
АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському (а.с.
5-6).

Посилання представника третьої особи
на положення статті 120 ЗК України як на
підставу виникнення у відповідачки
права на відповідну земельну ділянку
суд вважає необґрунтованими з
наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 120
ЗК України у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Згідно частини другої статті 120 ЗК
України якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

З системного аналізу вказаних
законодавчих положень вбачається, що
до особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю чи споруду,
розташовані на певній земельній
ділянці, переходить право власності чи
право користування такою земельною
ділянкою лише у випадку, коли
відповідне право власності чи право
користування мав попередній власник
цього житлового будинку, будівлі чи
споруди.

Оскільки земельна ділянка на якій
розташовано багатоквартирний житловий
будинок, квартира в якому належить
відповідачці, не передавалася у
власність чи користування попереднім
власникам цієї квартири і постійно
перебувала у комунальній власності
територіальної громади м.
Новгорода-Сіверського, у відповідачки
з набуттям права власності на
відповідну квартиру не виникло право
на частину земельної ділянки
прибудинкової території будинку,
власником квартири в якому вона є.

Висновки, які містяться в акті
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства від 04 жовтня 2013 року про
набуття відповідачкою права
користування земельною ділянкою,
розташованою по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському, площею 0,0366 га
суд до уваги не бере, оскільки ці
висновки протирічить вимогам
земельного законодавства України,
зокрема положенням статті 120 ЗК
України.

Згідно з пунктом 2 наказу Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
«Про затвердження Методичних
рекомендацій щодо визначення
прибудинкових територій
багатоквартирних будинків України»
№389 від 29 грудня 2011 року, прибудинкова
територія - територія навколо
багатоквартирного будинку, що
визначена на підставі відповідної
містобудівної та землевпорядної
документації в межах відповідної
земельної ділянки, на якій розташовані
багатоквартирний будинок і належні до
нього будівлі і споруди, та яка
необхідна для обслуговування
багатоквартирного будинку і
забезпечення задоволення житлових,
соціальних і побутових потреб
власників (співвласників) та наймачів
(орендарів) квартир, а також нежитлових
приміщень, розташованих у
багатоквартирному будинку.

Отже, кожен зі співвласників
багатоквартирного будинку має право
користуватися прибудинковою
територією для обслуговування будинку,
забезпечення задоволення своїх
житлових, соціальних і побутових
потреб.

Судом встановлено, що співвласники
багатоквартирного житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському, до яких
належить позивач та відповідачка, не
укладали договорів щодо порядку
користування прибудинковою територією
їхнього будинку та фактично не досягли
щодо цього згоди.

З викладене вище вбачається
відсутність у відповідачки підстав
вважати, що лише вона має право
користуватися тією частиною
прибудинкової території, яка була
огороджена нею парканами з сітки
«Рябиці» та з металевих профілів і
вказує на незаконність зведення цих
парканів, які в розумінні частини
першої статті 181 ЦК України, належать до
нерухомих речей, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Відповідно до статті 13 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.

Згідно вимог статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376
ЦК України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з частиною четвертою статті 376
ЦК України якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб, майно
підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Частиною сьомою статті 376 ЦК України
передбачено, що у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил суд за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Відповідно до частини другої статті 386
ЦК України власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою
може звернутись до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такого порушення.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

З системного аналізу вказаних
законодавчих положень вбачається, що
знесення самочинного будівництва за
позовом особи, яка вважає, що її права
порушено, допускається у разі
обґрунтування позивачем у чому саме
полягає порушення його прав, за умови,
що порушення, допущені під час
будівництва є істотними і їх усунення
неможливе шляхом проведення
відповідної перебудови, чи відмови
особи, що здійснила будівництво від
здійснення такої перебудови.

Як вбачається з акту обстеження
прибудинкової території від 27
листопада 2014 року і додатків до нього,
паркан, збудований з металевої сітки
«Рябиця», довжиною 10 м. та висотою 1,3 м.,
фактично відгороджує частину
прибудинкової території будинку,
розташованого по АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському від іншої
частини цієї прибудинкової території,
тим самим створюючи перешкоди іншим
співвласника зазначеного будинку,
зокрема й позивачу, в доступі до
огородженої частини території і
відповідно порушує право останнього
вільно користуватися прибудинковою
територією, зокрема й фруктовими
деревами, які на ній ростуть, що суд
оцінює як істотне порушення прав
позивача. Наявність хвіртки в паркані з
металевих профілів з боку АДРЕСА_1,
через яку можливий доступ до
огородженої відповідачкою території,
не може розцінюватися як наявність
вільного доступу до всієї
прибудинкової території, оскільки
права позивача порушені саме
відгородженням частини прибудинкової
території парканом з сітки «Рябиця», що
унеможливлює як вільне, безперешкодне
переміщення всією прибудинковою
територією так і користування нею.

З цих підстав суд вважає
необґрунтованими та не бере до уваги
висновки, які містяться в акті про те,
що даний паркан не створює перешкод
співвласникам будинку. При цьому, як
вбачається, зазначене порушення не
може бути усунуте шляхом проведення
перебудови вказаного паркану.

За таких обставин позовні вимоги
позивача в частині зобов?язання
відповідачки знести за власний рахунок
самочинно встановлений сітчастий
паркан є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Стосовно встановленого відповідачкою
паркану з профільних металевих листів
довжиною 31,1 м. та висотою 1,5 м. суд
враховує, що даний паркан лише
відгороджує частину прибудинкової
території будинку, розташованого по
АДРЕСА_1 в м. Новгороді-Сіверському від
проїжджої частини АДРЕСА_1 і пішохідної
доріжки до АДРЕСА_2 та жодних перешкод
співвласникам зазначеного будинку,
зокрема й позивачу, в користуванні
прибудинковою територією не створює.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у пункті 25 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30 березня 2012 року
відхилення від проекту забудови
об'єкта нерухомості або від вимог
будівельних норм і правил, які не є
істотними, не порушують прав інших осіб
та інтересів суспільства, не
суперечать санітарно-технічним
вимогам і правилам експлуатації, не
впливають на міцність і безпечність
цього об'єкта (зокрема, відхилення у
житловому будинку від внутрішнього
планування зі збереженням чи незначним
відхиленням від установленого
проектом розміру житлової площі,
незначна зміна його зовнішніх
габаритів, місця розташування тощо), не
можуть бути підставою для задоволення
вимог про перебудову чи про знесення
об'єкта нерухомості.

Оскільки встановлення паркану з
профільних металевих листів не
призвело до порушення прав позивача,
суд приходить до висновку про
необхідність відмови в задоволенні
позову в частині зобов'язання
відповідачки за власний рахунок знести
вказаний паркан.

Стосовно позовних вимог про визнання
дій відповідачки щодо самочинного
встановлення паркану неправомірними
суд зазначає, що такий спосіб захисту
цивільних прав та інтересів у випадку
здійснення самочинного будівництва як
статтею 16 ЦК України, так і будь-яким
іншим законом не передбачений, тому в
задоволенні даної позовної вимоги
необхідно відмовити повністю.

Згідно з пунктом 11 частини першої
статті 5 Закону України «Про судовий
збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI від
сплати судового збору звільняються
позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2
категорій постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

В матеріалах справи міститься
копія посвідчення учасника ліквідації
аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році 2
категорії, виданого позивачу (а.с. 4), у
зв'язку з чим його було звільнено від
сплати судового збору за подання
позовної заяви.

Відповідно до частини третьої статті 88
ЦПК України якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Оскільки позовні вимоги про визнання
дій відповідачки неправомірними
задоволенню не підлягають, а позовні
вимоги про зобов'язання відповідачки
знести за власні кошти самочинно
збудований парка підлягають
задоволенню частково, з відповідачки в
дохід держави підлягає стягненню
судовий збір пропорційно до
задоволеної частини позовних вимог у
розмірі 60 грн. 90 коп..

На підставі викладеного, керуючись
статтями 13,15, 16, 181, 376, 386 Цивільного
кодексу України, статтями 42, 88, 120, 125, 158
Земельного кодексу України, статтями 2,
10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору -
Новгород-Сіверська міська рада
Чернігівської області, про визнання
дії щодо самочинного встановлення
паркану неправомірними та
зобов'язання знести самочинно
встановлений паркан - задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, знести
за власний рахунок самочинно
збудований сітчастий паркан довжиною 10
(десять) метрів та висотою 1,3 (одна ціла
три десяті) метра, розташований за
адресою: Чернігівська область, м.
Новгород-Сіверський, АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір пропорційно до
задоволеної частини позовних вимог у
розмірі 60 (шістдесят) гривень 90 копійок.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області через Новгород-Сіверський
районний суд Чернігівської області
шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
В.В. Чепурко

Повне рішення складено 15 грудня 2014
року.