Справа № 463/2007/13
Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/6377/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гриновець Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого судді:
Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представника
відповідача - ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові в залі суду
цивільну справу за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВК-Фудз» в особі
ліквідатора (арбітражного керуючого)
Кмити Романа Ігоровича на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 23 грудня 2013 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВК-Фудз» в особі
ліквідатора Кмити Романа Ігоровича до
ОСОБА_4, третьої особи Публічного
акціонерного товариства «Укргазбанк»
про розірвання договору
купівлі-продажу, витребування майна із
чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 23 грудня 2013 року у
задоволенні позову ліквідатора ТзОВ
«ВК-Фудз» Кмити Р.І. до ОСОБА_4, третьої
особи ПАТ «Укргазбанк» про розірвання
договору купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року, укладеного між ТзОВ
«ВК-Фудз» та ОСОБА_4, витребування із
незаконного володіння ОСОБА_4 на
користь ТзОВ «ВК-Фудз»
адміністративного приміщення,
загальною площею 153,6 кв.м., позначене в
плані цифрами « 8» по « 22», що
розташоване на другому поверсі будинку
АДРЕСА_1, яке було передане відповідачу
на підставі договору купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року - відмовлено за
безпідставністю вимог. Стягнуто з ТзОВ
«ВК-Фудз» на користь держави судовий
збір в розмірі 2065,77 грн..

Рішення суду оскаржив позивач ТзОВ
«ВК-Фудз» в особі ліквідатора
(арбітражного керуючого) Кмити Р.І..

В обґрунтування поданої апеляційної
скарги вказує, що, на його думку,
рішення є необґрунтованим та
незаконним, прийнятим з порушеннями
норм як матеріального, так і
процесуального права. Так, відповідно
до укладеного між сторонами договору
купівлі-продажу від 16.11.2011 року у
власність відповідача перейшло спірне
адміністративне приміщення, а він в
свою чергу зобов'язався сплатити його
вартість протягом 180 днів, однак цього
не зробив та жодних коштів на виконання
договору не передав. Суд першої
інстанції, в порушення вимог закону
взяв до уваги неналежні та недопустимі
докази та дійшов помилкового висновку
про те, що відповідач виконав умови
договору. Так, суд взяв до уваги копії
прибуткових ордерів, подані
відповідачем, не пересвідчившись чи
такі відповідають оригіналам. Крім
цього, суд взяв до уваги копію довідки
ТзОВ від 26.01.2013 року, що ніби то
підтверджує факт проведення
розрахунку за договором, хоч така не є
первинним документом на підтвердження
проведення розрахунку. Крім цього,
судом не враховано того факту, що
печатка товариства є пошкодженою, а
відбитки печатки на касових ордерах є
цілісною. Окрім наведеного судом не
враховано, що відповідачем подано
електронну касову книгу, роздруковану
на комп'ютері, що не може бути належним
доказом отриманням оплати по договору,
оскільки не прошита та не знаходилась
на обліку у податковому органі. Також з
врахуванням наведеного не взято до
уваги, що відповідач є засновник
позивача ТзОВ з часткою володіння 92,9 %
статутного капіталу. Що ж до показів
свідка ОСОБА_6, що на день укладення
договору виконувала обов'язки як
директора так і бухгалтера ТзОВ на які
послався суд як на підтвердження
проведення оплати по договору, то такі
є недостовірними.

Зважаючи на вказане, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким їх позов
задовольнити у повному обсязі.

В судові засідання 16.10.2014 року, 06.11.2014
року та 11.12.2014 року позивач та/чи його
представник не з'явилися, причин неявки
не повідомили, тому колегія суддів
вважає за можливе, на підставі ст.305 ЦПК
України, проводити розгляд справи у їх
відсутності, враховуючи, що позивач
належним чином повідомлявся про час та
місце розгляду справи, клопотань про
відкладення розгляду справи до суду
від нього не надходило.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи
оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ліквідатора ТзОВ «ВК-Фудз»
Кмити Р.І. - відмовлено за
безпідставністю вимог.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 07.04.2014 року зазначене
рішення було скасоване та ухвалено
нове, яким позов ліквідатора ТзОВ
«ВК-Фудз» Кмити Р.І. задоволено. Договір
купівлі-продажу адміністративного
приміщення, укладений 16.11.2011 року між
ТзОВ «ВК-Фудз» та ОСОБА_4 - розірвано та
витребувано від ОСОБА_4 на користь ТзОВ
«ВК-Фудз» зазначене адміністративне
приміщення. При цьому стягнено з ОСОБА_4
2582,20 грн. судового збору (т.1 а.с.254-256).

Ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27.08.2014 року вказане рішення
Апеляційного суду Львівської області
скасовано, а справу направлено на новий
апеляційний розгляд у зв'язку з тим, що
суд апеляційної інстанції під час
розгляду справи та ухвалення рішення
не перевірив, всупереч вимогам
процесуального закону, законності та
обґрунтованості оскаржуваного рішення
та доказів, на підставі яких таке було
ухвалено, а вдався натомість лише до
переоцінки таких доказів (т.2 а.с.21-25).

Крім того, встановлено, що 16.11.2011 року
між ТзОВ «ВК-Фудз» в особі директора
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 була укладено договір
купівлі-продажу адміністративного
приміщення загальною площею 153,6 кв.м.,
позначене в плані цифрами з « 8» по « 22»,
що розташоване на другому поверсі
будинку АДРЕСА_1, що не оспорюється
сторонами (т.1 а.с.6).

Згідно абз.1 п.4 цього договору продаж
вчинено за погодженням сторін за ціною
206577,20 грн., в тому числі ПДВ - 34429,53 грн..
Абзацом 2 п.4 договору купівлі-продажу
передбачено, що розрахунок за
договором здійснюється покупцем
готівкою через касу підприємства або
шляхом перерахування ним зазначеної
суми на поточний рахунок продавця
протягом 180 календарних днів з моменту
підписання цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частинами 1, 2 ст.692 ЦК України
встановлено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Як вбачається із змісту позову ТзОВ
«ВК-Фудз» в особі ліквідатора Кмити Р.І.
(т.1 а.с.2-3), додаткового обґрунтування до
позовної заяви (т.1 а.с.86-87), пояснень до
позовної заяви (т.1 а.с.91) та апеляційної
скарги позивача на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 23.12.2013 року (т.1 а.с.186-189) ТзОВ
«ВК-Фудз» в особі ліквідатора Кмити Р.І.
просить розірвати зазначений вище
договір купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року на підставі ч.2 ст.651 ЦК
України у зв'язку із невиконанням
покупцем свого обов'язку щодо оплати
вартості майна.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. При цьому,
істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На підтвердження заявлених позовних
вимог та викладених у позовній заяві,
доповненнях до неї та апеляційній
скарзі обставин позивач надав суду
першої інстанції копії виписки по
особовому рахунку ТзОВ «ВК-Фудз» у ПАТ
КБ «Приватбанк» за період з 01.11.2011 року
до 29.02.2012 року (т.1 а.с.107-127), з якої, на
його думку вбачається, що відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати майна за
договором купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року не виконано.

Жодних інших доказів на підтвердження
заявлених позовних вимог та обставин,
якими такі обґрунтовуються позивачем,
згідно матеріалів справи, не надано.

Крім того, апелянт вважає ухвалене
рішення суду першої інстанції
незаконним та необґрунтованим
зважаючи на те, що таке ґрунтується на
неналежних, на його думку, доказах:
копіях, а не оригіналах, прибуткових
касових ордерів, на яких відтиск
печатки, на його думку, явно не
відповідає відтиску пошкодженої
печатки ТзОВ «ВК-Фудз»; електронній
касовій книзі, «роздрукованій» з
комп'ютера, а не наданій податковим
органом за місцем реєстрації позивача;
довідці ТзОВ «ВК-Фудз» про те, що
відповідачем здійснено повний
розрахунок, яка на переконання
апелянта не може підтверджувати факт
здійснення розрахунку; недостовірних,
на думку позивача, показаннях свідка
ОСОБА_6, яка була директором ТзОВ
«ВК-Фудз» на момент укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу.
Відтак, зважаючи на вказане, апелянт
вважає, що відповідачем не доведено
належними доказами, що розрахунок за
договором купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року відбувся.

Водночас, жодних доказів, якими б
підтверджувались зазначені вище та
викладені в апеляційній скарзі
обставини апелянт суду не надав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
єдиним доказом, який подав позивач на
підтвердження позовних вимог та
аргументів апеляційної скарги є копії
виписки по особовому рахунку ТзОВ
«ВК-Фудз» у ПАТ КБ «Приватбанк» за
період з 01.11.2011 року до 29.02.2012 року (т.1
а.с.107-127).

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що
ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Докази, згідно ст.58, 59 ЦПК України
повинні бути належними та допустимими.
При цьому, згідно ч.1 ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Допустимими, відповідно до ст.59 ЦПК
України, є докази, які одержані з
дотриманням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Однак, поданий позивачем доказ на
підтвердження своїх позовних вимог та
вимог за апеляційною скаргою частково
спростовується сукупністю інших,
наявних в матеріалах справи доказів.

Зокрема, колегія суддів вважає
необґрунтованими твердження апелянта
про те, що суд першої інстанції
безпідставно взяв до уваги довідку
ТзОВ «ВК-Фудз», підписану директором
ОСОБА_6 про те, що розрахунок ОСОБА_4 за
отримане за договором купівлі-продажу
майно здійснений в повному обсязі та
ТзОВ «ВК-Фудз» жодних майнових
претензій до відповідача не має (т.1
а.с.50) з огляду на те, що хоч така не може
бути прямим доказом проведення
розрахунку, проте містить інформацію
щодо предмета доказування у справі та
додатково може свідчити про наявність
факту розрахунку за придбане ОСОБА_4 у
ТзОВ «ВК-Фудз» нерухоме майно.

Аргументи апелянта про те, що суд
першої інстанції безпідставно взяв до
уваги копії прибуткових касових
ордерів, відтиск печатки на яких
візуально не відповідає відтиску
печатки ТзОВ «ВК-Фудз», яка пошкоджена
і вважав, що такими підтверджується
факт розрахунку відповідача за
отримане майно та те, що роздрукована з
електронної форми касова книга є
неналежним доказом, оскільки відомості
в такій, на його думку є недостовірними,
колегія суддів вважає також
необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п.2.2. Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в України,
затвердженого Постановою правління
Національного банку України від 15.12.2004
року №637 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.01.2005
року за №40/10320 підприємства
(підприємці) здійснюють розрахунки
готівкою між собою і з фізичними
особами (громадянами України,
іноземцями, особами без громадянства,
які не здійснюють підприємницької
діяльності) через касу як за рахунок
готівкової виручки, так і за рахунок
коштів, одержаних із банків. Зазначені
розрахунки проводяться також шляхом
переказу готівки для сплати
відповідних платежів. Підприємства
(підприємці) здійснюють облік операцій
з готівкою у відповідних книгах обліку.

Пунктом 4.4. зазначеного Положення
передбачено, що підприємства за умови
забезпечення належного зберігання
касових документів можуть вести касову
книгу в електронній формі за допомогою
комп'ютерних засобів. Програмне
забезпечення, за допомогою якого
ведеться касова книга, має
забезпечувати візуальне відображення
і роздрукування кожної з двох частин
аркуша касової книги, які за формою і
змістом мають відтворювати форму та
зміст касової книги в паперовій формі.

Як вбачається із матеріалів справи
касова книга, роздрукована з
електронної форми та підписана
головним бухгалтером ОСОБА_6
відповідає усім вимогам до такої,
передбаченим вказаним Положенням.

Згідно п.2.9. цього ж Положення готівкова
виручка (готівка) підприємств
(підприємців), у тому числі готівка,
одержана з банку, використовуються
ними для забезпечення потреб, що
виникають у процесі їх функціонування,
а також для проведення розрахунків з
бюджетами та державними цільовими
фондами за податками і зборами
(обов'язковими платежами).

Проте, як вбачається із матеріалів
справи оригінали таких прибуткових
касових ордерів відсутні, у зв'язку з
тим, як зазначає представник
відповідача, що на день розгляду справи
не збереглись усі первинні
бухгалтерські документи.

Водночас, наявні у матеріалах справи
копії таких прибуткових касових
ордерів у сукупності із роздрукованою
електронною касовою книгою; довідкою
ТзОВ «ВК-Фудз» від 26.01.2012 року про
здійснення повного розрахунку за
спірним договором та показами свідка
ОСОБА_6, які слід оцінювати як додаткові
докази, можна вважати підтвердженням
здійснення ОСОБА_4 такого розрахунку.

Щодо невідповідності, на думку
апелянта, відтиску печатки на копіях
прибуткових касових ордерів відтиску
такої на інших документах, зважаючи на
пошкодження такої, колегія суддів
відхиляє таке твердження, оскільки
встановлення факту відповідності
відтиску печатки на тих чи інших
документах кліше самої печатки та її
відтиску на інших документах потребує
спеціальних знань, а відтак проведення
відповідної експертизи. Водночас,
очевидно розуміючи необхідність
встановлення такої відповідності,
позивач, не скористався своїм правом на
звернення до суду із заявою про
призначення експертизи, а відтак,
всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, не довів
суду підставності такого твердження. В
той же час, суд, згідно ч.1 ст.143 ЦПК
України, не вправі з власної ініціативи
призначати експертизу.

Крім того, як вбачається із отриманих
на вимогу суду апеляційної інстанції
копій податкової декларації з податку
на додану вартість ТзОВ «ВК-Фудз» за 11
місяць 2011 року та розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів у
сукупності із реєстром виданих та
отриманих податкових накладних за 11
місяць 2011 року ТзОВ «ВК-Фудз» сплатило
ПДВ у розмірі 34429,53 грн. із загальної
суми постачання 206577,20 грн. від ОСОБА_4
(рядок №17 розділу 1 видані податкові
накладні), що, на думку колегії суддів,
також підтверджує, що розрахунок за
договором купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року був проведений (Лист
Державної податкової Інспекції у
Пустомитівському районі ГУ Міндоходів
у Львівській області від 01.02.2014 року
№13036/9/1520).

Безпідставним вважає колегія суддів і
твердження апелянта щодо недоведення
факту здійснення розрахунку
відповідачем, оскільки обов'язок
доведення підставності позову, згідно
ч.1 ст.60 ЦПК України, покладається на
позивача, а відповідач в свою чергу
зобов'язаний спростувати докази,
надані позивачем.

На підставі вищевказаного, оцінюючи в
сукупності усі наявні в матеріалах
справи докази, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції зробив правильний висновок
про те, що факт здійснення розрахунку
ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу
адміністративного приміщення від
16.11.2011 року слід вважати доведеним, а
відтак поданий позов безпідставним.

Доводи апеляційної скарги таких
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Отже, на підставі вказаного, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, а
рішення суду першої інстанції, що
оскаржується слід залишити без змін.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВК-Фудз» в
особі ліквідатора (арбітражного
керуючого) Кмити Романа Ігоровича -
відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 23 грудня 2013 року у справі
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВК-Фудз» в особі
ліквідатора Кмити Романа Ігоровича до
ОСОБА_4, третьої особи Публічного
акціонерного товариства «Укргазбанк»
про розірвання договору
купівлі-продажу, витребування майна із
чужого незаконного володіння -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Б.М.Гриновець

Судді:
М.Я.Богонюк

О.М.Ванівський