Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Шептицька
С.С.

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „Приватбанк" на рішення
Володимирецького районного суду від 30
жовтня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку „Приватбанк" до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного
суду від 30 жовтня 2014 року відмовлено
Публічному акціонерному товариству
комерційному банку „Приватбанк" (далі -
ПАТ „Приватбанк" або Банк) в
задоволенні зазначеного позову до
ОСОБА_1.

У поданій на рішення суду апеляційній
скарзі ПАТ „Приватбанк" покликається
на його незаконність та
необґрунтованість через недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи і порушення судом
норм матеріального й процесуального
права.

На обґрунтування скарги зазначалось
про доведеність та обґрунтованість тих
обставин, що відповідач, підписавши
заяву про надання кредиту,
ознайомилась з умовами надання
банківських послуг та тарифами банку,
які були видані їй для ознайомлення у
письмовому вигляді, чим підтвердила, що
ці документи в сукупності складають
договір про надання банківських
послуг. Вказувалося про недодержання
судом положень ст.ст. 5, 10, 11, 60, 213 ЦПК
України щодо законності і
обґрунтованості оскаржуваного
рішення, принципів рівноправності
сторін перед законом і судом,
змагальності сторін та
диспозитивності цивільного
судочинства, а також роз'яснень
постанов Пленуму Верховного Суду
України від 24.10.2008 року № 12 „Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" і від 18.12.2009 року
№ 14 „Про судове рішення у цивільній
справі".

З цих підстав просить скасувати
рішення Володимирецького районного
суду від 30 жовтня 2014 року, ухваливши
нове, яким позов задовольнити.

У поданих запереченнях відповідач,
вважаючи оскаржуване рішення законним
і обґрунтованим, просила апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі і з'явились в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи позивача,
колегія суддів дійшла висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги.

Залишаючи без задоволення вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з недоведеності позову, оскільки
належні і допустимі докази, що
підтверджували б факт надання
кредитних коштів відповідачу,
сторонами не надані, а судом їх не було
здобуто.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 27
листопада 2007 року ОСОБА_1 одержано 5 000
гривень кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 24
проценти річних на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Кредитний договір складається із заяви
позичальника, Умов і правил надання
банківських послуг та Правил
користування платіжною карткою.

Частина 1 ст. 634 ЦК України передбачає,
що договором приєднання є договір,
умови якого встановлені однією із
сторін у формулярах або інших
стандартних формах, який може бути
укладений лише шляхом приєднання
другої сторони до запропонованого
договору в цілому. Друга сторона не
може запропонувати свої умови
договору.

Вважаючи, що відповідач порушила
кредитні зобов'язання, ПАТ "Приватбанк"
у листопаді 2013 року звернувся з позовом
до суду, вимагаючи стягнути із ОСОБА_1
на його користь 39 544, 67 гривень
заборгованості, з яких: 5 000 гривень
складають заборгованість за кредитом,
19 960, 40 гривень - заборгованість за
процентами за користування кредитом, 12
225 гривень - заборгованість за комісією
за користування кредитом та штрафи
відповідно до п. 8.6. Умов і правил
надання банківських послуг, 500 гривень -
штраф (фіксована частина), 1 859, 27 гривні -
штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як з'ясовано апеляційним судом, строк
дії картки, яка видана ОСОБА_1,
становить 2 роки, тобто вона діяла до 27
листопада 2009 року включно. Іншої картки
за спірними відносинами відповідач не
одержувала.

Норми ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267
ЦК України дають визначення позовної
давності як строку, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу, а також передбачають
тривалість загальної позовної
давності у три роки. Перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

У засіданні суду першої інстанції
відповідач двічі заявляла клопотання
про застосування позовної давності до
спірних відносин і відмову в зв'язку з
цим у задоволенні позову.

Підстав для поновлення пропущеного
матеріального строку не вбачається
через відсутність у Банку для цього
поважних причин; тим більше, позивач
клопотання про поновлення позовної
давності не заявляв.

Як у позовній заяві, так і в засіданні
апеляційного суду, Банк визнав ту
обставину, що кредит, який виданий
ОСОБА_1, є картковим, хоча сама платіжна
картка позичальнику фактично не
вручалася. При цьому представник
позивача уточнив, що тривалість дії
картки за таким кредитним договором
становить 1 рік.

Оскільки строк дії картки припинено 27
листопада 2008 року, а право вимоги на
стягнення кредитної заборгованості
виникло в ПАТ "Приватбанк" наступного
дня, тобто 28 листопада 2008 року, тому
позовна давність закінчилася 28
листопада 2011 року (28.11.2008 року + 3 роки). З
відповідним позовом Банк звернувся
лише 20 листопада 2013 року, тобто через
майже два роки після спливу
матеріально-правового строку,
встановленого законом для звернення до
суду (а.с. 1).

Верховний Суду України своєю правовою
позицією, висловленою у постанові від 19
березня 2014 року в справі №6-14цс14 за
заявою про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 серпня 2013 року, визначив, що
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Згідно із ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх судів України.

Тому за таких обставин не можна
погодитися з доводами апеляційної
скарги про те, що договірні відносини
між сторонами тривають, а зобов'язання
відповідача не припинялися.

В зв'язку з цим хибним колегія суддів
вважає висновок суду першої інстанції
про незастосування позовної давності
та обов'язок позивача довести
наявність заборгованості за кредитним
договором, що спростовується вимогами
ст. 614 ЦК України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 цієї статті особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Тобто в спірних відносинах діє принцип
презумпції винуватості боржника, а
тому обов'язок довести протилежне
законом покладається на відповідача.

Правила про позовну давність повинні
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. Тому в разі
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушене, позов не підлягає
задоволенню не з причин пропуску
позовної давності, а по суті заявленої
вимоги.

Інші покликання автора скарги - про
недодержання норм процесуального
права спростовуються тим, що ці
порушення закону, на існуванні яких
наполягав позивач, не призвели до
неправильного вирішення справи, а тому
в будь-якому випадку не можуть бути
підставою для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення (ч. 3 ст. 309 ЦПК
України).

Підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового -
про відмову в позові за спливом
позовної давності відповідно до п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України є незастосування
судом першої інстанції норм
матеріального права, що підлягали
застосуванню.

На підставі ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5
ст. 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307,
309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" задовольнити
частково.

Рішення Володимирецького районного
суду від 30 жовтня 2014 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству
комерційному банку „Приватбанк"
відмовити в задоволенні позову про
стягнення заборгованості за кредитним
договором з ОСОБА_1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: