Справа № 0907/7353/2012
Провадження № 22-ц/779/171/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Проскурніцького П.І.,
Васильковського В.М.,

секретаря Вилки І.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, усунення від права на
спадкування та визнання права
власності на спадкове майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
позовні вимоги тим, що після смерті її
чоловіка - ОСОБА_7 (спадкодавця)
відкрилась спадщина, яка складається
із 1/2 частини квартири, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Спадкоємцями за
законом є вона та діти померлого -
відповідачі по справі ОСОБА_6 і ОСОБА_4.
Спадкодавець ОСОБА_7 через похилий вік
та тяжку хворобу перебував у
безпорадному стані, а відповідачі
ухилялися від обов'язку щодо його
утримання, від надання йому допомоги,
якої той потребував та про яку просив у
них. Таку допомогу надавала вона.
Незважаючи на те, що офіційно шлюб між
ними було розірвано, вони продовжували
проживати однією сім'єю. Посилаючись на
наведене, позивач просила встановити
факт проживання однією сім'єю з
спадкодавцем, на підставі ст.1224 ЦК
України, усунути відповідачів від
права на спадкування та визнати за нею
право власності на спадкове майно.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими.
Зокрема, апелянт зазначає, що
дослідженими в судовому засіданні
доказами повністю доведено факт її
проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 понад
п'ять років до часу відкриття спадщини,
а також той факт, що відповідачі
ухилялися від виконання обов'язку щодо
утримання батька (ч.3 ст.1224 ЦК України),
від надання йому допомоги, оскільки
батько через похилий вік та тяжку
хворобу був у безпорадному стані (ч.5
ст.1224 ЦК України). В зв'язку з цим
апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримали з наведених у ній мотивів та
просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5 заперечили проти задоволення
апеляційної скарги, просили її
відхилити, оскільки рішення суду є
законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факту проживання
однією сім'єю із спадкодавцем ОСОБА_7
понад п'ять років до часу відкриття
спадщини та перебування останнього в
безпорадному стані, а тому не підлягає
до задоволення вимога про визнання
права власності на спадкове майно.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та вбачається із матеріалів
справи, 10 жовтня 1975 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 зареєстровано шлюб (а.с.13).

Рішенням Богородчанського районного
суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7
розірвано у 1991 році (а.с.197), про що
зазначено також у рішенні
Івано-Франківського міського суду від
23.11.2006 року, яким встановлено порядок
користування житловим приміщенням між
колишнім подружжям (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу 28.02.2007 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 було розірвано (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с.5),
внаслідок чого відкрилася спадщина.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 06.08.2009
року за №23515713 ОСОБА_7 належала на праві
власності 1/2 частина квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Спакоємцями за законом після смерті
ОСОБА_7 є його діти - відповідачі по
справі ОСОБА_6 та ОСОБА_4

27.11.2012 року ОСОБА_6 звернувся до Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини (а.с.131), а ОСОБА_4 - із
заявою про відмову від належної їй
частки у спадщині на користь ОСОБА_6
(а.с.131).

Згідно довідки від 13.12.2012 року, виданої
позивачу ОСОБА_2, остання з 18.02.1986 року
до моменту смерті ОСОБА_7 проживала
разом з ним у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.86).

ОСОБА_7 періодично перебував на
лікуванні, про що свідчать виписки з
історії хвороби та медичні довідки
(а.с.15-23, 101-125).

За таких обставин судом першої
інстанції зроблено вірний висновок про
те, що позивачем не представлено
належних та допустимих доказів
проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю,
натомість, досліджені судом докази
свідчать про протилежне. Зокрема, в
рішенні Івано-Франківського міського
суду від 23.11.2006 року зазначено, що між
сторонами склались неприязні стосунки
та постійно виникають суперечки з
приводу оплати за користування житлом
та комунальними послугами (а.с.11), а
згідно довідки ЖЕО №5 м.
Івано-Франківська від 30.12.2010 року
слідує, що квартиру розділено між
колишнім подружжям. Проживання
позивача ОСОБА_2 в одній квартирі із
колишнім чоловіком ОСОБА_7 колегія
суддів не розцінює як проживання
однією сім'єю, так як для встановлення
даного факту необхідно не просто
фактичне проживання в одній квартирі, а
наявність у них взаємних прав та
обов'язків по веденню спільного
господарства та фінансів, чого не
вбачається із наданих позичем доказів.

Що стосується перевірки рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги про
усунення від права на спадкування на
підставі ст.1224 ЦК України (абз.2 ч.3, ч.5),
то колегія суддів виходить з
наступного.

Згідно з ч.5 ст.1224 ЦК України особа може
бути усунена від права на спадкування
за законом, якщо судом буде
встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми
закону суд, вирішуючи таку справу
згідно з вимогами ст.214 ЦПК, повинен
встановити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично чи
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування (абз. 3 п.6
постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30 травня 2008 року "Про
судову практику у справах про
спадкування").

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Отже, ухилення характеризується
умисною формою вини.

Згідно з положенням абзацу 2 ч.3 ст.1224 ЦК
України не мають права на спадкування
за законом батьки (усиновлювачі) та
повнолітні діти (усиновлені), а також
інші особи, які ухилялися від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця,
якщо ця обставина встановлена судом.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30 травня 2008 року "Про
судову практику у справах про
спадкування" дано роз'яснення, згідно
якого правило, зазначене у
вищенаведеній нормі, стосується особи,
яка зобов'язана була утримувати
спадкодавця згідно з нормами Сімейного
кодексу України (далі - СК). Факт
ухилення особи від виконання обов'язку
щодо утримання спадкодавця
встановлюється судом за заявою
заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується із висновком суду
про недоведеність факту перебування
ОСОБА_7 у безпорадному стані та
відсутність доказів ухилення
відповідачів від надання
спадкодавцеві допомоги.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
П.І. Проскурніцький

В.М. Васильковський