АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Саліхова В.В.

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 липня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк», треті особи:
ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект», про
визнання договору іпотеки припиненим,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/10968/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Гончарук В.П. . Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.в с т а н о в и л а :

В липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
(далі по тексту - ПАТ
«УкрСиббанк»),треті особи: ОСОБА_3,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект» (далі по
тексту - ТОВ «Кей-Колект»), про визнання
договору іпотеки припиненим.

В обгрунтування позовних вимог
посилалася на те, що 19 травня 2008 року
між АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 0. З метою
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором 19 травня
2008 року нею з АКІБ «УкрСиббанк» було
укладено договір іпотеки № 87515. Важає,
що договір іпотеки повинен бути
припиненим в зв'язку з тим, що її не було
повідомлено про зміну умов основного
зобов'язання, жодної згоди про зміну
кінцевого терміну повернення кредиту
вона не давала, в зв'язку з чим,
посилаючись на положення ч. 1 ст. 559 ЦК
України,просила припинити дію
іпотечного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 липня 2014 року в
задоволені позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення пр. задоволення
позову. Зазначає, що судом не повно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, та помилково досліджені
обставини не припинення, а недійсності
договору. Також звертає увагу на те, що
позивач не був обізнаний щодо зміни
істотних умов кредитного договору,
зокрема щодо збільшення суми майнових
зобов'язань та терміну дії
зобов'язання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2, підтримав апеляційну
скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Кей-Колект»
заперечував проти апеляційної скарги,
вважав, що спір судом вирішений
правильно.

Особито ОСОБА_2, представник ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, ОСОБА_2
забезпечила явку в судове засідання
свого уповноваженого представника, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за
можливе слухати справу за їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 19 травня 2008 року між
АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3
було укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0, за умовами
якого позичальнику було надано кредит
у розмірі 160 000 доларів США, строком до 21
травня 2018 року зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,50 %
річних (а.с.7-10).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 19 травня 2008 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено
договір іпотеки №87515, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстровано в реєстрі за № 2019
(а.с.12-13).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору
іпотеки, ОСОБА_2 передала в іпотеку
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та належить їй на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8

02 лютого 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_3 було укладено додаткову
угоду № 1 до договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 19
травня 2008 року, відповідно до якої
сторони дійшли згоди про перенесення
строків виконання зобов'язань зі
сплати процентів за вказаним договором
та про зміну кінцевого терміну
повернення кредиту до 19 травня 2028 року
(а.с.11).

Умови кредитного договору № 0 від
19 травня 2008 року ОСОБА_3 виконані в
повному обсязі не були.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
застава та порука є різними видами
забезпечення, тому норми, що регулюють
поруку (ст. 553-559 ЦК України) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог статті 575 ЦК
України іпотекою є застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до змісту ст. ст. 3, 17 Закону
України «Про іпотеку» іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору, реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її; з
інших підстав, передбачених цим
Законом.

Враховуючи викладене, іпотека є
самостійним видом забезпечення
виконання зобов'язання.

При цьому, норми статті 559 ЦК України
щодо припинення поруки не поширюються
на відносини майнової поруки, оскільки
іпотека за правовою природою є
заставою, та регулюється нормами
параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК
України та спеціальним законом.
Підстави припинення іпотеки, істотні
умови договору іпотеки й порядок
внесення змін і доповнень до
іпотечного договору регулюється
статтями 17, 18, 19 Закону України «Про
іпотеку».

Вказана правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
16 жовтня 2012 року № 3-44гс12, яка
відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вищезазначене посилання
апелянта на положення ст. ст. 553-559 ЦК
України, які регулюють порядок
укладення та припинення договору
поруки, є безпідставними.

Також, колегія суддів не бере до уваги
посилання апелянта на те, що
доповнення, внесені в результаті
укладення 2 лютого 2009 року між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 додаткової
угоди №1 до договору про надання
споживчого кредиту, істотно змінили
умови договору іпотеки, зокрема
збільшили суму майнових зобов'язань та
термін дії зобов'язання, а також на те,
що внесення зазначених змін
відбувалося без згоди на це апелянта,
оскільки відповідно до ст. 11 Закону
України «Про іпотеку» майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за виконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки.

Крім того, відповідно до п.1.3
укладеного між сторонами договору
іпотеки іпотекодавець (ОСОБА_2.) та
іпотекодержатель ознайомлені з усіма
умовами договору(ів), що обумовлюють
основне зобов'язання, в тому числі
стосовно можливості зміни розміру
зобов'язань у більшу та/або меншу
сторону, строку і порядку його
виконання, забезпеченого цим договором
та/або договорам. Сторони досягли згоди
відносно розміру, строку і порядку
виконання зобов'язань, що
забезпечується іпотекою відповідно до
цього договору, розуміючи при цьому
можливість зміни розміру зобов'язань у
більшу та/або меншу сторону, строку і
порядку його виконання у випадках,
передбачених умовами договору(ів), що
обумовлюють основне зобов'язання.
Сторони підтверджують, що іпотекою
згідно цього договору забезпечуються
також і розмір зобов'язань, строк і
порядок їх виконання, який може бути
змінено відповідно до умов
вищевказаних договору(ів), що
обумовлюють основне зобов'язання
(а.с.12).

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку»
передбачено вичерпний перелік підстав
для припинення зобов'язань за
іпотечним договором, до яких не
належить збільшення терміну дії
зобов'язання.

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення відповідачем вимог ч.2 ст.19
Закону України «Про іпотеку» колегія
суддів також не приймає до уваги,
оскільки дана норма передбачає
внесення змін і доповнень до
іпотечного договору, а не припинення
іпотеки за обставин, на які посилається
позивач.

Врахувавши положення ст. ст. 11, 17 Закону
України «Про іпотеку», ст. 546 ЦК України,
суд першої інстанції дійшов законного
та обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_2

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов