Номер провадження: 22-ц/785/6248/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Кварталової
А.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, що
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа
орган опіки та піклування Суворовської
районної адміністрації Одеської
міської ради про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом визнання
права власності, виселення за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 12 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

09.04.2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (далі - Банк) звернулося до суду
із зазначеним позовом та просило
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності на
АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 і
неповнолітню ОСОБА_3 з зазначеної
квартири.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 02.03.2012р., з ОСОБА_2, стягнуто суму
боргу за договором кредиту в розмірі
1004247,26 грн. З часу набрання рішенням
законної сили, ОСОБА_2 його не виконала,
внаслідок чого, заборгованість
збільшилася і станом на 12.08.2013 року
становить 3 460570,58 грн. Враховуючи те, що
договором іпотеки передбачено
задоволення вимог кредитора шляхом
визнання права власності на предмет
іпотеки, представник позивача просив
вимоги задовольнити. Крім того, в
позові зазначено, що визнання права
власності на предмет іпотеки є
підставою для виселення іпотекодавця
та членів його сім'ї. В частині оцінки
предмета іпотеки, представник позивача
посилався на те, що оцінка буде
здійснена суб'єктом оціночної
діяльності, але не на час розгляду
справи, а на час здійснення державної
реєстрації права власності на квартиру
за АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 20.02.2014 року в позові ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» - відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
про задоволення позову, посилаючись на
те, що рішення постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, який виклав зміст
рішення, перевіривши матеріали справи
в межах апеляційної скарги, заперечень
на неї, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
рішення суду - скасуванню, з ухваленням
нового рішення.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі права рішення суду не
відповідає.

Судом встановлені і підтвердженні
матеріалами справи наступні обставини.

17.01.2007 року між Банком та ОСОБА_2 був
укладений договір про відкриття
кредитної лінії № к-2137/л, згідно якого
позивачем відкрито ОСОБА_2 кредитну
лінію в розмірі 60 000,00 дол. США з оплатою
по процентній ставці 16 % річних.

ОСОБА_2 зобов`язалася повернути Банку
отримані кредитні ресурси до 17.01.2012
року.

У якості забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором,
17.01.2007 року між сторонами був укладений
Іпотечний договір, згідно якого
відповідачка передала в іпотеку Банку
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 48,7 кв.м., яка
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 26.06.2002 року.

У зв'язку з виниклою простроченою
заборгованістю по кредиту, рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 02.03.2012 року з відповідачки стягнуто
суму боргу за договором кредиту в
розмірі 1 004 247,26 грн. (а.с.28-31).

З часу набрання вказаного рішення
законної сили, ОСОБА_2 його не виконала,
внаслідок чого, станом на 12.08.2013 року
заборгованість збільшилась і
становить 3 460 570,58 грн., у тому числі: 54
979,77 дол. США, що еквівалентно 439 453,30 грн.
- сума простроченої заборгованості за
основним боргом; 41 931,42 дол. США, що
еквівалентно 335 157,84 грн. - сума
простроченої заборгованості за
відсотками; 2 685 959,44 грн. - пеня за
прострочення заборгованості по
основному боргу кредиту, відсоткам та
комісії (а.с.5-11).

З матеріалів справи також вбачається,
що з 28.04.2010 року в квартирі, яка передана
в іпотеку, без згоди іпотекодержателя,
відповідачкою була здійснена
реєстрація місця проживання своєї
доньки - ОСОБА_3.

Після відмови в задоволенні заяви про
встановлення способу і порядку
виконання рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 12 травня 2014
року, ухвалою Приморського районного
суду м. Одеси від 19.02.2014 року та
направлення 01.08.2013 року ОСОБА_2 вимогу
про добровільне її виселення із
квартири, 09.04.2014 року Банк звернувся до
суду з позовом про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом визнання за
ним права власності на спірну квартиру
та виселення з неї ОСОБА_2 з її
неповнолітньою дитиною (а.с.2-3, 38).

Відмовляючи у задоволенні позову
Банку, суд 1-ої інстанції виходив з того,
що позивач не надав оцінку вартості
іпотечного майна, проведеного
суб'єктом оціночної діяльності, що
суперечить відповідним вимогам Закону
України «Про іпотеку».

Вимоги Банку про виселення ОСОБА_2 та її
неповнолітньої доньки є похідними від
вимог про визнання права власності на
предмет іпотеки і також задоволенню не
підлягають.

При вирішенні спору по суті, суд
керувався ст.ст. 33, 37, 39, 40 Закону України
«Про іпотеку», ст.590 ЦК України,
відповідними пунктами умов Іпотечного
договору, а також роз'ясненнями,
викладеними в п.п.39,41 Постанови Пленуму
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року.

Між тим, з такими висновками суду
колегія погодитись не може.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено,
що одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів судом може бути
визнання права, в тому числі право
власності на майно. Суд також може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст.33 ЗаконуУкраїни «Про
іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно ч.1 ст.37 вказаного Закону
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки.

Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України,
ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про
іпотеку», не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі Іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання забезпечених
іпотекою зобов'язань за рішенням суду,
оскільки цими нормами передбачено
задоволення вимог Іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет Іпотеки, яке ототожнюється зі
способом звернення стягнення, якщо
такий спосіб передбачений іпотечним
договором.

Аналогічна позиція викладена
Верховним Судом України у Постанові
від 11.12.2013 року про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17.07.2013 року.

Пунктом 8.4.3. Іпотечного договору
Іпотекодержатель має право стягнути
стягнення на предмет іпотеки
відповідно до чинного законодавства
України в момент настання терміну
виконання боржником зобов'язань,
забезпечених іпотекою за цим
договором, якщо вони не будуть
виконані.

За вибором Іпотекодержателя
застосовується один із наведених
способів звернення стягнення на
предмет іпотеки та задоволення вимог
Іпотекодержателя, в тому числі - за
рішенням суду, а також задоволення
вимог - шляхом передачі
Іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання у порядку,
встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку».
(п.11. п.п. 11.1. і 11.3.1.) (а.с.15).

Таким чином, колегія вважає, що і Закон
України «Про іпотеку» і положення
Іпотечного договору передбачають
такий спосіб звернення стягнення на
предмет Іпотеки, як передача
Іпотекодержателю права власності на
предмет Іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань за
рішенням суду за ціною, яка
встановлюється на підставі оцінки
майна суб'єктом оціночної діяльності.

Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Банк в позовній заяві просив визнати
право власності на іпотечне майно
відповідача за ціною, що буде визначена
згідно висновку незалежного суб'єкту
оціночної діяльності на момент
проведення державної реєстрації права
власності на зазначене майно на рівні,
не нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна. Тобто Банк виходив з того, що
саме цим моментом встановлено набуття
права власності на предмет іпотеки
Іпотекодарждателем.

Тому колегія не погоджується з
висновками суду про відмову позивачу в
позові, у зв'язку з не наданням оцінки
іпотечного майна суб'єктом оціночної
діяльності під час розгляду справи.

Вказані висновки суду, на думку
колегії, суперечать вимогам ч.3 ст.37
Закону України «Про іпотеку» та ч.1 ст.182
ЦК України.

В апеляційну інстанцію позивачем
наданий аналітичний звіт про
визначення (розрахунок) найбільш
ймовірної вартості об'єкта дослідження
- спірної двокімнатної квартири.

Згідно вказаного звіту, вартість
квартири дорівнює 558 000,00 грн., що
еквівалентно 36 841,17 дол. США.

Між тим, колегія до уваги цей звіт про
вартість майна не приймає, оскільки він
був зроблений на підставі
порівняльного методу без обстеження
об'єкту нерухомого майна відповідача, і
погоджується з позицією Банку, що
вартість квартири відповідно до ч.1
ст.182 ЦК України повинно бути визначено
згідно висновку незалежного суб'єкту
оціночної діяльності на момент
проведення державної реєстрації права
власності, нарівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна.

У зв'язку з наведеним, колегія вважає,
що позовні вимоги Банку в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності на
іпотечне майно підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст.40 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
Іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги.

Відповідно до п.43 Постанови №5 Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», згідно з ч.4
ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст.39-40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом.

При цьому суд за заявою
Іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього будинку
чи житлового приміщення.

Як вбачається з п.6.7. Іпотечного
договору, іпотекодавець засвідчив та
надав гарантію, що за адресою місця
знаходження нерухомості, переданої в
іпотеку Банку, не проживають та не
зареєстровані малолітні та/чи
неповнолітні діти, а також будь-які
інші особи, які мають право
користування нерухомістю.

Як вбачається з матеріалів справи,
реєстрація в спірній квартирі
малолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була
проведена всупереч умов укладеного
іпотечного договору.

Крім того, 01.08.2013 року на адресу ОСОБА_2
Банком направлялась вимога про
добровільне виселення мешканців з
іпотечної квартири (а.с.40).

При викладених обставинах, колегія
вважає, що вимоги Банку про виселення
відповідачки з малолітньою дитиною
також підлягають задоволенню.

Проте, 03.06.2014 року був прийнятий Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Згідно п.1 ч.1 вказаного закону, не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя, яке перебуває в іпотеці, за
умови, що у позичальника або майнового
поручителя у власності не знаходиться
інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомо
житлового майна не перевищує 140 кв.м.
для квартири та 250 кв.м. для житлового
будинку.

Кредитним та іпотечним договорами
встановлено, що кредит відповідачка
отримала в іноземній валюті, а загальна
площа спірної квартири складає 48,7 кв.м.

За клопотанням представника позивача
судом апеляційної інстанції
перевірено наявність у ОСОБА_2 іншого
нерухомого майна.

Згідно відповіді реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції
на праві власності на ім'я ОСОБА_2
зареєстрована спірна іпотечна
квартира та квартира АДРЕСА_5,
загальною площею 49,1 кв.м.

Дана квартира також є іпотечною
відповідно до іпотечного договору від
18.10.2005 року і кредитного договору за
№3174-08ОФН від 06.09.2005 року, які були
укладені відповідачкою з АКІБ
«УкрСиббанк».

Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_1 є
постійним місцем проживання
відповідачки і її малолітньої дитини і
те, що обидві квартири знаходяться в
іпотеці по двом кредитним договорам,
колегія вважає за можливим застосувати
дії Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» на час дії цього
закону.

Приймаючи до уваги викладене, а також
наявність правових підставі для
примусового виселення, таке виселення
на період дії вказаного закону
підлягає зупиненню в порядку,
визначеному ст.217 ЦПК України.

Відповідно до вказаної норми права,
суд, який ухвалив рішення може
визначити порядок його виконання,
надати відстрочку або розстрочити
виконання, вжити заходів для
забезпечення його виконання, про що
зазначає в рішенні.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, рішення суду
скасуванню, з ухваленням нового, з
викладенням в резолютивній частині
рішення порядку його виконання на час
дії Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

На підставі викладеного і керуючись
ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 12 травня 2014 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та
в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,
третя особа орган опіки та піклування
Суворовської районної адміністрації
Одеської міської ради про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності, виселення -
задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки
за Іпотечним договором, посвідченим
17.01.2007 року ОСОБА_5, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу та
зареєстрованим у реєстрі №322, в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_2 за
Договором про відкриття кредитної
лінії №к-2137/л від 17.01.2007 року у 3 460
570,58 грн.

Визнати право власності за Публічним
акціонерним товариством «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит»на квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 48,7 кв.м., які належать ОСОБА_2 на
праві власності, за ціною, що буде
визначена згідно висновку незалежного
суб'єкту оціночної діяльності на
момент проведення державної
реєстрації права власності зазначене
майно на рівні, не нижчому за звичайні
ціни на цей вид майна.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1.

Відстрочити виконання рішення про
виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1 на строк дії Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серії НОМЕР_1, виданий Южненським МВ
УМВС в Одеській області 24.07.1996 року, ІПН
НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою:
65086, АДРЕСА_1, на користь Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», в особі філії
«Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (МФО 328823, , р/р
1980 у Філії «Одеське РУ» АТ «Банк
«Фінанси та Кредит») суму судового
збору - 2070,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20-ти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

А.М.Кварталова