Справа №490/1918/13-ц 24.11.2014 24.11.2014 24.11.2014
Провадження № 22ц/784/3208/14
Головуючий у 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

24 листопада 2014 року
м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Миколаївського
апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Горенко Ю.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
правочину та виданої на його підставі
довіреності недійсними, -

у с т а н о в и л а :

24 грудня 2012 року ОСОБА_2 пред'явив до
адвоката ОСОБА_4 позов про визнання
недійсними одностороннього правочину
з видачі приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 09 та 29 квітня 2012 року від
його імені на ім'я ОСОБА_4 трьох
довіреностей на вчинення юридичних
дій, спрямованих на правове оформлення
будівлі, що знаходиться на території
Дмитрівської сільської ради
Вознесенського району Миколаївської
області.

Таку свою вимогу він обгрунтовував тим,
що видавав лише одну довіреність, а дві
інші - є підробленими, а тому усі вони є
недійсними, що суду і слід визнати.

Крім того, просив присудити з
приватного нотаріусу на його користь
усі, понесені ним, судові витрати.

20 лютого 2013 року ОСОБА_2 пред'явив до
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
позов, в якому просив визнати
недійсними правочин з видачі ним 09
квітня 2012 року довіреності на ім'я
ОСОБА_4 та саму довіреність, яка була
посвідчена названою посадовою особою.

Підставою такої вимоги він назвав те,
що довіреності на особу з зазначеним
прізвищем, він ніколи не видавав, а його
інтереси представляв лише адвокат із
співзвучним прізвищем - ОСОБА_4

Посилаючись на виписані обставини,
просив позов задовольнити.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 17 вересня 2013 року указані
позови об'єднано в одне провадження.

У процесі судового розгляду справи
ОСОБА_2 декілька разів уточнював позов,
останній раз 05 травня 2014 року,
адресувавши його приватному нотаріусу
ММНО ОСОБА_6 та ОСОБА_4, як фізичній
особі, й остаточно просив визнати
недійсними правочин, з видачі ним 09
квітня 2012 року довіреності на ім'я
ОСОБА_4 та саму довіреність, яка була
посвідчена названою посадовою особою,
оскільки вони вчинені з порушеннями
норм чинного законодавства, яким
врегульовано спірні правовідносини.

Свої вимоги позивач обгрунтовував
наступним.

09 квітня 2008 року він видав на ім'я
ОСОБА_4 довіреність на вчинення від
його імені і на його користь юридичних
дій, спрямованих на належне оформлення
правоустановчих документів на будівлю,
розташовану на території Дмитрівської
сільської ради Вознесенського району
Миколаївської області в АДРЕСА_1.

Довіреність була посвідчена приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 і
зареєстрована в Єдиному реєстрі
довіреностей за номером 446.

При цьому, приватний нотаріус, в
порушення Закону України «Про
нотаріат» та Інструкції «Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України» посвідчила довіреність, в
якій представником зазначила не
ОСОБА_4, а фізичну особу на прізвище
ОСОБА_4, якому він повноваження на
представлення своїх інтересів не
надав, чим, як він вважає, обмежила його
цивільне право самовільно визначати
свого представника.

А потім, замість того щоб запропонувати
йому складення нової довіреності на
належну особу, приватний нотаріус ММНО
ОСОБА_3 без його відома зробила
виправлення в зазначеній довіреності,
змінивши прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_4,
не зазначивши при цьому дату вчинення
нотаріальної дії з виправлення
помилки.

Посилаючись на виписані обставини,
просив позов задовольнити і вирішити
питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав,
пояснивши, що за попередньою усною
домовленістю на виконання договору
доручення, позивач особисто звернувся
до приватного нотаріуса та оформив на
нього довіреність. Того ж дня, після
ознайомлення з названим документом,
ним було виявлено помилку в написанні
власного прізвища, на що він звернув
увагу ОСОБА_2, і той, знов таки, особисто,
звернувся до приватного нотаріуса, яка
за його вимогою внесла виправлення в
довіреність.

Відповідач - приватний нотаріус ММНО
ОСОБА_3 до суду не з'явилась, надала до
суду заяву, в якій просила відмовити в
задоволені позову за його
безпідставністю. Спірну ситуацію
пояснила тим, що посвідчення
довіреності та подальше виправлення
були здійсненні за особистим
зверненням позивача, відповідно до
інструкції «Про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України».

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 02 жовтня 2014 року у
задоволені позову відмовлено за його
безпідставністю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати і
ухвалити нове рішення - про задоволення
позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на неправильне
застосування судом 1 інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити і
залишити без змін рішення суду І
інстанції, оскільки районний суд
ухвалив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові,
суд першої інстанції виходив з того, що
обраний позивачем спосіб захисту права
не може бути застосований до спірних
правовідносин, а також, вважав
недоведеним той факт, що діями
відповідачів порушено права та
інтереси позивача.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх доведеними, а висновки, щодо
результату вирішення справи - вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, в силу статей 1,3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із його
загальних засад про неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; судовий
захист цивільного права та інтересу;
справедливість, добросовісність та
розумність, перш за все регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, при рівності прав щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Зазначене у повній мірі стосується і
договірних правовідносин, з
врахуванням норм, які безпосередньо
регулюють їх.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Зокрема, цивільні права та
обов'язки виникають із договорів та
інших правочинів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в
прямо визначених законом випадках
робить договір (правочин) нікчемним, а у
разі відсутності такого зазначення -
може тягнути його недійсність (у
повному обсязі або окремої його
частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо
не встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України,
договору притаманна така риса, як
свобода договору. Поряд із
справедливістю, добросовісністю і
розумністю вона вважається вищою
цінністю права, що забезпечує природне
існування фізичної особи.

Свободу договору можна
охарактеризувати як нормативно
закріплену можливість особи
здійснювати дії, вчинки на власний
розсуд, не порушуючи при цьому свободу
інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в
загальному розкривається у ст. 627 ЦК
України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК
України встановлює співвідношення
актів цивільного законодавства і
договору. За ними, зміст названого
принципу проявляється у свободі особи
вільно вступати у договірні відносини;
самостійно обирати контрагента та вид
договору, який регулюватиме їх взаємні
відносини; самостійно визначають умови
(зміст) договору, структуру і вид
договірного зв'язку.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без
погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Такі суттєві
умови договору визначаються в законі,
разом з тим ними можуть стати будь-які
умови, на погодженні яких наполягає та
чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу
договору, відсутність будь-якої з них
не дає змоги сторонам виконати їх
обов'язки, які покладаються на них за
договором. Якщо сторони досягли згоди
за всіма істотними умовами, які визнані
такими законом або необхідні для
даного виду, то договір вважається
укладеним і набуває обов'язкової сили
для сторін.

За договором доручення одна сторона
(Повірений) зобов'язується виконати від
імені й за рахунок іншої сторони
(Довіритель) певні юридичні дії.

Його істотними умовами є зміст
доручення - чітко визначені,
правомірні, та здійсненні юридичні дії,
які необхідно вчинити повіреному.

Відсутність хоча б однієї з
установлених законом істотних умов,
може слугувати визнанню договору
доручення недійсним.

У матеріалах справи відсутні докази
законним підставам для визнання
оспорюваного договору недійсним, а ті,
що названі позивачем, до таких
наслідків не ведуть.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивач просив визнати договір
доручення недійсним з тих підстав, що в
довіреності, яку він видав на
підтвердження повноважень повіреної
особи, містить прізвище іншої, а не тої
якій він в дійсності давав доручення,
особи; а також, з підстави вчинення
приватним нотаріусом, який посвідчував
довіреність, не у встановлений чинним
законодавством спосіб виправлення
прізвища повіреного, що порушує
принцип вільного волевиявлення.

Між тим, з доказів, які є у справі, а
також з пояснень самого позивача в обох
судових інстанціях, вбачається, що він
бажав надати і надав повноваження на
вчинення від його імені та на його
користь певних юридичних дій ОСОБА_4
Проте, при видачі довіреності
приватний нотаріус допустився помилки
в одній літері прізвища повіреної
особи і замість прізвища «ОСОБА_4»
указав прізвище ««ОСОБА_4».

Названа помилка була виявлена і
виправлена названою посадовою особою.

Колегія вважає, що зазначені обставини
не можуть бути підставою для визнання
договору доручення та виданої на його
підставі довіреності недійсними, а
тому, за відсутності інших,
передбачених законом підстав для
визнання договору недійсним, у позові
слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом 1 інстанції даної цивільної
справи, то вони не можуть слугувати
скасуванню оскарженого рішення,
оскільки більша частина з них не має
підтвердження, а ті ж, що мають місце,
носять формальний характер і не
вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 02 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: