Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2014 року
справа № 542/144/14-ц

2/542/215/14

Новосанжарський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого судді - Стрельченко Т.Г.,

при секретарі - Нестеренко О.В.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5
про визнання розписки недійсною, -

встановив:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом , обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що 30 жовтня 2002 року між ним
та ОСОБА_2 було укладено договір
позики , відповідно до умов якого
останній отримав у борг 50 000 грн. зі
строком повернення до 31 грудня 2005 року,
що підтверджується відповідною
борговою розпискою, підписаною
відповідачем. Умовами розписки
передбачено, що в разі неповернення
коштів у визначений строк ОСОБА_2
зобов'язується переоформити належну
йому на праві власності земельну
ділянку в розмірі 4,23 га., розташовану на
території Малоперещепинської
сільської ради Новосанжарського
району. У зазначеній у розписці термін
відповідач борг не повернув.

На підставі наведеного, ОСОБА_5 просив
стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 50 000 грн.
на підставі боргової розписки від
30.10.2002 року та судові витрати зі сплати
судового збору в сумі 500 грн.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся із
зустрічним позовом, заперечуючи при
цьому сам факт написання та підпису
такої розписки та одержання в борг 50 000
грн.

На підставі наведеного , ОСОБА_2 просив
визнати розписку від 30.10.2002 року
недійсною та стягнути судові витрати.

ОСОБА_5 , будучи належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи , в судове засідання не з'явився.
В минулому судовому засіданні
пояснював, що неодноразово звертався
до відповідача з вимогою повернути
борг, але борг не повернуто. В серпні 2013
року йому стало відомо, що відповідачем
було скасовано заповіт на його ім'я на
земельну ділянку і саме з цієї дати , на
його думку , починається перебіг строку
позовної давності для звернення до
суду з позовом про стягнення боргу з
ОСОБА_2., строк позовної давності за цим
спором не вважає пропущеним; у
задоволенні зустрічних позовних вимог
просив суд відмовити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1
позовні вимоги ОСОБА_5 підтримала,
зустрічних вимог не визнала.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, свій зустрічний позов
підтримав і пояснив , що текст розписки
не писав, розписку не підписував, кошти
не отримував. ОСОБА_5 користується
належною йому земельною ділянкою без
укладання договору оренди з 2008 року по
даний час.

Представники ОСОБА_2 в судовому
засіданні первісні позовні вимоги не
визнали заперечували проти їх
задоволення, зустрічний позов
підтримали, просили його задовольнити.
Представники також суду пояснили, що
ОСОБА_2 розписку не писав, не
підписував , а ОСОБА_5 користувався його
земельною ділянкою без договору оренди
до даного часу.

Крім того 25 березня 2014 року ОСОБА_2
надав до суду заяву про застосування
строку позовної давності , відповідно
до ст.. 267 ЦК України. (а.с.26-27).

Представник третьої особи
Малоперещепинської сільської ради
Новосанжарського району в судове
засідання не з'явився, надав заяву від
24.12.2014 року про розгляд справи у його
відсутності. При винесенні рішення
покладається на розсуд суду.

Суд , заслухавши доводи сторін,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності, вважає, що в
позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_2. про
стягнення боргу та в зустрічних
позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_5 слід
відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Судом встановлено , що 30.10.2002 року між
ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_5
(позикодавець) був укладений договір
позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5
передав у власність ОСОБА_2. грошові
кошти в сумі 50000 грн. строком до 31 грудня
2005 року. (а.с.4).

Факт отримання суми позики відповідач
ОСОБА_2 підтвердив відповідною
розпискою від 30.10.2002 року, підписану
особисто. Його підпис нотаріально
стверджено секретарем сільської ради.

На час укладання договору позики та у
період виконання зобов'язань за цим
договором, спірні правовідносини
сторін були врегульовані відповідними
положеннями ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно з положеннями статті 374 ЦК УРСР
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним в момент передачі грошей або
речей.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що діяла
на час укладання договору позики
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), був встановленій
тривалістю в три роки, перебіг якого в
силу ст. 76 ЦК УРСР починається з дня
виникнення права на позов. В силу вимог
вказаної статті Закону право на позов
виникає з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
свого права.

Зі змісту та умов договору позики
(розписки) від 30.10.2002 року вбачається, що
строк виконання зобов'язання з
повернення суми боргу закінчувався
31.12.2005 року. Таким чином, право на позов
внаслідок невиконання відповідачем
ОСОБА_2 зобов'язання з повернення суми
позики виникло у позикодавця ОСОБА_5 з
01.01.2006 року.

01 січня 2004 року набрав чинності
Цивільний кодекс України. Пунктом 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України передбачено, що до цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки строк повернення суми боргу
відповідачем з приводу договору позики
від 30.10.2002 року спливав 31.12.2005 року,
тобто після набрання чинності ЦК
України, до спірних правовідносин
сторін підлягають застосуванню
положення ЦК України в редакції закону
2003 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Положенням ст. 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач отримав в борг від позивача
50000 грн., на підтвердження якого видав
розписку в якій вказав, що взяв в борг у
ОСОБА_5 гроші в сумі 50000 грн. Тобто ,
шляхом отримання розписки від ОСОБА_2.,
ОСОБА_5 отримав від нього письмову
гарантію того, що не пізніше 31 грудня 2005
року він поверне йому суму позики в
розмірі 50000 грн.

Отже , вказані обставини свідчать про
те, що сторонами було досягнуто згоди
стосовно всіх істотних умов договору
позики і розписка свідчить про
укладення договору позики між ОСОБА_5,
як позикодавцем, і ОСОБА_2., як
позичальником. На час розгляду справи
розписка знаходиться у ОСОБА_5

На забезпечення повернення боргу 30
жовтня 2002 року ОСОБА_2 склав заповіт,
яким заповів ОСОБА_5 належну йому на
праві власності на підставі Державного
акта на право приватної власності на
землю серії ІІІ-ПЛ № 027861 земельну
ділянку площею 4,23 га.

01 серпня 2013 року ОСОБА_2 скасував цей
заповіт.

Як пояснювали в судовому засіданні
позивач та його представник,
скасування цього заповіту викликало
потребу в захисті порушеного права.

25 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з заявою про застосування строку
позовної давності .

Відповідно до статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Як слідує із справи строк повернення
боргу до 31 грудня 2005 року.

Отже право на позов у ОСОБА_5 виникло
01.01.2006 року, однак до суду з даними
вимогами він звернувся лише в січні 2014
року, тобто поза межами передбаченого
законом строку позовної давності.

Суд скасування заповіту ОСОБА_2 не
вважає в даному конкретному випадку
поважною причиною пропуску строку
позовної давності при зверненні до
суду з вимогою про стягнення
заборгованості за договором позики,
або обставиною , яка впливає на
обрахування строку позовної давності.

При цьому суд виходить з того, що право
на позов у ОСОБА_5 виникло 01.01.2006 року, в
цей час він з 2008 року по грудень 2014 року
без договору оренди користується
земельною ділянкою ОСОБА_2, що не
заперечується сторонами в судовому
засіданні, та підтверджується довідкою
Малоперещепинської сільської ради
Новосанжарського району, наявною у
справі.

Щодо вимог зустрічного позову, суд
вислухавши у судовому засіданні
пояснення представників зустрічного
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Факт неотримання грошей або отримання
їх у меншій кількості, ніж встановлено
договором позики, позичальник повинен
довести і у випадку, якщо договір
позики укладений у письмовій формі.

Частина 1 статті 1051 ЦК України
встановлює, що позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

За змістом ч. 2 ст.1046 ЦК України при
укладені договору позики у письмовій
формі безгрошовість такого договору
може бути підтверджена лише належними
та допустимими доказами ( ч.2 ст. 58, ст.59
ЦПК України).

Позивачем за зустрічним позовом не
було надано належних доказів та не
доведено факт отримання грошових
коштів у сумі меншій ніж вказано у
розписці.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 1 статті 212 ЦПК України
встановлює, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_2 та його представниками не
надано належних доказів на
спростування написаної ним боргової
розписки.

Згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи від 06.10.2014 року підпис від
імені ОСОБА_2 в розписці від 30.10.2002 року
виконаний ОСОБА_2

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
зустрічного позову не підлягають
задоволенню.

Пояснення свідка ОСОБА_6 не
спростовують висновків суду.

Керуючись ст..ст. 10, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст..ст. 71, 76, 374 ЦК УРСР, ст.. 1046, 1051
ЦК України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити
за спливом строку позовної давності.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання розписки
недійсною - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається до
апеляційного суду Полтавської області
через Новосанжарський районний суд
Полтавської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя /підпис/

Відповідає оригіналу

Голова Новосанжарського районного
суду

Полтавської області
Т.Г.Стрельченко