Іванівський районний суд Одеської
Іванівський районний суд Одеської
Справа № 499/74/14-ц
Провадження № 2/499/189/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"16" вересня 2014 р.
смт.
Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області у складі головуючого судді
Кравчука О.О., учасника цивільного
процесу секретаря судового засідання
Моторко О.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області про скасування
наказів, визнання недійсними запис в
трудовій книжці, актів, заяв,
характеристик, протоколів, визнання
вимушеним прогул, захист честі,
гідності та ділової репутації,
зобов'язання працевлаштування,
стягнення: заробітної плати за
вимушений прогул, індексації,
компенсації за несвоєчасну виплату
середньої заробітної плати, суми
затримки розрахунку при звільненні з
індексацією і компенсацією виплати,
грошової компенсації за не
використанні щорічні та додаткові
відпустки, допомоги по тимчасовій
непрацездатності внаслідок
захворювання, моральних та
матеріальних збитків,

В С Т А Н О В И В:

27 травня 1998 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з зазначеною позовною заявою до
Іванівського виробничого управління
житлово-комунального господарства в
Одеській області (далі - Іванівське
ВУЖКГ), та в подальшому неодноразово 01
липня 2009 року, 15 січня 2013 року, 22 квітня
2014 року змінювала і уточнювала позовні
вимоги й остаточно просила: скасувати
накази по Іванівському ВУЖКГ від 28
грудня 1995 року № 132а, від 27 травня 1996
року № 55 (п.1), від 09 липня 1996 року № 71,
від 11 листопада 1996 року № 115 (п.3), від 03
січня 1997 року № 1 (пар.2, 3), від 13 березня
1998 року № 18, від 23 квітня 1998 року № 29, 34,
від 04 травня 1998 року № 40, від 21 червня 2000
року № 119; визнати недійсними запис в
трудовій книжці про звільнення з
роботи за п.1 ст.36 КЗпП України, акт про
невихід на роботу з 11 травня 1998 року,
заяву про звільнення з роботи від 21
червня 2000 року; характеристику від 25
лютого 1999 року; протоколи засідання
профспілкового колективу від 23 квітня
1998 року, атестаційної комісій від 10
березня 1999 року; визнати вимушеним
прогул за період з 23 квітня 1998 року по
день ухвалення рішення судом, стягнути:
заробітну плати за вимушений прогул,
індексації, компенсації за несвоєчасну
виплату середньої заробітної плати,
суми затримки розрахунку при
звільненні з індексацією і
компенсацією виплати, грошової
компенсації за не використанні щорічні
та додаткові відпустки, допомоги по
тимчасовій непрацездатності внаслідок
захворювання за період з 23 квітня 1998
року по день ухвалення рішення судом на
загальну суму 482052,66 гривен; захисту
честі, гідності та ділової репутації
шляхом спростування недостовірної
інформації, зобов'язати
працевлаштувати, стягнути моральні
збитки у розмірі 160000 гривен,
матеріальні збитки у розмірі 15000
гривен.

Ухвалою Березівського районного суду
Одеської області від 19 березня 2012 року
залучено до участі у справі в якості
належного відповідача Іванівську
селищну раду Іванівського району
Одеської області (т.2 а.с.215).

Відповідач позовні вимоги не визнав,
просив відмовити у їх задоволенні в
повному обсязі та подав до суду
заперечення (т.4 а.с.5-6).

Сторонам в ухвалі від 21 січня 2014 року
роз'яснено, що вони зобов'язані подати
до суду усі наявні, належні та
допустимі докази й надано строк для
подання до суду доказів (т.4 а.с. 1-2).

Суд забезпечивши сторонам сприяння
всебічному, повному з'ясуванню
обставин справи вирішив справу на
підставі наступних доказів наданих
сторонами.

На підставі наказу начальника
Іванівського ВУЖКГ від 06 березня 1995
року №41 позивач була прийнята на
посаду економіста (т.1 а.с.71).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 23 квітня 1998 року №34 (далі - наказ від
23 квітня 1998 року №34) позивач була
звільнена від займаної посади
економіста за відсутності спеціальної
освіти, допущення грубих помилок, на
підставі п.2 ст.40 КЗпП України, та на
інше конкретне місце роботи переведена
не була (т.4 а.с.45).

З довідки виданої обкомом профсоюза
від 27 червня 2002 року №366 вбачається, що
позивач на час звільнення була членом
профкома Іванівського ВУЖКГ, тому
адміністрації Іванівського ВУЖКГ
спочатку необхідно було отримати згоду
обкома профсоюзу на її звільнення. (т.1
а.с.264).

З протоколу засідання місцевого
комітету ВУЖКГ від 23 квітня 1998 року
вбачається, що профспілковий комітет
надав згоду на звільнення позивача з
посади економіста Іванівського ВУЖКГ з
наданням іншого місця роботи на даному
підприємстві (т.1 а.с.265).

11 травня 1998 року позивача ознайомлено з
переліком вакантних посад в
Іванівському ВУЖКГ (т.1 а.с.20).

З акту про невихід на роботу
вбачається, що позивач на роботу щодо
виконання обов'язків на посаді
інженера по техніці безпеки починаючи
з 11 травня 1998 року не виходила (т.1 а.с.59).

З акту комісії вбачається, що в період з
1996 року по 1997 рік позивачем було
допущене невірне складання
розрахунків, які були виявлені під час
проведення перевірок (т.1 а.с.60-62).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 28 грудня 1995 року №132 «а» (далі -
наказ від 28 грудня 1995 року №132 «а»)
позивачу за не виконання розпоряджень
начальника та самовільний ухід з
роботи було оголошено догану (т.1 а.с.66).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 27 травня 1996 року №55 (далі - наказ від
27 травня 1996 року №55) позивачу за
допущені порушення в калькуляції по
воді було оголошено догану (т.1 а.с.64).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 09 липня 1996 року № 71 по Іванівському
ВУЖКГ (далі - наказ від 09 липня 1996 року)
позивачу не проведено преміювання у
розмірі 10 відсотків (т.4 а.с.41).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 11 листопада 1996 року №115 (далі - наказ
від 11 листопада 1996 року №115) позивачу за
допущені грубі порушення в розрахунках
вартості теплової енергії було
оголошено неповну службову
відповідність (т.1 а.с.63).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 03 січня 1997 року № 1 по Іванівському
ВУЖКГ (далі - наказ від 03 січня 1997 року)
позивачу віддане розпорядження щодо
приведення тарифних ставок робітників
та службовців Іванівського ВУЖКГ
відповідно до пропорцій існуючими в 1990
році. Інших відомостей, що стосувались
позивача наказ не містить. (т.4 а.с.44).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 13 березня 1998 року №18 (далі - наказ
від 13 березня 1998 року №18) позивачу за
несвоєчасне погодження заробітної
плати працівників апарату управління
Іванівського ВУЖКГ було оголошено
суворе попередження (т.1 а.с.65).

Наказом начальника Іванівського ВУЖКГ
від 04 травня 1998 року № 40 по
Іванівському ВУЖКГ (далі - наказ від 04
травня 1998 року) позивачу за порушення
трудової дисципліни, невиконання
припису санітарної епідеміологічної
станції, розпоряджень начальника не
було проведено преміювання у розмірі 100
відсотків (т.4 а.с.47).

З заяв від 19 березня 1998 року, від 25
лютого 1999 року вбачається, що позивач
зверталася до відповідача щодо надання
їй щорічної оплачуваної відпустки за
період роботи з 1997 - 1998 роки (т.1 а.с.21, 135
а).

З заяви вбачається, що позивач 22 червня
1998 року звернулася до прокуратури
Іванівського району Одеської області
щодо оскарження наказів від 27 травня 1996
року №55, від 11 листопада 1996 року №115,
від 13 березня 1998 року №18 (т.1 а.с.107-110).

З довідки виданої трудовим архівом
Іванівської районної ради від 04
березня 2013 року №36 вбачається, що
середня заробітна плата позивача за
останні два місяці перед
відстороненням її від посади складає
суму в розмірі 119 гривень 68 копійок, та в
2000 році в результаті звільнення з
роботи позивачу проведено нарахування
на суму 117 гривень 60 копійок (т.4 а.с.8).

З довідки виданої трудовим архівом
Іванівської районної ради від 09
вересня 2014 року №216 вбачається, що
середня заробітна плата позивача в 1997
році складає суму в розмірі 119 гривень 68
копійок (т.4 а.с.320).

Відповідно до довідки, наданої головою
профсоюзного комітету, позивач була
вибрана членом проофсоюзного комітету
Іванівського ВУЖКГ та є заступником
голови профсоюзного комітету,
протоколом №1 від 18 квітня 1996 року (т.1
а.с.145).

29 червня 1998 року начальнику
Іванівського ВУЖКГ головою обкому
профсоюза Іванівського ВУЖКГ було
направлено повідомлення про незаконне
звільнення з займаної посади позивача,
так як відповідно до ст.252 КЗпП України
звільнення членів профсоюзного органу
допускається лише зі згоди
вищестоящого профсоюзного комітету (т.1
а.с.146).

З довідки виданої Іванівською ЦРЛ від 24
липня 1998 року №165 вбачається, що
позивач перебувала на лікуванні в
Іванівській ЦРЛ в період з: 06 квітня 1998
року по 17 квітня 1998 року з діагнозом
обструктивний бронхіт, у зв'язку з чим
був виданий лікарняний лист №012610; 23
квітня 1998 року по 30 квітня 1998 року з
діагнозом вегето-сосудістої дистонії,
у зв'язку з чим був виданий лікарняний
лист №012675 (т.1 а.с.151).

З протоколу засідання атестаційної
комісії по атестації ОСОБА_1 на предмет
відповідності її займаній посаді від 10
березня 1999 року вбачається, що позивач
не відповідає посаді економіста, та
вона ознайомилася з протоколом 24
березня 1999 року (т.1 а.с.152).

Відповідно характеристики від 25 лютого
1999 року позивач за місцю роботи
характеризується негативно (т.1 а.с.156).

З протоколу засідання атестаційної
комісії по атестації ОСОБА_1 на предмет
відповідності її посаді економіста від
07 червня 1999 року (далі - висновк АК від 07
червня 1999 року ) вбачається, що позивач
відповідає посаді економіста (т.1 а.с.162).

З повідомлення від 10 серпня 2000 року №176
вбачається, що позивач в період з 02
серпня 2000 року по 12 серпня 2000 року
перебувала на лікуванні у
невропатолога, даний факт
підтверджується листком
непрацездатності серії 56277 №009343 (т.1
а.с.182-183).

21 червня 2000 року позивачем подано заяву
про звільнення з роботи за власним
бажанням, видачу трудової книжки і
проведення повного розрахунку по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, за вимушений
прогул та проведення індексації по
виплатах (т.1 а.с.199).

Наказом від 21 червня 2000 року №119
позивач, у відповідності до п.1 ст.36 КЗпП
України, була звільнена з роботи за
згодою сторін з 21 червня 2000 року (т.1
а.с.200).

З листа заступника голови обкома
профсоюза від 08 серпня 2002 року №408
вбачається, що у зв'язку з звільненням
позивача за заявою поданою нею
особисто, у обкому профсоюзного
комітету не має підстав для розгляду
питання щодо надання згоди на
звільнення економіста, члена профкома
Іванівського ВУЖКГ ОСОБА_1 (т.1 а.с.252).

З копій трудових книжок НОМЕР_1, НОМЕР_2
вбачається, що позивач, ще до
звільнення 21 червня 2000 року з
Іванівського ВУЖКГ з 12 червня 2000 року
почала працювати з цього моменту й до 13
квітня 2006 року в інших підприємствах та
організаціях, та з 14 квітня 2014 року по
теперішній час отримує пенсію (т.1
а.с.514-517, т.4 а.с.305-308).

З копії посвідчення вбачається, що
позивач являється інвалідом ІІІ групи
у зв'язку з чим отримує пенсію по
інвалідності (т.1 а.с.513).

З довідки від 19 березня 1999 року №45
наданої Іванівським ВУЖКГ вбачається,
що позивач отримала в період з 1997 року
по 1998 рік допомогу по тимчасовій
непрацездатності внаслідок
захворювання в розмір 149 гривень 50
копійок та 40 гривень 08 копійок (т.2
а.с.296-297).

24 жовтня 1996 року Іванівською районною
державною адміністрацією Одеської
області було видано свідоцтво про
державну реєстрацію (перереєстрацію)
суб'єкта підприємницької діяльності -
юридичної особи Державного
підприємства «Іванівське виробниче
управління житлово-комунального
господарства (т.1 а.с.402).

На підставі рішення Іванівської
районної ради народних депутатів від 24
жовтня 1996 року №86 з 1 січня 1997 року
об'єкти комунальної власності районної
ради передані в відання сільських та
селищних рад згідно переліку
зазначеному в додатках №1, 2. (т.2 а.с.117).

На підставі рішення ІІ-ої сесії
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
від 25 квітня 2002 року було утворено
відділ житлово-комунального
господарства при виконкомі селищної
ради з 1 травня 2002 року (т.1 а.с.505).

15 березня 2005 року господарським судом
Одеської області ухвалено постанову
про визнання Іванівського ВУЖКГ
банкротом та відкрито ліквідаційну
процедуру (т.2 а.с.96-97).

15 березня 2006 року арбітражний керуючий
ліквідатор склав звіт про результати
проведення ліквідаційної процедури
Іванівського виробничого управління
житлово-комунального господарства в
якому зазначається, що згідно акту
прийому-передачі від 20 травня 2002 року
основні засоби від банкрута були
передані в Іванівську селищну раду (т.2
а.с.138-140).

15 березня 2006 року господарським судом
Одеської області постановлено ухвалу
якою припинено діяльність юридичної
особи Іванівського ВУЖКГ (т.1 а.с.391-394).

З довідки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців вбачається, що державна
реєстрація Іванівського ВУЖКГ
припинена на підставі судового рішення
щодо визнання юридичної особи
банкротом (т.1 а.с.398).

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно серії СВЕ
№993290 вбачається, що адміністративна
будівля виробничого управління
житлово-комунального господарства,
розташованої по вул. Бориса Дерев'янка,
23 в смт. Іванівка Іванівського району
Одеської області належить
територіальній громаді селища
Іванівка в особі Іванівської селищної
ради на підставі свідоцтва про право
власності від 05 листопада 2004 року (т.1
а.с.444).

На підставі акту прийому-передачі
основних засобів від Іванівського
ВУЖКГ в Іванівську селищну раду
Іванівського району Одеської області
від 20 травня 2002 року одержувачу були
передані основні засоби Іванівського
ВУЖКГ (т.1 а.с.508-510).

На підставі рішення ХХІІІ-ої сесії
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
від 29 січня 2002 року було передано до
централізованої бухгалтерії
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
бухгалтерський облік Іванівського
ВУЖКГ та надано новий розрахунок для
перерахування коштів за надані
комунальні послуги (т.1 а.с.506-507).

Рішенням виконавчого комітету
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
від 18 травня 2004 року №5 зареєстровано
право власності на майновий комплекс
виробничого управління
житлово-комунального господарства
розташованого по вул. Бориса Дерев'янка
в смт. Іванівка Іванівського району
Одеської області, за територіальною
громадою селища Іванівка в особі
Іванівської селищної ради (т.1 а.с.511).

Майновий комплекс виробничого
управління житлово-комунального
господарства відповідно до переліку
об'єктів комунальної власності
районної ради, що передається в відання
сільських та селищних рад, що є
додатком №1 до рішення районної ради
від 24 жовтня 1996 року №86 був переданий
на баланс Іванівській селищній раді
Іванівського району Одеської області
(т.2 а.с.90).

Вирішуючи питання про застосування
норм матеріального права, суд виходив з
такого.

Відповідно до ст.43 Конституції України
держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб. Кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення. Право на
своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

З норми ст.29 КЗпП України (тут і далі
посилання на норми нормативно-правових
актів у редакції, яка була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин) вбачається, що до
початку роботи за укладеним трудовим
договором власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний: роз'яснити
працівникові його права і обов'язки та
проінформувати під розписку про умови
праці, наявність на робочому місці, де
він буде працювати, небезпечних і
шкідливих виробничих факторів, які ще
не усунуто, та можливі наслідки їх
впливу на здоров'я, його права на пільги
і компенсації за роботу в таких умовах
відповідно до чинного законодавства і
колективного договору; ознайомити
працівника з правилами внутрішнього
трудового розпорядку та колективним
договором; визначити працівникові
робоче місце, забезпечити його
необхідними для роботи засобами;
проінструктувати працівника з техніки
безпеки, виробничої санітарії, гігієни
праці і протипожежної охорони.

Стаття 31 КЗпП України встановлює, що
власник або уповноважений ним орган не
має права вимагати від працівника
виконання роботи, не обумовленої
трудовим договором.

З ч.1 ст.32 КЗпП України вбачається, що
переведення на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
а також переведення на роботу на інше
підприємство, в установу, організацію
або в іншу місцевість, хоча б разом з
підприємством, установою,
організацією, допускається тільки за
згодою працівника, за винятком
випадків, передбачених у статтях 33 і 34
цього Кодексу та в інших випадках,
передбачених законодавством.

Відповідно до ст.33 КЗпП України в разі
виробничої потреби для підприємства,
установи, організації власник або
уповноважений ним орган має право
переводити працівників на строк до
одного місяця на не обумовлену
трудовим договором роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації
або на іншому підприємстві, в установі,
організації, але в тій же місцевості з
оплатою праці за виконуваною роботою,
але не нижчою від середнього заробітку
за попередньою роботою. Таке
переведення допускається для
відвернення стихійного лиха,
виробничої аварії або негайного
усунення їх наслідків; для відвернення
нещасних випадків, простою, загибелі
або псування державного або
громадського майна та в інших
виняткових випадках, а також для заміни
відсутнього працівника. Тривалість
переведення на іншу роботу для зміни
відсутнього працівника не може
перевищувати одного місяця протягом
календарного року. Відмова без
поважних причин від тимчасового
переведення на іншу роботу в разі
виробничої потреби вважається
порушенням трудової дисципліни.

З п.1, 4, 6 ч.1, ч.2, 3 ст.36 КЗпП України
вбачається, що підставами припинення
трудового договору є: угода сторін;
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника (статті 38, 39), з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41)
або на вимогу профспілкового чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (стаття 45);
відмова працівника від переведення на
роботу в іншу місцевість разом з
підприємством, установою,
організацією, а також відмова від
продовження роботи у зв'язку із зміною
істотних умов праці. Зміна
підпорядкованості підприємства,
установи, організації не припиняє дії
трудового договору. У разі зміни
власника підприємства, а також у разі
його реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, виділення, перетворення) дія
трудового договору працівника
продовжується. Припинення трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу можливе лише
у разі скорочення чисельності або
штату працівників (пункт 1 частини
першої статті 40).

За ч. 1, 2 ст.38 КЗпП України працівник має
право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.39 КЗпП України
строковий трудовий договір (пункти 2 і 3
статті 23) підлягає розірванню
достроково на вимогу працівника в разі
його хвороби або інвалідності, які
перешкоджають виконанню роботи за
договором, порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
або трудового договору та у випадках,
передбачених частиною першою статті 38
цього Кодексу.

З п. 2, ч.2, ч.3 ст.40 КЗпП України
вбачається, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках: виявленої невідповідності
працівника займаній посаді або
виконуваній роботі внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи. Звільнення з
підстав, зазначених у пункті 2 цієї
статті, допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу. Не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Це
правило не поширюється на випадок
повної ліквідації підприємства,
установи, організації.

За ч. 1 ст.43 КЗпП України розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених п. 2 ст.40 КЗпП України може
бути проведено лише за попередньою
згодою профспілкового органу.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що
відсторонення працівників від роботи
власником або уповноваженим ним
органом допускається у разі: появи на
роботі в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових
медичних оглядів, навчання,
інструктажу і перевірки знань з
охорони праці та протипожежної
охорони; в інших випадках, передбачених
законодавством.

З ст.47 КЗпП України вбачається, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Статтями 74, 75 КЗпП України передбачено,
що всім працівникам надаються щорічні
відпустки із збереженням місця роботи
(посади) і середнього заробітку (статті
75 і 76). Щорічна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 15
робочих днів, з поступовим переходом до
надання відпустки більшої тривалості.
Порядок обчислення тривалості
щорічної відпустки визначається
законодавством.

З ст.76 КЗпП України вбачається, що
щорічні додаткові відпустки надаються:
працівникам, зайнятим на роботах з
шкідливими умовами праці; працівникам,
які зайняті в окремих галузях
народного господарства і мають
тривалий стаж роботи на одному
підприємстві, в організації;
працівникам з ненормованим робочим
днем; в інших випадках, передбачених
законодавством.

З ст.82 КЗпП України вбачається, що до
стажу роботи, що дає право на відпустку,
включаються: час фактичної роботи; час,
коли працівник фактично не працював,
але за ним зберігалися місце роботи
(посада) і заробітна плата повністю або
частково (в тому числі час оплаченого
вимушеного прогулу, викликаного
неправильним звільненням або
переведенням на іншу роботу); час, коли
працівник фактично не працював, але за
ним зберігалося місце роботи (посада) і
йому виплачувалася допомога по
державному соціальному страхуванню, за
винятком частково оплачуваної
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею віку двох років; інші
періоди роботи, зарахування яких
передбачене законодавством.

В ст. 83 КЗпП України зазначається, що
заміна відпустки грошовою
компенсацією не допускається, крім
випадків звільнення працівника, який
не використав відпустки.

З ст.94 КЗпП України вбачається, що
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Питання
державного і договірного регулювання
оплати праці, прав працівників на
оплату праці та їх захисту
визначається цим Кодексом, Законом
України "Про оплату праці" та іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.5 ст.95 КЗпП України
заробітна плата підлягає індексації у
встановленому законодавством порядку.

З ст.116 КЗпП України вбачається, що при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору. В разі,
якщо звільнений працівник до одержання
остаточного розрахунку стане на іншу
роботу, розмір зазначеної в частині
першій цієї статті компенсації
зменшується на суму заробітної плати,
одержаної за новим місцем роботи.

З вимог ст.147 КЗпП України вбачається,
що за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
догана; звільнення.

В ст.148 КЗпП України зазначається, що
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

На підставі ст. 150 КЗпП України
дисциплінарне стягнення може бути
оскаржене працівником у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний (міський) суд може поновити ці
строки.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи, але не більш як за
один рік. Якщо заява про поновлення на
роботі розглядається більше одного
року, не з вини працівника, орган, який
розглядає трудовий спір, виносить
рішення про виплату середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу.

У разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до ст. 252 КЗпП України
працівники, обрані до складу
профспілкових органів і не звільнені
від виробничої роботи, не можуть бути
піддані дисциплінарному стягненню без
попередньої згоди органу, членами
якого вони є; керівники профспілкових
органів у підрозділах підприємства -
без попередньої згоди відповідного
профспілкового органу на підприємстві,
а керівники профспілкових органів на
підприємстві, профорганізатори -
органу відповідного профспілкового
об'єднання.

Звільнення з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу осіб,
обраних до складу профспілкових
органів і не звільнених від виробничої
роботи, допускається, крім додержання
загального порядку звільнення, лише за
попередньою згодою профспілкового
органу, членами якого вони є, а голів і
членів профспілкових органів на
підприємстві, крім того, - лише за
згодою відповідного об'єднання
профспілок. Звільнення профспілкових
організаторів і профгрупоргів з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу
допускається лише за згодою органу
відповідного профспілкового
об'єднання.

Згідно ст. 256 КЗпП України допомога у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
виплачується при хворобі, каліцтві,
тимчасовому переведенні на іншу роботу
в зв'язку з захворюванням, при догляді
за хворим членом сім'ї, карантині,
санаторно-курортному лікуванні і
протезуванні - в розмірі до повного
заробітку.

Відповідно до статті 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб визначений законами України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9)відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

З ст.277 ЦК України вбачається, що
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації. Право на
відповідь, а також на спростування
недостовірної інформації щодо особи,
яка померла, належить членам її сім'ї,
близьким родичам та іншим
заінтересованим особам. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.
Поширювачем інформації, яку подає
посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює. Якщо особа, яка
поширила недостовірну інформацію,
невідома, фізична особа, право якої
порушено, може звернутися до суду із
заявою про встановлення факту
недостовірності цієї інформації та її
спростування. Якщо недостовірна
інформація міститься у документі, який
прийняла (видала) юридична особа, цей
документ має бути відкликаний. Фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено у друкованих або інших
засобах масової інформації, має право
на відповідь, а також на спростування
недостовірної інформації у тому ж
засобі масової інформації в порядку,
встановленому законом. Якщо відповідь
та спростування у тому ж засобі масової
інформації є неможливими у зв'язку з
його припиненням, така відповідь та
спростування мають бути оприлюднені в
іншому засобі масової інформації, за
рахунок особи, яка поширила
недостовірну інформацію. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
незалежно від вини особи, яка її
поширила. Спростування недостовірної
інформації здійснюється у такий же
спосіб, у який вона була поширена.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно доч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Статтею 1205 ЦК України передбачено, що у
разі припинення юридичної особи,
зобов'язаної відшкодувати шкоду,
завдану каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, і встановлення її
правонаступників виплата щомісячних
платежів покладається на її
правонаступників. У цьому разі вимоги
про збільшення розміру відшкодування
шкоди пред'являються до її
правонаступників.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
відпустки» щорічна основна відпустка
надається працівникам тривалістю не
менш як 24 календарних дні за
відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору.

З ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки»
вбачається, що до стажу роботи, що дає
право на щорічну основну відпустку
(стаття 6 цього Закону), зараховуються:
час фактичної роботи (в тому числі на
умовах неповного робочого дня)
протягом робочого року, за який
надається відпустка; час, коли
працівник фактично не працював, але за
ним згідно з законодавством
зберігалися місце роботи (посада) та
заробітна плата повністю або частково
(в тому числі час оплаченого вимушеного
прогулу, спричиненого незаконним
звільненням або переведенням на іншу
роботу); час, коли працівник фактично не
працював, але за ним зберігалося місце
роботи (посада) і йому виплачувалася
допомога по державному соціальному
страхуванню, за винятком частково
оплачуваної відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку; час, коли працівник фактично не
працював, але за ним зберігалося місце
роботи (посада) і йому не виплачувалася
заробітна плата у порядку, визначеному
статтею 25 і частиною другою статті 26
цього Закону, за винятком відпустки без
збереження заробітної плати для
догляду за дитиною до досягнення нею
шестирічного віку; час навчання з
відривом від виробництва тривалістю
менше 10 місяців на денних відділеннях
професійно-технічних закладів освіти;
час навчання новим професіям
(спеціальностям) осіб, звільнених у
зв'язку із змінами в організації
виробництва та праці, у тому числі з
ліквідацією, реорганізацією або
перепрофілюванням підприємства,
скороченням чисельності або штату
працівників; інші періоди роботи,
передбачені законодавством.

Статтею 19 Закону України «Про
відпустки» передбачено, що жінці, яка
працює і має двох і більше дітей віком
до 15 років або дитину-інваліда, за її
бажанням щорічно надається додаткова
оплачувана відпустка тривалістю 5
календарних днів без урахування
вихідних. Жінці, яка усиновила дитину,
батьку, який виховує дитину без матері
(в тому числі й у разі тривалого
перебування матері в лікувальному
закладі), а також особі, яка взяла під
опіку дитину, ця відпустка надається на
умовах і в порядку, встановлених
частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про
відпустки» заробітна плата
працівникам за час відпустки
виплачується не пізніше ніж за три дні
до її початку. Порядок обчислення
заробітної плати працівникам за час
щорічної відпустки, додаткових
відпусток у зв'язку з навчанням,
творчої відпустки, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
та компенсації за невикористані
відпустки, встановлюється Кабінетом
Міністрів України.

З ст.24 Закону України «Про відпустки»
вбачається, що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей. За бажанням працівника
частина щорічної відпустки
замінюється грошовою компенсацією. При
цьому тривалість наданої працівникові
щорічної та додаткових відпусток не
повинна бути менше ніж 24 календарних
дні.

Статтею 33 Закону України «Про оплату
праці» передбачено, що в період між
переглядом розміру мінімальної
заробітної плати індивідуальна
заробітна плата підлягає індексації
згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про
оплату праці» компенсація працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку із порушенням строків її
виплати провадиться відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України "Про
індексацію грошових доходів населення"
визначено, що індексація, це
встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
громадян, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати їм
подорожчання споживчих товарів і
послуг.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індексації підлягають грошові доходи
громадян, що одержуються ними в гривнях
на території України і не мають
разового характеру: оплата праці
(грошове забезпечення).

За ст. 5 Закону України "Про індексацію
грошових доходів населення" порядок
провадження індексації грошових
доходів громадян визначається
Кабінетом Міністрів України згідно з
законодавством.

Порядок проведення індексації
грошових доходів громадян, визначений
постановою Кабінету Міністрів України
від 07 травня 1998 року № 663 (далі - Порядок
№ 663).

З пунктів 1, 2, 3, 4, 5 Положенням про
порядок компенсації працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 20
грудня 1997 року № 1427 (далі - Положення №
1427) вбачається, що дія цього Положення
поширюється на підприємства, установи
та організації усіх форм власності і
господарювання і застосовується в усіх
випадках порушення встановлених
термінів виплати заробітної плати, у
тому числі з вини власника або
уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням термінів її виплати (далі -
компенсація) провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати заробітної плати,
нарахованої працівникові за період
роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо
індекс цін на споживчі товари і тарифів
на послуги (далі - споживчі ціни) за цей
період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом
множення суми нарахованої, але не
виплаченої працівникові заробітної
плати за відповідний місяць (після
утримання податків і платежів) на
коефіцієнт приросту споживчих цін.

У разі затримки виплати заробітної
плати за кілька місяців сума
компенсації визначається згідно з
пунктом 3 цього Положення за кожний
місяць окремо і підсумовується.

Виплата працівникові суми компенсації
провадиться у тому ж місяці, у якому
здійснюється виплата заборгованості
із заробітної плати за відповідний
місяць.

За ст. 48 КЗпП України трудова книжка є
основним документом про трудову
діяльність працівника. Порядок ведення
трудових книжок визначається
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3, 4 Постанови Кабінету
Міністрів України від 27.04.1993 № 301
"Про трудові книжки працівників" (далі -
Постанова № 301) трудові книжки
зберігаються на підприємствах, в
установах і організаціях як документи
суворої звітності, а при звільненні
працівника трудова книжка видається
йому під розписку в журналі обліку.
Відповідальність за організацію
ведення обліку, зберігання і видачу
трудових книжок покладається на
керівника підприємства, установи,
організації.

На виконання Постанови № 301 розроблено
і затверджено Інструкцію про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України і Міністерства соціального
захисту населення України від 29.07.93 № 58
(далі - Інструкція).

Згідно пп. 2.3. п. 2 Інструкції записи в
трудовій книжці при звільненні або
переведенні на іншу роботу повинні
провадитись у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства і
з посиланням на відповідну статтю,
пункт закону.

Підпунктом 4.1. п. 4 Інструкції визначено,
що власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний видати працівнику його
трудову книжку в день звільнення з
внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові сплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі
вважається день видачі трудової
книжки. Про новий день звільнення
видається наказ і вноситься запис до
трудової книжки працівника. Раніше
внесений запис про день звільнення
визнається недійсним у порядку,
встановленому пунктом 2.10 цієї
Інструкції.

За пп. 4.2. п. 4 Інструкції якщо працівник
відсутній на роботі в день звільнення,
то власник або уповноважений ним орган
в цей день надсилає йому поштове
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки.

Застосовуючи зазначенні в рішенні
нормативно-правові акти, беручи до
уваги пояснення осіб, які брали участь
у справі, показання свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 докази в їх сукупності
та кожен окремо, суд виходить з таких
мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги
щодо визнання вимушеним прогул,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу суд виходив з
такого.

Наказом від 23 квітня 1998 року № 34
фактично відбулось відсторонення
позивача в період з 23 квітня 1998 року по
21 червня 2000 року за п.2 ст.40 КЗпП України
від виконання обов'язків за посадою
економіста в зв'язку з виявленою
невідповідністю працівника займаній
посаді через відсутність спеціальної
освіти, внаслідок недостатньої
кваліфікації. Відсторонення позивача
від посади допущено в період її
тимчасової непрацездатності. При цьому
позивач звільнена з роботи не була, а
переведення в установленому порядку на
іншу посаду в цей період не відбулось,
тому фактично обов'язки на
підприємстві вона не виконувала.
Виплату заробітної плати за вказаний
період було зупинено. За висновком АК
від 07 червня 1999 року визнана такою, що
відповідає посаді економіста.
Відповідачем не забезпечено надання
доказів на підтвердження конкретних
фактичних даних некваліфікованих дії
позивача та допущених нею помилок при
підготовці документів, що позначились
на фінансовому стані підприємства, а
надані документи щодо виявлених
порушень на підприємстві стосуються
загальної оцінки її роботи. Рішення про
переведення на іншу роботу, або
звільнення з роботи позивача у разі
відсутності її згоди на переведення на
таку роботи власником не приймались. В
подальшому тільки відповідно до наказу
від 21 червня 2000 року № 119 позивач за її
заявою була з 21 червня 2000 року
звільнена з роботи за згодою сторін на
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.
Відсторонення та подальше звільнення
позивача, як члена профспілкового
органу підприємства з роботи допущено
без попередньої згоди вищестоящого
органу профспілки.

За таких обставин виходячи з
системного аналізу наведених в рішенні
норм статей 32, 33, 46, 235, 252 КЗпП України,
встановлених фактичних даних суд
констатує, що відсторонення позивача, в
період з 23 квітня 1998 року по 21 червня 2000
року, від роботи на посаді економіста
відбулось з порушенням встановленого
КЗпП України порядку. Норми КЗпП
України не допускають можливість
відсторонення власником або
уповноваженим ним органом працівників
від роботи в результаті виявленої
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров'я та без попередньої
згоди вищестоящого органу профспілки.
Посилання відповідача на
невідповідність позивача займаній
посаді внаслідок її недостатньої
кваліфікації мають загальний характер.
Тому, за відсутності конкретних фактів
неналежного виконання позивачем
покладених на неї обов'язків загальна
оцінка її роботи не може вважатися
достатнім доказом невідповідності її
займаній посаді внаслідок
недостатньої кваліфікації, та
підставою для її відсторонення або
звільнення з роботи згідно з п. 2 ст. 40
КЗпП України.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією, яку висловив Пленум
Верховного Суду України в пунктах 15, 21
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про
практику розгляду судам трудових
спорів" (далі - постанова ПВСУ № 9), в
яких пленум роз'яснив, що встановивши,
що звільнення працівника проведено
власником або уповноваженим ним
органом без звернення до
профспілкового органу, суд зупиняє
провадження по справі, запитує згоду
профспілкового органу і після її
одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення
працівника розглядає спір по суті. Не
буде суперечити закону, якщо до
профспілкового органу в такому випадку
звернеться власник чи уповноважений
ним орган або суддя при підготовці
справи до судового розгляду.
Аналогічним чином вирішується спір про
поновлення на роботі, якщо згоду
профспілкового органу на звільнення
визнано такою, що не має юридичного
значення.

При розгляді справ про звільнення за п.2
ст.40 КЗпП суд може визнати правильним
припинення трудового договору в тому
разі, якщо встановить, що воно
проведено на підставі фактичних даних,
які підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу чи громадян, яких він
обслуговує, і неможливо перевести, за
його згодою, на іншу роботу.

Не можна визнати законним звільнення з
цих підстав лише з мотивів відсутності
спеціальної освіти (диплома), якщо
відповідно до чинного законодавства
наявність її не є обов'язковою умовою
виконання роботи, обумовленої трудовим
договором. Проте у випадках, коли
згідно з законодавством виконання
певної роботи допускається після
надання в установленому порядку
спеціального права (водії
автомобільного та електротранспорту
тощо), позбавлення цього права може
бути підставою для звільнення
працівника з мотивів невідповідності
займаній посаді або виконуваній роботі
з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП
України.

Висновки атестаційної комісії щодо
кваліфікації працівника підлягають
оцінці у сукупності з іншими доказами
по справі.

Таким чином, відсторонення позивача в
період з 23 квітня 1998 року по 21 червня 2000
року за п.2 ст.40 КЗпП України від роботи
на посаді економіста слід визнати
незаконним, а встановленні судом
обставини відсторонення позивача від
роботи без законних підстав зумовлюють
визнання вимушеним прогул в зазначений
період, та необхідність скасування
наказу від 23 квітня 1998 року № 34.

Встановивши зазначені обставини слід
констатувати, що з урахуванням
положень ст.235 КЗпП України у зв'язку із
зупиненням виплати заробітної плати за
період з 23 квітня 1998 року по 21 червня 2000
року на користь позивача підлягає
стягненню середня заробітна плати за
час вимушеного прогулу.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією, яку висловив Пленум
Верховного Суду України в п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці" (далі -
постанова ПВСУ № 13) в якому пленум
роз'яснив, що якщо буде встановлено, що
на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із
власної ініціативи без законних
підстав відсторонив працівника від
роботи із зупиненням виплати
заробітної плати, суд має задовольнити
позов останнього про стягнення у
зв'язку з цим середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу (ст.235
КЗпП).

Також, в п. 32 постанови ПВСУ № 9 пленум,
роз'яснив, що у випадках стягнення на
користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
зв'язку з незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи - невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи. Для
працівників, які пропрацювали на
даному підприємстві (в установі,
організації) менш двох місяців,
обчислення проводиться з розрахунку
середнього заробітку за фактично
пропрацьований час. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП оплата
середнього заробітку за весь час понад
один рік провадиться за вимушений
прогул і за умови, що заява про
поновлення на роботі розглядалась
більше одного року і в цьому не було
вини працівника. При частковій вині
працівника оплата вимушеного прогулу
за період понад один рік може бути
відповідно зменшена. Висновок суду про
наявність вини працівника (не з'являвся
на виклик суду, вчиняв інші дії по
зволіканню розгляду справи) або її
відсутність, про межі зменшення
розміру виплати має бути мотивованим.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним відстороненням
позивача від роботи за період з 23
квітня 1998 року по 21 червня 2000 року, суд,
виходить із загальних правил
обчислення середнього заробітку,
тобто, з середнього заробітку за
останні два календарних місяці роботи
відповідно до статті 27 Закону України
"Про оплату праці", Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок № 100).

Заробітна плата позивача за останні
два місяці перед відстороненням від
роботи складала 119,68 гривен, тому
середньоденна заробітна плата за два
місяці, що передували її звільненню,
складає (119,68 грн + 119,68 грн) : 44 робочі дні
= 5 грн.44 коп.

Враховуючи зазначені обставини та
керуючись положеннями п.8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
середньоденна заробітна плата
позивача за час вимушеного прогулу
складається з такого розрахунку: з
23.04.1998 по 21.06.2000 = 544 робочих дні при
п'ятиденному робочому тижні на
підприємстві. Середній заробіток за
час вимушеного прогулу складає
середньоденний заробіток помножений
на кількість робочих днів - 5 грн.44 коп. х
544 дні = 2959 грн. 36 коп.

Таким чином, середній заробіток за час
вимушеного прогулу у період з 23 квітня
1998 року по 21 червня 2000 року дорівнює 2959
грн. 36 коп. та підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.
Позовні вимоги в іншій частині тут і
далі виходячи з зазначеного позивачем
розміру на суму 482052, 66 гривен
задоволенню не підлягають.

Враховуючи роз'яснення пленуму
Верховного Суду України в абз. 5 п. 6
постанови ПВСУ № 13 слід зауважити, що
оскільки, справляння і сплата
прибуткового податку з громадян є
відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд зазначає суму
стягнення без утримання цього податку
й інших обов'язкових платежів
покладаючи цій обов'язок на
відповідача.

Оцінюючи обґрунтованість позовних
вимог в частині визнання вимушеним
прогул, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу в період з 22
червня 2000 року по день ухвалення
рішення суду слід зазначити таке.

Наказом від 21 червня 2000 року № 119
позивач за її заявою була з 21 червня 2000
року звільнена з роботи за згодою
сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП
України. В заяві позивач зазначила про
звільнення з роботи за власним
бажанням з 21 червня 2000 року, а не за
згодою сторін. В подальшому позивач
будь-які заяви про відкликання раніше
поданої заяви про звільнення за
власним бажанням не подавала, фактично
роботу не виконувала, тому суд не може
взяти до уваги твердження позивача про
здійснення на неї тиску з боку власника
щодо написання такої заяви та те, що
вона бажала бути звільненою за ст. 39
КЗпП України. Доказів, що підтверджують
обставину, яка може розцінюватись як
примус позивача на написання заяви про
звільнення з роботи нею надано не було.
Трудову книжку позивач отримала після
звільнення з роботи. Крім того, до
моменту звільнення позивач вже з 12
червня 2000 року почала виконувати
обов'язки на посадах в інших
організаціях, підприємствах, а з 14
квітня 2006 року отримує пенсію.
Заступником голови обкома профсоюза
повідомлено, що в зв'язку з звільненням
позивача за заявою поданою нею
особисто, у обкому профсоюзного
комітету не має підстав для розгляду
питання щодо надання згоди на її
звільнення з роботи.

Виходячи з системного аналізу
наведених в рішенні норм статей 36, 38, 39,
235, 252 КЗпП України, встановлених
фактичних даних суд констатує, що
звільнення позивача з роботи за п. 1 ст.
36 КЗпП України відбулось з певною не
відповідністю процедури домовленості,
щодо підстав встановлених КЗпП України
її звільнення з роботи.

Так, звільнення позивача відбулось не
за ст. 38 КЗпП України, як того просила
позивач в заяві, а за п. 1 ст. 36 КЗпП.

Проте, такі обставини можуть бути
підставою для зміни формулювання
причин звільнення, а не підставою
визнання вимушеним прогул й стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в період з 22 червня 2000 року по
день ухвалення судом рішення.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією, яку висловив Пленум
Верховного Суду України в пунктах 8, 12, 18
постанови ПВСУ № 9 в яких пленум
роз'яснив, що судам необхідно мати на
увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п.1
ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо
не було домовленості сторін про цю
підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

У справах про звільнення за ст.38 КЗпП
суди повинні перевіряти доводи
працівника про те, що власник або
уповноважений ним орган примусили його
подати заяву про розірвання трудового
договору. Подача працівником заяви з
метою уникнути відповідальності за
винні дії не може розцінюватись як
примус до цього і не позбавляє власника
або уповноважений ним орган права
звільнити його за винні дії з підстав,
передбачених законом, до закінчення
встановленого ст.38 КЗпП строку, а також
застосувати до нього протягом цього
строку в установленому порядку інше
дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться, якщо на
його місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку
попередження трудовий договір не був
розірваний і працівник не наполягає на
звільненні, дія трудового договору
вважається продовженою.

Відповідно до ст.39 КЗпП працівник
вправі вимагати розірвання строкового
трудового договору при наявності для
цього поважних причин (ч.1 ст.38 КЗпП).
Спори про дострокове розірвання такого
трудового договору вирішуються в
загальному порядку, встановленому для
розгляду трудових спорів (статті 224, 231,
п.1 ст.232 КЗпП).

Суд не в праві визнати звільнення
правильним, виходячи з обставин, з
якими власник або уповноважений ним
орган не пов'язували звільнення. Якщо
обставинам, які стали підставою
звільнення, в наказі (розпорядженні)
дана неправильна юридична
кваліфікація, суд може змінити
формулювання причин звільнення і
привести його у відповідність з чинним
законодавством про працю.

При цьому, слід зазначити, що позивачем
за цією вимогою було пропущено строк
звернення до суду, оскільки її було
звільнено з роботи 21 червня 2000 року, а
позивач первинно звернулась з такою
вимогою 01 липня 2009 року зазначивши про
це в заяві про уточнення позовних
вимог. Підстав для поновлення строку
звернення до суду встановлено не було.

Разом з тим, виходячи з ч.1 ст. 233 КЗпП
України строком позовної давності
захищається лише порушене право, а
необґрунтовані вимоги строком
позовної давності не захищаються.
Оскільки судом встановлено, що позовні
вимоги, в частині визнання вимушеним
прогул після звільнення на підставі п.1
ст. 36 КЗпП України, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в період з 22 червня 2000 року по
день ухвалення рішення задоволенню не
підлягають, позивачу необхідно
відмовити у задоволенні позову в цій
частині по суті заявлених вимог, а не у
зв'язку з пропуском строку для
звернення до суду, так як пропущення
строку на звернення до суду є окремою й
самостійною підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги
щодо стягнення індексації, компенсації
за несвоєчасну виплату середньої
заробітної плати суд виходив з такого.

Виходячи з системного аналізу
наведених в рішенні норм ч.5 ст.95 КЗпП
України, статей 33, 34 Закону України «Про
оплату праці», статей 1, 3, 5 Закону
України "Про індексацію грошових
доходів населення", Порядку № 663,
Положення № 1427 встановлених фактичних
даних суд констатує, що позовні вимоги
в частині нарахування компенсації,
індексації за період з 23 квітня 1998 року
по 21 червня 2000 року є обґрунтованими.

Оскільки, судом визнано відсторонення
позивача в період з 23 квітня 1998 року по
21 червня 2000 року від роботи на посаді
економіста незаконним, в порядку
визначеному Положенням № 1427, Порядком
№ 663 компенсація, індексація,виходячи
із задоволених судом позовних вимог по
стягненню середнього заробітку
підлягають нарахуванню відповідачем в
цей період за відповідний кожний
місяць окремо після утримання податків
і платежів.

За період з 22 червня 2000 року по день
ухвалення судом рішення позовні вимоги
відповідно задоволенню не підлягають.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією, яку висловив Пленум
Верховного Суду України в пункті 22
постанови ПВСУ № 13 в якому пленум
роз'яснив, що у справах, пов'язаних із
вирішенням спорів про індексацію
заробітної плати або компенсацію
працівникам втрати її частини у зв'язку
із затримкою її виплати, суди мають
враховувати, що: 1) індексація
заробітної плати провадиться згідно зі
ст.33 Закону ( 108/95-ВР ) в період між
переглядами Верховною Радою України
розміру мінімальної заробітної плати і
здійснюється відповідно до Закону "Про
індексацію грошових доходів населення"
і тих положень Порядку проведення
індексації грошових доходів громадян,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663,
котрі йому відповідають,
підприємством, установою чи
організацією, які виплачують заробітну
плату, при її нарахуванні починаючи з
першого числа місяця, що настає за
місяцем, в якому офіційно опубліковано
індекс споживчих цін, який перевищив 105
відсотків (величину порога індексації).
2) компенсація втрати частини
заробітної плати провадиться згідно зі
ст.34 Закону і Положенням про порядок
компенсації працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням термінів її виплати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N
1427, підприємствами, установами,
організаціями усіх форм власності й
господарювання своїм працівникам у
будь-якому разі затримки виплати
нарахованої заробітної плати
(проіндексованої за наявності
необхідних для цього умов) на один і
більше календарних місяців, незалежно
від того, чи була в цьому вина
роботодавця, якщо в цей час індекс цін
на споживчі товари і тарифів на послуги
зріс більше ніж на один відсоток.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо визнання недійсними запис в
трудовій книжці суд виходив з такого.

Виходячи з встановлених судом обставин
слід констатувати про наявність
підстав для зміни формулювання причин
звільнення позивача з п.1 ст.36 КЗпП на п.1
ст.38 КЗпП, так як заяві позивача, яка
стала підставою звільнення, в наказі
від 21 червня 2000 року № 119 дана
неправильна юридична кваліфікація,
тому суд може змінити формулювання
причин звільнення і привести його у
відповідність з чинним законодавством
про працю.

Проте, слід зазначити, що позивачем за
цією вимогою було пропущено строк
звернення до суду, оскільки її було
звільнено з роботи 21 червня 2000 року, а
позивач первинно звернулась з такою
вимогою тільки 15 січня 2013 року
зазначивши про це в заяві про уточнення
позовних вимог. Підстав для поновлення
строку звернення до суду встановлено
не було.

За таких обставин, виходячи з ч.1 ст. 233
КЗпП України позивачу необхідно
відмовити у задоволенні позову в цій
частині у зв'язку з пропуском строку
для звернення до суду, так як
пропущення строку на звернення до суду
є окремою й самостійною підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією, яку висловив Пленум
Верховного Суду України в пункті 4
постанови ПВСУ № 9 в якому пленум
роз'яснив, що встановлені статтями 228, 223
КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст.233 КЗпП місячний строк поширюється
на всі випадки звільнення незалежно
від підстав припинення трудового
договору. Якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення суми затримки
розрахунку при звільненні з
індексацією і компенсацією виплати суд
виходив з такого.

Позивач підтвердила, що до звільнення в
період з 23 квітня 1998 року по 21 червня 2000
року фактично роботу не виконувала, а
після звільнення на підставі п.1 ст. 36
КЗпП України отримала трудову книжку.
Точну дату отримання трудової книжки
повідомити не змогла. Проте зазначила,
що відразу після звільнення почала
виконувати роботу в інших
організаціях, підприємствах, а з 14
квітня 2006 року отримує пенсію. З
позивачем у червні 2000 року проведено
розрахунок при звільнені.

Виходячи з системного аналізу
наведених в рішенні норм статей 47, 116, 117
КЗпП України, постанови № 301,
Інструкції встановлених фактичних
даних суд констатує, що позовні вимоги
щодо стягнення суми затримки
розрахунку при звільненні з
індексацією і компенсацією виплати
задоволенню не підлягають, так як
суттєвих порушень встановленого цими
нормами порядку встановлено не було.
Крім того, не нарахування позивачу
заробітної плати в період з 23 квітня 1998
року по 21 червня 2000 року не може
вказувати на затримку розрахунку при
звільненні, так як позивач за цей
період фактично роботу не виконувала, а
розрахунок з нею був проведений.

В даному випадку вимоги позивача про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку підлягали б
задоволенню в тому разі і за той період,
коли з вини відповідача була б
затримана видача трудової книжки або
неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
позивача. Проте таких достовірних
фактичних даних встановлено не було, а
тому правових підстав для виплати суми
затримки розрахунку при звільненні з
індексацією і компенсацією немає
взагалі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо скасування наказів, крім
наказу про відсторонення позивача від
посади суд виходив з такого.

Аналіз наведених в рішенні норм ст. 147,
148, 252 КЗпП України свідчить, що наказами
від 28 грудня 1995 року № 132а, від 27 травня
1996 року № 55 (п.1), від 11 листопада 1996 року
№ 115 (п.3), від 13 березня 1998 року № 18,
якими позивачу оголошені стягнення
видані з порушенням процедури їх
видання. При цьому слід звернути увагу,
що працівники, обрані до складу
профспілкових органів і не звільнені
від виробничої роботи, не можуть бути
піддані дисциплінарному стягненню без
попередньої згоди органу, членами
якого вони є.

Оскільки відповідачем не було
додержано порядку притягнення
позивача до дисциплінарної
відповідальності, та позивач входила
до складу профспілкових органів,
зазначені накази мають бути визнані
незаконними.

Проте, слід зазначити, що позивачем за
вимогами по скасуванню зазначених
наказів від 28 грудня 1995 року №132 «а»,
від 27 травня 1996 року №55, від 11 листопада
1996 року №115, від 13 березня 1998 року №18
було пропущено строк звернення до суду,
оскільки їй було відомо про видання
таких наказів ще з 1998 року, що
підтверджується її зверненням до
прокуратури від 22 червня 1998 року (т.1
а.с.107-110), відомостями зазначеними
позивачем особисто про обізнаність
щодо винесення наказу від 04 травня 1998
року №40 (т.4 а.с.47) та в результаті
розгляду справи раніше, а позивач
первинно звернулась з такими вимогами
тільки 15 січня 2013 року, 22 квітня 2014 року
зазначивши про це в заявах про
уточнення позовних вимог. Підстав для
поновлення строку звернення до суду
встановлено не було.

За таких обставин, виходячи з ч.1 ст. 233
КЗпП України позивачу необхідно
відмовити у задоволенні позову в цій
частині у зв'язку з пропуском строку
для звернення до суду, так як
пропущення строку на звернення до суду
є окремою й самостійною підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог.

Суд не вбачає достатньо обґрунтованими
доводи позивача щодо визнання
неправомірними дії відповідача по
виданню наказів від 09 липня 1996 року № 71,
від 03 січня 1997 року № 1 (пар.2, 3), від 04
травня 1998 року № 40, так як зазначені
накази були направлені на реалізацію
права відповідача здійснювати
преміювання позивача та визначення
завдань обумовлених трудовим
договором, параграф 3 наказу від 03 січня
1997 року № 1 взагалі не стосується
позивача.

Встановлені раніше судом обставини
щодо наказу від 21 червня 2000 року № 119,
яким позивача звільнено з роботи за п.1
ст.36 КЗпП не ведуть до необхідності
скасування такого наказу.

Слід зауважити, що судом вже висловлена
позиція відносно незаконності наказу
від 23 квітня 1998 року № 34, тому наведення
додаткового обґрунтування
неправомірності наказу від 23 квітня 1998
року № 29 не є необхідним із-за
тотожності тексту наказу від 23 квітня
1998 року № 34, виписку з якого помилково
видано під № 29.

При цьому, слід зазначити, що позивачем
за цією вимогою також було пропущено
строк звернення до суду за тих же
обставин зазначених раніше. Підстав
для поновлення строку звернення до
суду встановлено не було.

Разом з тим, виходячи з ч.1 ст. 233 КЗпП
України строком позовної давності
захищається лише порушене право, а
необґрунтовані вимоги строком
позовної давності не захищаються.
Оскільки судом встановлено, що позовні
вимоги, в частині скасування наказів
від 09 липня 1996 року № 71, від 03 січня 1997
року № 1 (пар.2, 3), від 23 квітня 1998 року №
29, від 04 травня 1998 року № 40, від 21 червня
2000 року № 119 задоволенню не підлягають,
позивачу необхідно відмовити у
задоволенні позову в цій частині по
суті заявлених вимог, а не у зв'язку з
пропуском строку для звернення до суду,
так як пропущення строку на звернення
до суду є окремою й самостійною
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог.

За таких обставин позовні вимоги щодо
скасування від 28 грудня 1995 року № 132а,
від 27 травня 1996 року № 55 (п.1), від 09 липня
1996 року № 71, від 11 листопада 1996 року № 115
(п.3), від 03 січня 1997 року № 1 (пар.2, 3), 13
березня 1998 року № 18, від 23 квітня 1998
року № 29, від 04 травня 1998 року № 40, від 21
червня 2000 року № 119 задоволенню не
підлягають.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог щодо визнання недійсним актів,
заяв, характеристик, протоколів суд
виходив з такого.

Врахування положень ст.ст.15, 16 ЦК
України, аналіз наведених в рішенні
норм, дає підстави для висновку про те,
що позивачем вибрано спосіб захисту, що
не передбачений цивільним
законодавством, так як оскаржені
позивачем акт про невихід на роботу,
заява, характеристика, протоколи є не
нормативними документами, а лише
фіксують фактичні дані в сфері
трудових відносин, які було складено в
результаті виконання позивачем
трудових функцій, є доказами і їх
оскарження не передбачено чинним
законодавством, як спосіб захисту
судом цивільних прав та інтересів
особи.

Також, така правова позиція випливає з
того, що згідно зі ст.57 ЦПК України, такі
акти, заява, характеристика, протоколи
є лише доказом, які у разі виникнення
спору повинні оцінюватися судом
відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
при складанні зазначених документів
відповідні особи діяли на виконання
своїх службових обов'язків.

Відмовляючи з задоволені позовних
вимог щодо захисту честі, гідності та
ділової репутації суд виходив з такого.

Позивач подавши 22 квітня 2014 рок вимоги
щодо захисту честі, гідності та ділової
репутації виклад обставин, якими
обґрунтовує свої вимоги з зазначенням
доказів, що підтверджують кожну
обставину не здійснила. В судовому
засіданні зазначила, що просить
спростувати недостовірну стосовно неї
інформацію, зазначену в акті про
невихід на роботу, заявах,
характеристиці, протоколах
атестаційних комісій, інших
документах, яка на її думку не
відповідає дійсності. При цьому
конкретні обставини поширення такої
інформації, її характер не зазначила,
доказів не надала.

Враховуючи положення ст. 277 ЦК України,
ст. 10 ЦПК України, слід констатувати, що
обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач має
подати докази недостовірності
поширеної інформації та повинна
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено її особисті
немайнові права.

Оскільки позивачем не обґрунтований
характер інформації, не доведений факт
поширення інформації відповідачем
позовні вимоги в цій частині не можуть
бути задоволені.

При цьому слід зауважити, що зазначені
в акті про невихід на роботу, заявах,
характеристиці, протоколах
атестаційних комісій, інших документах
висловлювання є оціночними судженнями.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

За таких обставин позовні вимоги щодо
захисту честі, гідності та ділової
репутації задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо зобов'язання
працевлаштування суд виходив з такого.

Враховуючи положення ст. 21 КЗпП України
слід констатувати, що позовні вимоги
щодо зобов'язання працевлаштування не
можуть бути задоволенні, так як
трудовий договір є угода між
працівником і власником, яка не може
укладатись в результаті примусу
виконувати дії, що мають добровільний
характер.

Задовольняючи частково позовні вимоги
щодо стягнення грошової компенсації за
не використані щорічні та додаткові
відпустки суд виходив з такого.

Позивач прийнята на роботу
відповідачем 06 березня 1995 року. За
період відпрацьованого робочий рік з 06
березня 1997 року по 06 березня 1998 року та
з 06 березня 1998 року по 23 квітня 1998 року
позивачу щорічна відпустка не
надавалась. Рішення за заявою позивача
про надання такої відпустки
відповідачем не приймалось. Грошова
компенсація за всі не використані дні
щорічної відпустки позивачу не
виплачувалась. Позивач в цей період
виховувала одну дитину віком до 15 років
без батька.

Виходячи з системного аналізу
наведених в рішенні норм статей 74, 75, 82,
83 КЗпП України, статей 6, 9, 21, 24 Закону
України «Про відпустки» суд констатує,
що позивач має право на виплату
грошової компенсації за всі не
використані нею дні щорічної відпустки
за фактично відпрацьований робочий рік
в періоди з 06 березня 1997 року по 06
березня 1998 року та з 06 березня 1998 року
по 23 квітня 1998 року, який відлічується з
дня укладення трудового договору. Тому
позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню.

Оскільки судом встановлено, що позивач
фактично з 23 квітня 1998 року по день
ухвалення рішення судом роботу у
відповідача не виконувала, грошова
компенсація за не використані щорічні
та додаткові відпустки не може бути
виплачена й тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Визначаючи розмір грошової
компенсації за всі не використані дні
щорічної відпустки слід зазначити
таке.

Кількість днів щорічної відпустки, за
які необхідно виплатити компенсацію
працівникові, розраховується виходячи
з фактичної належної тривалості
щорічної відпустки, яка визначається
пропорційно відпрацьованому ним часу.
Загального нормативно-правового акта,
який би визначав порядок розрахунку
кількості днів щорічної відпустки, не
видано.

Тому, при підрахунку днів щорічної
відпустки пропорційно відпрацьованому
часу суд вважає доцільним застосувати
механізм нарахування оплати за дні
відпустки, встановлені в Порядку № 100
та з урахуванням роз'яснень викладених
в листі Міністерство соціальної
політики України від 27 березня 2013 року
№ 321/13/84-13 "Щодо виплати компенсації за
невикористану відпустку".

При обчисленні середньої заробітної
плати для нарахування компенсацій за
невикористану відпустку слід
проводити виходячи з виплат за останні
12 календарних місяців виплати
компенсації за невикористану
відпустку.

Якщо працівниками відпрацьовано менше
12 календарних місяців, то обчислення
середньої заробітної плати
провадиться виходячи з виплат за
фактичний час роботи, тобто, з першого
числа місяця після оформлення до
першого числа місяця, в якому
виплачується компенсація за
невикористану відпустку.

Відповідно до п. 7 Порядку № 100
нарахування суми компенсації за
невикористані відпустки провадиться
шляхом ділення сумарного заробітку за
останні перед наданням відпустки 12
місяців або за менший фактично
відпрацьований період на відповідну
кількість календарних днів року чи
меншого відпрацьованого періоду (за
винятком святкових і неробочих днів,
які припадають на відпрацьований
період). Одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки.

Кількість днів щорічної відпустки, за
які необхідно виплатити компенсацію
працівникові, то вони мають
розраховуватися виходячи з фактичної
належної йому тривалості щорічної
відпустки, яка визначається
пропорційно відпрацьованому ним часу.

Виходячи з того, що позивачу
встановлено 24 дні відпустки можливо
визначити кількість днів щорічної
відпустки, які припадають на один
календарний день без урахування
святкових і неробочих днів у цілому за
рік й відпрацьований період з 06 березня
1998 року по 23 квітня 1998 року
користуючись таким розрахунком: 24 : (365 -
12) = 0,0680, де 24 календарні дні відпустки,
365 кількість календарних днів за
розрахунковий період, 12 кількість
святкових і неробочих днів у 1998 році,
встановлених ст.73 КзпП України.

Одержаний результат слід перемножити
на кількість календарних днів (без
врахування святкових і неробочих днів),
відпрацьованих працівником у робочому
періоді з 06 березня 1998 року по 23 квітня
1998 року включно: 0,0680 к. д. х 49 к. д = 3,4 к. д.

Розрахунок середнього заробітку для
визначення суми компенсації за
невикористану відпустку складається з
такого: 119,68 грн х 12 : (365 - 12) = 4,068 грн, де
119,68 грн середня заробітна плата
позивача, 12 кількість місяців у році, 365
кількість календарних днів за
розрахунковий період, 12 кількість
святкових і неробочих днів у 1998 році,
встановлених ст.73 КзпП України.

Оскільки, за період з 06 березня 1997 року
по 06 березня 1998 року позивач має право
на 24 дні відпустки, за період з 06
березня 1998 року по 23 квітня 1998 року
включно 3,4 дні відпустки, сума
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки, виходячи з
визначеного заробітку 4,068 грн складає:
(24+3,4) х 4,068 = 111,46 гривен.

Надаючи оцінку наявності права
позивача на виплату грошової
компенсації за невикористані
додаткові відпустки за періоди
відпрацьованого робочого ріку з 06
березня 1997 року по 06 березня 1998 року та
з 06 березня 1998 року по 23 квітня 1998 року,
так як позивач мала в цей період
малолітню дитину слід зазначити таке.

З аналізу наведених в рішенні норм
статей 76, 83 КЗпП України, статей 19, 24
Закону України «Про відпустки» в
редакції на період виникнення спірних
правовідносин, встановлених обставин
вбачається, що позивач не мала право на
додаткову відпустку, так як в період 06
березня 1997 року по день звільнення з
роботи 21 червня 2000 року виховувала одну
дитину віком до 15 років без батька.

При цьому слід констатувати, що право
на додаткову оплачувану відпустку, як
одинокій матері виникло у позивача з
моменту опублікування Закону України
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України стосовно
відпусток" від 22 жовтня 2004 року № 2128-IV,
яким частину першу статті 19 Закону
України "Про відпустки" після слів
"усиновила дитину" доповнено словами
"одинокій матері".

За таких обставин позовні вимоги щодо
стягнення грошової компенсації за не
використані додаткові відпустки
задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення допомоги по
тимчасовій непрацездатності в
наслідок захворювання суд виходив з
такого.

З аналізу наведеної в рішенні норми
статі 256 КЗпП України, встановлених
обставин вбачається, що позивач має
право на отримання допомоги по
тимчасовій непрацездатності в
наслідок захворювання в періоди 06
квітня 1998 року по 17 квітня 1998 року, з 23
квітня 1998 року по 30 квітня 1998 року в
розмірі до повного заробітку, проте
слід зауважити, що за ці періоди
заробітну плату позивачу було
виплачено та компенсовано в результаті
визнання вимушеним прогул за період з 23
квітня 1998 року по 21 червня 2000 року. При
цьому встановлено, що позивач в період
з 1997 -1998 років отримала допомогу по
тимчасовій непрацездатності в
наслідок захворювання в розмірі 149,50
гривен та 40,08 гривен. Відомості щодо
невиплати позивачу заробітної плати до
23 квітня 1998 року спростовані не були.

При цьому слід констатувати, що
допомога з тимчасової
непрацездатності повинна надаватись
особі у формі матеріального
забезпечення, котре повністю або
частково компенсує втрату заробітної
плати (доходу), у разі настання
захворювання.

З огляду на викладене, враховуючи
раніше встановлені обставини суд
вважає, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення допомоги по тимчасовій
непрацездатності в наслідок
захворювання задоволенню не
підлягають в тому числі й за період з 21
червня 2000 року по день винесення судом
рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги
щодо стягнення моральної шкоди суд
виходив з такого.

Позивач остаточно змінивши позовні
вимоги просила стягнути з відповідача
моральну шкоду в розмірі 160000 гривен.

Враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП
України, ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167, 1205 ЦК
України слід констатувати, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково, оскільки судом встановлені
фактичні дані порушення законних прав
позивача відносно незаконного
відсторонення від виконання обов'язків
за посадою, що призвело до моральних
страждань, необхідності звертатися до
суду за захистом своїх прав, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагали від неї додаткових зусиль для
організації свого життя.

З урахуванням встановлених обставин та
міркувань розумності та
справедливості суд вважає за необхідне
задовольнити позовні вимоги щодо
стягнення моральної шкоди в розмірі 1000
гривень, а в іншій частині позову щодо
моральної шкоди позивачу слід
відмовити.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача моральної шкоди в іншій
частині, суд констатує, що відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювана та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Однак, позивач розмір заподіяної на її
думку моральної шкоди в розмірі 160000
гривен за виключенням задоволеної
частини вимог, не обґрунтувала та
завищила, не вказавши з чого
складається саме такий розмір за
кожною наведеною позивачем обставиною,
якими доказами це підтверджується.

За таких обставин суд визначив розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди залежно від характеру
правопорушення, глибини душевних
страждань та з врахуванням при цьому
вимог розумності і справедливості.

Зазначені висновки узгоджуються з
правовою позицією, яку висловив Пленум
Верховного Суду України в пунктах 3, 5, 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

З огляду на викладене, суд вважає, що
заявлені позивачем вимоги підлягають
частковому задоволенню, з підстав та у
обсязі, що зазначений вище.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення матеріальних
збитків суд виходив з такого.

Позивач в обґрунтування розміру
матеріальних збитків на суму 15000 гривен
зазначила, що ці витрати пов'язані з
необхідністю здійснення додаткових
зусиль для організації її життя після
звільнення з роботи, а саме для
відновлення водопостачання,
газовідведення, проведення ремонту за
місцем проживання.

Проте в обґрунтування своїх вимог,
доказів, що підтверджують кожну
обставину не надала та в чому полягають
конкретні винні дії відповідача за
цими вимогами не зазначила.

Таким чином суд вважає, що позивач не
довела ті обставини, на які вона
посилалась на підставу своїх вимог в
цій частині позову, що є обов'язком
сторін згідно з встановленими ст. 10 ЦПК
України засадами змагальності.

За таких обставин, суд вважає, що
заявлені позивачем вимоги щодо
стягнення матеріальних збитків в
розмірі 15000 гривен задоволенню не
підлягають.

Вирішуючи справу керуючись
процесуальними нормами суд зазначає,
що за ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі п.2, 4 ч.1 ст.367 ЦПК України,
рішення суду підлягає обов'язковому
негайному виконанню по справам про
присудження працівникові виплати
заробітної плати, але не більше ніж за
один місяць та поновлення на роботі
незаконно звільненої.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат суд виходив з такого.

З ч.2, 3 ст.88 ЦПК України вбачається, що
якщо сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Судом застосовується порядок
встановлений для справлення судового
збору, що був чинним на момент
звернення позивача 27 травня 1998 року до
суду.

Відповідно до декрету Кабінету
Міністрів України «Про державне мито»,
з позовних заяв, що подаються до суду,
справляється державне мито у розмірі 5
відсотків ціни позову.

Таким чином, виходячи із розміру
задоволених позовних вимог на суму 4070
(чотири тисячі сімдесят) гривен 82
(вісімдесят дві) копійки з відповідача
слід стягнути судовий збір в розмірі 203
(двісті п'ятдесят три) гривні 54
(п'ятдесят чотири) копійки.

З ч.2 ст.82 ЦПК України вбачається, що
якщо у встановлений судом строк судові
витрати не будуть оплачені, витрати
стягуються за судовим рішенням у
справі.

22 квітня 2014 року позивачем було
заявлено нову вимогу про спростування
недостовірної інформації, що пов'язана
з захистом честі, гідності та ділової
репутації. За подання такої вимоги
позивачем сплату судового збору
здійснено не було. До ухвалення цього
рішення судовий збір позивачем
сплачено не було.

Відповідно до закону України «Про
судовий збір» ставка судового збору за
подання до суду позовної заяви про
захист честі та гідності фізичної
особи, ділової репутації фізичної
особи або юридичної особи, за позовними
заявами не майнового характеру
становить 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати.

За таких обставин такі витрати повинні
бути стягнуті з позивача за цим судовим
рішенням в розмірі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 (шістдесят) копійок.

Керуючись ст.ст. 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області про скасування
наказів, визнання недійсними запис в
трудовій книжці, актів, заяв,
характеристик, протоколів, визнання
вимушеним прогул, захист честі,
гідності та ділової репутації,
зобов'язання працевлаштування,
стягнення: заробітної плати за
вимушений прогул, індексації,
компенсації за несвоєчасну виплату
середньої заробітної плати, суми
затримки розрахунку при звільненні з
індексацією і компенсацією виплати,
грошової компенсації за не
використанні щорічні та додаткові
відпустки, допомоги по тимчасовій
непрацездатності внаслідок
захворювання, моральних та
матеріальних збитків - задовольнити
частково.

Визнати відсторонення ОСОБА_1 з 23
квітня 1998 року по 21 червня 2000 року за п.2
ст.40 КЗпП України від роботи на посаді
економіста - незаконним.

Наказ по Іванівському виробничому
управлінню житлово-комунального
господарства від 23 квітня 1998 року № 34 -
скасувати.

Стягнути з Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час вимушеного прогулу за період з 23
квітня 1998 року по 21 червня 2000 року у
розмірі 2959 гривен 36 копійок, грошову
компенсацію за не використані дні
щорічної відпустки у розмірі 111 гривен
46 копійок, моральну шкоду у розмірі 1000
гривень, а всього 4070 (чотири тисячі
сімдесят) гривен 82 (вісімдесят дві)
копійки.

Визначену судом суму середнього
заробітку стягувати на користь ОСОБА_1
з вирахуванням прибуткового податку й
інших обов'язкових платежів та з
нарахуванням після утримання податків
і обов'язкових платежів індексації,
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати за період з 23 квітня 1998 року по
21 червня 2000 року.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в
іншій частині - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в
частині стягнення заробітної плати за
один місяць.

Стягнути з Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
судовий збір у розмірі 203 грн. 54 коп. на
рахунок: 0200; найменування рахунку
- Іванівський район 22090200; банк - ГУДКУ в
Одеській області; МФО-828011; код за ЄДРПОУ
- 37801601.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп. на рахунок:
0200; найменування рахунку -
Іванівський район 22090200; банк - ГУДКУ в
Одеській області; МФО-828011; код за ЄДРПОУ
- 37801601.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Іванівський районний суд
Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду апеляційної
скарги.

СуддяО. О. Кравчук