Провадження № 22-ц/779/2708/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І.,
Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 14
квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки.

Позов обґрунтувала тим, що 06 липня 2013
року о 23 год. 35 хв. по вул. Целевича в м.
Івано-Франківську сталася
дорожньо-транспортна пригода, в якій
водій автомобіля марки АЗЛК-2141,
державний номерний знак НОМЕР_1,
виїхавши з провулку по вул. Целевича, не
впорався з керуванням, в'їхав у
належний ОСОБА_3 автомобіль марки
ВАЗ-217030, державний номерний знак
НОМЕР_2, що стояв на узбіччі по вул.
Целевича, 4. Особу водія автомобіля
марки АЗЛК-2141 не встановили, оскільки
він зник з місця події. Позивачка
вказувала, що під час проведення
розшукових заходів УДАІ УМВС в
Івано-Франківській області
установлено, що на момент ДТП
автомобілем марки АЗЛК-2141, д.н.з. НОМЕР_1,
керував ОСОБА_6, власником вказаного
автомобіля є ОСОБА_4 Просила стягнути з
ОСОБА_4 завдану у результаті
дорожньо-транспортної пригоди майнову
шкоду у розмірі 7440 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 05 березня 2014 року до участі в
справі в якості співвідповідача
залучено ОСОБА_5.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 14
квітня 2014 року задоволено частково
позов ОСОБА_3. Вирішено стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 завдану
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди шкоду у розмірі 7440 грн. та
витрати на оплату судового збору у
розмірі 229 грн. 40 коп. В решті позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що ухвалюючи
рішення про стягнення з неї на користь
ОСОБА_3 шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, суд не врахував,
що згідно нотаріально посвідченої
довіреності від 02.10.2007 року вона
передала належний їй автомобіль марки
АЗЛК-2141, номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, які до 02.10.2017 року володіють цим
транспортним засобом на відповідній
правовій підставі. Оскільки на час
скоєння ДТП вони були фактичними
володільцями джерела підвищеної
небезпеки, то позов про відшкодування
шкоди слід було пред'являти до них. В
даному випадку вона є неналежним
відповідачем. Під час судового
розгляду вона заявляла клопотання про
виклик даних осіб в судове засідання,
однак суд її клопотання відхилив.

Також апелянт вказує, що в
оскаржуваному рішенні суд зазначив, що
вона не з'явилася в судове засідання та
не повідомила суд про причину неявки.
Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки 14.04.2014
року вона не з'явилася в судове
засідання з поважних причин, так як
захворіла і змушена була звертатися до
лікаря. Крім того, це була її перша
неявка в судове засідання, а тому суд в
силу ст. 169 ЦПК України мав відкласти
розгляд справи.

З наведених підстав просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_3 до неї відмовити.

У засіданні апеляційного суду апелянт
доводи апеляційної скарги підтримала з
наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 в
судове засідання не з'явились, про час
та день розгляду справи повідомлені у
встановленому законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_9 подав суду
заяву, в якій просив відкласти розгляд
справи у зв'язку із його зайнятістю в
розгляді іншої справи.

Відповідач ОСОБА_5 причину неявки суду
не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК
України колегія суддів ухвалила про
розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення
апелянта, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
оскільки власником транспортного
засобу - джерела підвищеної небезпеки,
яким позивачу ОСОБА_3 внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
заподіяно матеріальних збитків, є
відповідач ОСОБА_4, чого остання не
заперечила, то такі збитки підлягають
відшкодуванню саме відповідачем
ОСОБА_4 незалежно від наявності її вини,
у розмірі 7440 грн., який визначений
відповідно до акту виконаних робіт №15/3
від 15.08.2013 року, виданого ПП ОСОБА_10

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що
06.07.2013 року о 23 год. 35 хв. на вул. Целевича
у м. Івано-Франківську сталася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої водій автомобіля марки
АЗЛК-24, державний номерний знак НОМЕР_1,
що зареєстрований за ОСОБА_4, допустив
зіткнення з припаркованим автомобілем
марки ВАЗ-217030, державний номерний знак
НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3, після чого
залишив місце події. Внаслідок наїзду
транспортний засіб ОСОБА_3 отримав
механічні пошкодження задньої лівої
частини.

Згідно довідки №9227314 про
дорожньо-транспортну пригоду та листа
Івано-Франківського МВ УМВС України в
Івано-Франківській області від 18.09.2013
року (а.с. 6-7, 67) особу, яка на час
вказаної вище дорожньо-транспортної
пригоди керувала належним відповідачу
ОСОБА_4 автомобілем марки АЗЛК-2141,
державний номерний знак НОМЕР_1, не
встановлено.

Відповідно до листа ВДАІ
Івано-Франківського МВ УМВС України в
Івано-Франківській області, в момент
вчинення ДТП автомобілем марки АЗЛК-2141,
державний номерний знак НОМЕР_1,
керував ОСОБА_6, який згідно бази даних
«Армор» проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідачем ОСОБА_4 долучено до
матеріалів справи копію розписки
ОСОБА_5, в якій останній нібито визнає
свою вину у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди і
зобов'язується відшкодувати завдані
збитки (а.с. 44).

В силу ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Пунктом 1 частини 2 вказаної статті
визначено, що збитками є втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

У відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 4 постанови від 01.03.2013 року №4
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» розглядаючи
позови про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, суди повинні мати на увазі,
що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Відповідно до ч. 2ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказів того, хто був винним у
дорожньо-транспортній пригоді не
надано.

Проте, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Сторони в суді першої інстанції
визнали, що вказана ДТП сталась з вини
водія, який керував транспортним
засобом відповідача ОСОБА_4 В
апеляційній скарзі апелянт не оскаржує
рішення в цій частині, як і в частині
розміру шкоди, яка підлягає
відшкодуванню позивачу.

Згідно акту виконаних робіт №15/3,
виданого ПП ОСОБА_10 15.08.2013 року, ОСОБА_3
витратила на ремонт автомобіля марки
ВАЗ-217030, державний номерний знак
НОМЕР_2, 7440 грн. (а.с. 75).

З урахуванням положень ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, відповідно до якої під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, рішення в цій частині не
переглядається.

Встановивши вищенаведені обставини
справи, оцінивши всі наявні в справі
докази, суд першої інстанції правильно
дійшов висновку, що шкода, заподіяна
позивачу, як володільцю пошкодженого
транспортного засобу внаслідок ДТП, що
мала місце 06.07.2013 року, підлягає
відшкодуванню саме з відповідача
ОСОБА_4 в розмірі 7440 грн.

При цьому суд першої інстанції вірно не
взяв до уваги розписку ОСОБА_5 про те, що
він визнає свою вину у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди,
оскільки така не має доказового
значення, так як не підтверджено, що
вона написана саме особою, зазначеною в
розписці, як її виконавець. Крім того,
така розписка суперечить змісту
довідки №9227314 про дорожньо-транспортну
пригоду (а.с. 6-7), листа
Івано-Франківського МВ УМВС України в
Івано-Франківській області від 18.09.2013
року (а.с. 67) та листа ВДАІ
Івано-Франківського МВ УМВС України в
Івано-Франківській області (а.с. 8).

Доводи апелянта про те, що згідно
нотаріально посвідченої довіреності
від 02.10.2007 року вона передала належний
їй автомобіль марки АЗЛК-2141, державний
номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
які до 02.10.2017 року володіють цим
транспортним засобом на відповідній
правовій підставі та час скоєння ДТП
були фактичними його володільцями, а
тому позов про відшкодування шкоди
слід було пред'являти до них, не
заслуговують на увагу, оскільки згідно
положень ч. 3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Таким чином, довіреність від
02.10.2007 року не свідчить про передачу
транспортного засобу до представників,
а лише підтверджує можливість
здійснювати ними юридично-значимі дії
щодо експлуатації та розпорядження
автомобілем марки АЗЛК-2141, державний
номерний знак НОМЕР_1.

Більше того, згідно повного витягу з
Єдиного реєстру довіреностей в записі 2
значиться, що ОСОБА_4 02.10.2007 року надала
довіреність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на
здійснення ними юридично-значимих дій
щодо експлуатації та розпорядження
автомобілем марки АЗЛК-2141, державний
номерний знак НОМЕР_1. Згідно запису 2.1.
ЄРД ОСОБА_7 05.07.2008 року видав таку
довіреність в порядку передоручення
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

За даними довідки ПАТ «Страхова
компанія «Галицька» від 23.12.2014 року №1784
за період з грудня 2008 року по грудень 2014
року відповідно до даних бази МТСБУ
автомобіль марки М-2140, держ. номер
НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_4, був
застрахований по обов'язковому
страхуванню цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів за Полісом ВС
№53420801 від 24.04.2009 року з терміном дії від
24 квітня 2009 року до 23 квітня 2010 року і
страхувальником за цим договором був
ОСОБА_15, зареєстрований за адресою в
АДРЕСА_2.

Доказів правомірності вибуття із
володіння і набуття іншими особами
права на автомобіль відповідачем не
надано, що в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України
є її обов'язком.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, а також не
спростовують висновки суду першої
інстанції, не мають правового значення
та не містять підстав для скасування
або зміни судового рішення.

За приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що фактичні обставини справи судом
першої інстанції з'ясовано всебічно та
повно, дано їм вірну правову оцінку, а
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 14
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

Ясеновенко Л.В.