АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/311/14
Головуючий в 1 інстанції -
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Григорченка Е.І.

суддів - Лаченкової О.В.,
Варенко О.П.

при секретарі -
Гасановій С.Д..

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» на рішення
Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві, -

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»
звернулось з апеляційною скаргою на
рішення Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року, де ставить питання про його
скасування та ухвалення нового про
відмову у позові, посилаючись на те, що
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Рішенням Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року позов задоволено, з ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1
стягнено у відшкодування моральної
шкоди 5 000 грн. 00 коп. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат (а.с.24-27).

Судом першої інстанції встановлено, що
з 04 червня 1979 року по 13 червня 2005 року
позивач знаходився у трудових
відносинах з відповідачем ПАТ «ДТЕК
Павлогрдвугілля» й працював за різним
фахом, що підтверджується копією
трудової книжки.

За час роботи на підприємстві в
підземних шкідливих умовах він
захворів на професійні захворювання:
радикулопатія шийна та
попереково-крижова, двосторонній
плечелопатковий періартроз,
деформуючий артроз ліктьових та
колінних суглобів, згідно акту П-4 від 08
грудня 2005 року.

Згідно п. 12, 16, 17 зазначеного акту
професійне захворювання виникло за
таких обставин: тривала дія шкідливих
факторів виробничого середовища на
організм робочого. Причина
професійного захворювання: пил,
несприятливий мікроклімат, важка
праця. Професійні захворювання виникли
з вини відповідача.

За висновком МСЕК від 23 січня 2006 року
позивачу було встановлено втрату
професійної працездатності у розмірі 50
% первинно та визнано інвалідом третьої
групи, що підтверджується копією
довідок МСЕК.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позивачу
заподіяна моральна шкода, тому на
підставі ст.237-1 КЗпП України стягнув з
відповідача на користь позивача у
відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.
00 коп., з урахуванням ступеня втрати
працездатності, моральних страждань,
розумності та справедливості.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарги та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до
ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і ст.237-1 КЗпП
України та рішення Конституційного
суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року,
прийшов до обґрунтованого висновку, що
відповідач зобов'язаний відшкодувати
позивачу моральну шкоду, яка завдана
йому в результаті отриманого ним
захворювання на виробництві під час
роботи у ВАТ «Павлоградвугілля».

Не можуть бути прийняті до уваги доводи
відповідача як такі, що протирічать
матеріалам справи та діючому
процесуальному та матеріальному
закону, - проте, що для вирішення
питання щодо наявності спричинення
позивачу моральної шкоди ушкодженням
здоров'я необхідні медичні висновки,
оскільки наявність таких висновків не
є обов'язковим для суду при вирішенні
питання про відшкодування моральної
шкоди.

Посилання апелянта на те, що позивачем
не доведена вина підприємства в
заподіянні моральної шкоди позивачу, є
безпідставними, оскільки актом
розслідування хронічного професійного
захворювання встановлено, що
професійне захворювання виникло
внаслідок важкої фізичної праці в
умовах несприятливого мікроклімату, що
підтверджує, що роботодавцем належних
умов праці позивачу створено не було.
Також зазначено, що посадові особи, які
порушили законодавство про охорону
праці, гігієнічні регламенти і
нормативні акти, не встановлені через
тривалий час роботи в умовах
несприятливих факторів та зміною
директорів шахт.

Доводи апеляційної скарги, що суд не
застосував позовну давність, не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимоги про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, тому суд першої інстанції
обґрунтовано послався на зазначену
норму закону.

Згідно рішення Конституційного суду
України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року
для звернення працівника до суду з
заявою про відшкодування моральної
шкоди, завданої йому несвоєчасною
виплатою з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум,
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли такий
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично
розрахувався з ним, у зв'язку з чим
зазначені висновки Конституційного
Суду України стосуються лише позовів
щодо відшкодування моральної шкоди,
завданої несвоєчасною виплатою з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
та не розповсюджуються на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої внаслідок ушкодження
здоров'я.

Посилання апелянта на те, що суд
безпідставно застосував ст. 237-1 КЗпП
України, не може прийняти їх до уваги,
оскільки висновок суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог на підставі ст.237-1 КЗпП України
відповідає рішенню Конституційного
Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008р. у
справі за конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підпункту «б» підпункту 4
пункту 3 статті 7 Закону України «Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
пункту 1, абзацу третього пункту 5,
пункту 9, абзаців другого, третього
пункту 10, пункту 11 розділу I Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(справа про страхові виплати), в якому,
зокрема, визначено: положеннями пункту
1, абзацу третього пункту 5, пункту 9,
абзацу третього пункту 10, пункту 11
розділу I Закону «Про внесення змін до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.02.2007р. 717-V.

Відповідно до цих висновків
Конституційного Суду України право цих
громадян на відшкодування моральної
шкоди не порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин, зокрема,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Проте, у зв'язку з
вищевказаними змінами до норм
матеріального права Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України на час виникнення
спірних правовідносин не відповідає за
завдану моральну шкоду.

Оскільки на час звернення позивача
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не передбачено
обов'язку Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відшкодовувати
потерпілому моральну шкоду, то таку
шкоду позивачу, законні права якого
порушено, повинен відшкодовувати
роботодавець згідно з правилами ст.237-1
КЗпП України, на підставі якої суд
обґрунтовано і стягнув з відповідача
моральну шкоду в зазначеному розмірі, з
урахуванням ступені втрати
працездатності, моральних страждань,
розумності та справедливості.

Інші доводи відповідача, приведені в
апеляційній скарзі, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
та відмови у позові, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального закону.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст.ст.10, 11 ЦПК
України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» відхилити.

Рішення Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 17 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: