Справа № 610/3917/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2014 року Балаклійський районний
суд Харківської області в складі
головуючого судді Соколової К.А., при
секретарі Матюшенко А.А.,за участю
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідачки ОСОБА_2
ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Балаклія Харківської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнанні договору
купівлі-продажу недійсним,
витребування майна із чужого
незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору купівлі
продажу автомобіля недійсним. В
процесі розгляду справи позивач
уточнив свої позовні вимоги та просить
суд визнати недійсним договір купівлі
продажу автомобіля Hyundai Elantra MD, 2012 року
випуску чорного кольору № двигуна
НОМЕР_1 № шасі НОМЕР_2, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та витребувати
вказаний автомобіль із чужого
незаконного володіння. В частині
позовних вимог, щодо визнання угоди між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 26.07.2012 року про
отримання коштів у розмірі 30000 доларів
США та визнання угоди між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 від 30.08.2014 року про передачу
автомобіля у якості погашення боргу
недійсними , за заявою представника
позивача, залишено без розгляду.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що він та
відповідачка ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 09.06.2001 року по
20.06.2014 року. В період перебування в
шлюбі та ведення спільного
господарства ними за спільні кошти був
придбаний вищевказаний автомобіль,
який є їх спільною сумісною власністю.
Після розлучення між ним та
відповідачкою ОСОБА_2 не було досягнуто
згоди щодо розподілу майна тому він 1
серпня 2014 року звернувся до суду з
позовом про поділ майна подружжя. З
метою забезпечення позову ухвалою суду
від 22.08.2014 року було накладено арешт на
автомобіль, в період виконання ухвали
суду про накладення арешту на
автомобіль 30.08.2014 року відповідачка
здійснила його відчуження. Власником
спірного автомобіля стала її матір
ОСОБА_4

В процесі розгляду справи відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надали заперечення
проти його позову, з яких йому стало
відомо, що, як вказує ОСОБА_2, 26.07.2012 року
отримала у ОСОБА_5 кошти у розмірі 30000
доларів США, а після розірвання шлюбу
30.08.2014 року передала ОСОБА_5 спірний
автомобіль в рахунок погашення боргу,
але про те, що відповідачка отримала у
ОСОБА_5 30000 доларів США, а потім в
рахунок погашення боргу передала
автомобіль ОСОБА_5 йому нічого відомо
не було, хоча вони тоді перебували у
шлюбі, ніякої згоди на відчуження
автомобіля він не надавав і це питання
ними навіть не обговорювалося. Як йому
стало відомо 30.08.2014 року ОСОБА_5 продав
автомобіль матері відповідачки ОСОБА_4,
про що йому стало відомо також під час
розгляду справи.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив позов задовольнити, так як
вважає, що ОСОБА_2 не мала права
розпоряджатися спільно нажитим майном
подружжя без письмової згоди ОСОБА_6
Вважає, що письмові розписки про
одержання ОСОБА_2 30000 доларів США у
ОСОБА_5 та передачі йому автомобіля в
рахунок погашення боргу, є надуманими
та написаними після пред»явлення
позову ОСОБА_6

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала у
повному обсязі пояснивши, що вона ,
перебуваючи у шлюбі з позивачем 26.07.2012
року взяла у ОСОБА_5 в борг 30000 доларів
США, що підтверджується її розпискою.
30.07.2012 року придбала спірний
автомобіль. Шлюб між нею та позивачем
було розірвано 20.06.2014 року, при
розірванні шлюбу позивач не мав
претензій щодо поділу майна подружжя.
30.08.2014 року до неї звернувся ОСОБА_5 з
вимогою повернути борг, але у неї не
було таких коштів, тому в рахунок
погашення боргу вона передала йому
автомобіль та надала генеральну
довіреність на його ім»я від 30.08.2014 року
. Потім ОСОБА_5 розпорядився переданим
йому автомобілем на власний розсуд,
продавши його її матері ОСОБА_4
Відповідачка та її представник
вважають, що вона діяла згідно до вимог
чинного законодавства, тому підстав
для задоволення позову немає.

Відповідачка ОСОБА_4 позов також не
визнала, вважає, що вона придбала
автомобіль на законних підставах тому
у задоволенні позову просить
відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав та
пояснив, що дійсно 26.07.2012 року давав
ОСОБА_2 в борг 30000 доларів США і 30.08.2014
року в рахунок погашення боргу вона
передала йому спірний автомобіль та
оформила на нього генеральну
довіреність.В цей же день він
розпорядився переданим йому
автомобілем та продав його ОСОБА_4
Відповідач ОСОБА_5 вважає, що він діяв в
межах чинного законодавства тому
просить в задоволенні позову
відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
допитавши свідків, вважає позов
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст.60 СК України визначено,
що майно, набуде подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з ним не мав
з поважних причин (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Судом встановлено, що позивач та
відповідачка ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 9 червня 2001
року. Рішенням Балаклійського
районного суду Харківської області від
20 червня 2014 року шлюб між ними було
розірвано. Із рішення суду вбачається,
що на момент ухвалення рішення сторони
проживали разом, проте фактично
сімейні відносини припинені між ними
близько двох місяців (а.с.13).

В період спільного проживання та
ведення спільного господарства 30 липня
2012 року позивачем та відповідачкою
ОСОБА_2був придбаний автомобіль Hyundai
Elantra MD, 2012 року випуску та
зареєстрований на ОСОБА_2

30 серпня 2014 року, як пояснила ОСОБА_2,
вона в рахунок погашення боргу
передала ОСОБА_5 спірний автомобіль, а
також оформила генеральну довіреність
на ім»я ОСОБА_5( а.с.44-45).

Згідно довідки-розрахунку ВІА №745127
від 30 серпня 2014 року спірний автомобіль
було продано ОСОБА_4 (а.с.54).

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили суду, що вони
були присутніми 26.07.2012 року при
передачі в борг ОСОБА_5 ОСОБА_2 30000
доларів США. Але до пояснень
вищевказаних свідків суд відпроситься
критично, так як із їх пояснень
вбачається, що вони були присутніми при
передачі ОСОБА_5 ОСОБА_2 30000 доларів США
в борг та при написанні розписки ОСОБА_2
про одержання коштів , але в самій
розписці не відображено, що ці свідки
були присутніми при передачі 30000
доларів США ОСОБА_5

Зі змісту розписки ОСОБА_2 від 26.07.2012
року не вбачається,що кошти у
ОСОБА_5вона брала в борг саме для
придбання автомобіля (а.с.43).

Суд вважає, що письмові розписки, які
надала у судовому засіданні ОСОБА_2 не
спростовують встановлені судом
обставини, що спірний автомобіль був
придбаний подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в
період перебування їх в
зареєстрованому шлюбі тому це майно
належало їм на праві спільної сумісної
власності.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.65 СК України
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що що він діє за
згодою другого подружжя.Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним, як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення, і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має подана
письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально посвідчена.

Належних і допустимих в розумінні
ст.ст.58,59 ЦПК України доказів надання
позивачем. письмової згоди на
відчуження спірного автомобіля ОСОБА_2
суду не надано.

Згідно ч.1 ст.31 ЦК України, правочин
вважається дрібним побутовим, якщо він
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку вартість. А
договором стосовно цінного майна можна
вважати договір, який виходить за межі
дрібного побутового правочину, що в
даному випадку і має місце.

За змістом ст.ст.387,388 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Відповідно до положень пунктів 21,22
Постанови №5 Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» спір
про повернення майна, що виникає з
договірних відносин або відносин,
пов»язаних наслідків недійсності
правочину, підлягає вирішенню
відповідно до законодавства, що
регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні
договірні відносини або відносини,
пов»язані із застосуванням наслідків
недійсності правочину, спір про
повернення майна власнику підлягає
вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК
України.

Якщо власник вимагає повернення
свого майна з володіння особи, яка
незаконно ним заволоділа, така позовна
вимога підлягає розгляду та вирішенню
також за правилами статей 387,388 ЦК
України.

Якщо майно за відплатним договором
придбане у особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача ( статті 387,388 ЦК
України). Якщо в такій ситуації ( саме
так обґрунтовано підставу позову)
пред»явлений позов про визнання
недійсним договорів про відчуження
майна, суду слід мати на увазі правила,
встановлені статтями 387,388 ЦК України.

На підставі викладеного, суд дійшов
до висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,58,59,60,209,88,212-215 ЦПК
України, ст.ст.60,65 СК України, 31,387,388 ЦК
України, Постановою №5 Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних прав
від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав», суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору
недійсним, витребування майна із
чужого незаконного володіння -
задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу
автомобіля Hyundai Elantra MD, 2012 року випуску,
чорного кольору, № двигуна НОМЕР_1, №
шасі НОМЕР_2 укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 недійсним.

Витребувати автомобіль Hyundai Elantra MD, 2012
року випуску, чорного кольору, №
двигуна НОМЕР_1, № шасі НОМЕР_2 у
добросовісного набувача - відповідача
ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на користь ОСОБА_6 понесені ним судові
витрати в сумі 609 грн.(шістсот дев'ять
гривень).

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через Балаклійський районний суд
Харківської області шляхом подачі
протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.

СУДДЯ