Справа №583/1972/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Олійник О. В.Номер
провадження 22-ц/788/1791/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 6
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 03 вересня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Охтирської міської ради, третя особа:
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Сумській області,

про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно,

В
С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 03 вересня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позову.

При цьому зазначає, що на даний час
єдиним законодавчо визначеним шляхом
оформити право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно є
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 року
№461 «Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів», в
матеріалах справи наявні письмові
заяви двох суміжних землевласників,
які не заперечують проти оформлення
позивачкою самочинно збудованих
будівель. Крім того, Охтирська міська
рада у своєму відзиві також проти цього
не заперечувала, однак суд у своєму
рішенні не взяв до уваги
вищезазначений нормативний акт та
невірно застосував положення
матеріального та процесуального права,
що призвело до невірного вирішення
даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_3- ОСОБА_5, який
апеляційну скаргу підтримує з мотивів,
у ній викладених, вивчивши матеріали
справи, перевіривши рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін, виходячи з
наступного.

Вирішуючи наявний спір та відмовляючи
ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що її позовні
вимоги не ґрунтуються на законі.

Цей висновок суду узгоджується з
матеріалами справи та відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

02 червня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом, просила
визнати за нею право власності на
самочинно збудовані надвірні будівлі,
а саме: гараж літ. «Д», сарай літ. «д»,
літня кухня літ.«Е», літній душ літ.»е»,
що знаходяться за адресою: Сумська
область, м.Охтирка,
пров.Дніпропетровський,20 .Свої вимоги
мотивував тим, що на підставі договору
дарування є власником земельної
ділянки площею 0,1000 га, розташованої в
м.Охтирка по пров. Дніпропетровському,
20. На зазначеній земельній ділянці у 2008
році вона самовільно збудувала гараж,
сарай, літню кухню та літній душ. З
метою узаконення самовільно
збудованих споруд зверталася до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області, але їй в письмовій
формі роз'яснено, що Інспекція приймала
заяви щодо прийняття в експлуатацію
самовільно побудованих об'єктів до 31
грудня 2013 року, а на даний час підстави
для прийняття від громадян документів
для прийняття в експлуатацію відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 13 грудня 2002 року належить
жилий будинок з господарчими
спорудами, розташований на земельній
ділянці, що знаходиться в м.Охтирка по
пров. Дніпропетровському, 20 (а.с. 6).

14 березня 2006 року ОСОБА_3 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
розташовану за адресою: м. Охтирка,
пров. Дніпропетровський, 20 (а.с. 7).

У 2008 році позивачка самочинно, без
належно оформленого дозволу,
побудувала гараж, сарай, літню кухню та
літній душ за вищевказаною адресою.

З технічного звіту, виконаного
експертом з технічного обстеження
будівель ОСОБА_6 за замовленням
позивачки вбачається, що самочинні
споруди містять деякі порушення
будівельно-технічних норм, однак не
вказано, чи є вони істотними (а.с.54-72).

Листом Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області №7/18-1957 від 20 травня 2014
року позивачці повідомлено про
відсутність підстав для прийняття в
експлуатацію самовільно збудованих
об'єктів (а.с.8).

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 ЦК України
землекористувач має право власності на
будівлі (споруди), споруджені на
земельній ділянці, переданій йому для
забудови.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

П. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статі 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснює, що при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що відповідно
до статті 6 Закону України № 2780-ХП «Про
основи містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями архітектурно-будівельного
контролю у межах їх повноважень, а
також судом відповідно до
законодавства.

Право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 Цивільного Кодексу
України, а саме: за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно, за особою -
власником (користувачем) земельної
ділянки, яка здійснила самочинне
будівництво на цій ділянці, якщо це не
порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
(далі - Закону) в чинній редакції,
забудова присадибних, дачних та
садових земельних ділянок може
здійснюватися на підставі
будівельного паспорта забудови
земельної ділянки. Надання
будівельного паспорту здійснюється
спеціально уповноваженим органом
містобудування та архітектури на
безоплатній основі.

Стаття 34 вказаного Закону передбачає
направлення замовником повідомлення
про початок виконання будівельних
робіт центральному органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику з
питань архітектурно-будівельного
контролю, а також реєстрацію
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону,
зареєстрована декларація про
готовність об'єкта до експлуатації або
сертифікат є підставою для оформлення
права власності на нього.

Статтею 29 Закону України «Про
планування і забудову територій», який
діяв на час зведення самочинних
господарських будівель позивачкою,
передбачено, що інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю
надається дозвіл на виконання
будівельних робіт - документ, що
засвідчує право забудовника та
підрядника на виконання будівельних
робіт, підключення об'єктів
будівництва до інженерних мереж та
споруд, видачу ордерів на проведення
земельних робіт. Здійснення
будівельних робіт без дозволу
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю на
виконання будівельних робіт
вважається самовільним будівництвом і
тягне за собою відповідальність згідно
з законодавством.

Закон України «Про планування і
забудову територій» припинив свою дію
на підставі ч. 10 розділу V Прикінцевих
положень Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
від 17.02.2011 року № 3038-VI.

Відповідно до ч.9 розділу V Прикінцевих
положень Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю до
31 грудня 2013 року безоплатно протягом 10
робочих днів з дня подання заяви
власниками (користувачами) земельних
ділянок, на яких розміщені об'єкти
будівництва, збудовані без дозволу на
виконання будівельних робіт, за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж приймають в експлуатацію:
індивідуальні (садибні) житлові
будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі і
споруди, прибудови до них, збудовані у
період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011
року.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року № 6 роз'яснено, що,
вирішуючи справу за позовом власника
(користувача) земельної ділянки про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, суди
зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

У пункті 27 цієї постанови зазначено, що
розташовані на земельній ділянці поряд
із житловим будинком
господарсько-побутові будівлі й
споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо
відповідно до положень статей 186, 381
ЦК є приналежністю головної речі
(будинку). У зв'язку із цим положення
частини п'ятої статті 376 ЦК не є
підставою для визнання за власником
такого житлового будинку самостійного
права власності на самочинно
побудовані господарсько-побутові
будівлі й споруди, що були зведені
після набуття ним права власності на
будинок чи садибу.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 03 вересня 2014
року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді