Справа № 372/3039/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 грудня 2014 року
Обухівський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Радченко С.П.

за участю прокурорів Козленко А.С.,
Оніщенко С.В.,

розглянувши у приміщенні Обухівського
районного суду Київської області у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом заступника
Генерального прокурора України до
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області,
управління Держземагенства в
Обухівському районі Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,
ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_32, третя особа - Державна
інспекція сільського господарства
України, про визнання незаконними і
скасування розпоряджень, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави звернувся
до суду з позовною заявою до
відповідачів Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, управління Держземагенства в
Обухівському районі Київської області
та фізичних осіб, в якому посилається
на грубі порушення законодавства при
виділенні та зміні цільового
призначення земельних ділянок, які
розташовані на острові у межах
прибережної захисної смуги річки
Козинка. Неправомірність виділення
спірних ділянок із земель державної
власності встановлена в межах
перевірки у 2013 році. Договори
купівлі-продажу земельних ділянок
прокурор вважав нікчемними. Загалом
прокурор просив наступне:

Поновити строк позовної давності.

В судовому засіданні
прокурор позов підтримав в повному
обсязі, посилаючись на те, що
прокуратурі в зв'язку за наслідками
перевірки за зверненням
Держсільгоспінспекції стало відомо
про виділення спірних земельних
ділянок Обухівською
райдержадміністрацією на ім'я фізичних
осіб, які фактично знаходяться на
острові, а тому не підлягали передачі у
власність, ділянки відносяться до
земель водного фонду. Потім відбулося
декілька наступних відчуджень.
Виділення земельних ділянок було
проведено незаконно, чим порушені
інтереси держави.

Інші особи, що беруть участь у справі на
стадії розгляду справи по суті в судове
засідання не з'явились, причин неявки
не повідомили, заяв, клопотань чи
заперечень не подали, окрім
представника представників
відповідачів управління
Держземагенства а ОСОБА_4

Представник відповідача управління
Держземагенства в Обухівському районі
Київської області подав письмові
пояснення, в яких посилався на
неналежність цього відповідача,
обставини видачі та реєстрації
оспорюваних державних актів.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_33
подала заперечення на позов та
клопотання, в яких просила застосувати
наслідки спливу позовної давності,
відмовити у позові повністю,
посилаючись на необґрунтованість
позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки, суд
може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши представників відповідача,
третіх осіб, прокурора, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позов
таким, що підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області від
26.08.2008 року № 1356 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області та передано
їх єдиним масивом безоплатно у
власність 20-м громадянам, зокрема
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23 для ведення особистого
селянського господарства.

На підставі цього розпорядження
управлінням Державного агентства
земельних ресурсів в Обухівському
районі Київської області 20-м
громадянам видано державні акти на
земельні ділянки з такими кадастровими
номерами: :04:037:0004 (ОСОБА_6, площею 2
га, державний акт від 08.10.2009, серія ЯЖ №
460564); :04:037:0003 (ОСОБА_5, площа 2 га,
державний акт

від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460563); :04:037:0002
(ОСОБА_4, площа 2 га, державний акт від
23.02.2009, серія ЯЖ № 460562); :04:037:0001
(ОСОБА_3, площа 2 га, державний акт від
23.02.2009, серія ЯЖ № 460561); :04:037:0005
(ОСОБА_7, площа 2 га, державний акт від
08.10.2009, серія ЯЖ № 460565); :04:037:0010
(ОСОБА_2, площа 2 га, державний акт

від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460570); :04:037:0006
(ОСОБА_8, площа 2 га, державний акт від
23.02.2009, серія ЯЖ № 460566); :04:038:0004
(ОСОБА_10, площа 2 га, державний акт від
23.02.2009, серія ЯЖ № 460572); :04:038:0006
(ОСОБА_12, площа 2 га, державний акт

від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460574); :04:038:0003
(ОСОБА_9, площа 2 га, державний акт від
23.02.2009, серія ЯЖ № 460571); :04:038:0005
(ОСОБА_11, площа 2 га, державний акт від
23.02.2009, серія ЯЖ № 460573); :04:038:0007
(площа 2 га, що належить на праві
власності ОСОБА_15.); :04:038:0009 (площа 2
га, що належить на праві власності
ОСОБА_18); :04:038:0008 (площа 2 га, що
належить на праві власності ОСОБА_17.);
:04:038:0010 (площа 2 га, що належить на
праві власності ОСОБА_19); :04:072:0045
(площа 2 га, що належить на праві
власності ОСОБА_16.); :04:037:0007 (площа 2
га, що належить на праві власності
ОСОБА_21); :04:037:0008 (площа 2 га, що
належить на праві власності ОСОБА_22.);
:04:037:0009 (площа 2 га, що належить на
праві власності ОСОБА_23.); :04:038:0011
(ОСОБА_20, площа 2 га, державний акт

від 23.02.2009 ЯЖ № 460579).

Суд вважає, що зазначене розпорядження
прийняте Обухівською районною
державною адміністрацією Київської
області в порушення законодавства
України, чинного на момент виникнення
правовідносин.

Згідно з листом Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області від
29.07.2008 року № 06-13/4394/2, інформаціями
Державного земельного агентства
України від 05.08.2013 № 14019/21/4-13, Державної
інспекції сільського господарства
України від 28.10.2013 № 7448/6-1/2-13 та
Дніпровського басейнового управління
водних ресурсів від 04.08.2008 № ІС/8-1173, а
також планів-схем спірні земельні
ділянки розташовані на острові у межах
прибережної захисної смуги р. Козинка,
а отже, належать до земель водного
фонду з режимом обмеженої
господарської діяльності, які не
можуть передаватися у власність, тим
більше для ведення особистого
селянського господарства. Будь-якими
доказами це не спростовано всупереч
вимогам ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, тому
відповідні посилання позову суд вважає
доведеними.

Статтею 4 Водного кодексу України та ст.
58 Земельного кодексу України до земель
водного фонду серед іншого віднесено
землі, зайняті болотами, островами,
прибережними захисними смугами вздовж
річок.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу
України та ст. 88 Водного кодексу
України прибережні захисні смуги - це
виділені у межах водоохоронних зон
земельні ділянки вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності.

Вказаними статтями встановлено
нормативні розміри прибережних
захисних смуг по берегах річок уздовж
урізу води шириною: для малих річок - 25
метрів, для середніх річок - 50 метрів,
для великих річок - 100 метрів.

Землі прибережних захисних смуг згідно
зі ст. 61 Земельного кодексу України та
ст. 89 Водного кодексу України віднесені
до природоохоронних територій з
режимом обмеженої господарської
діяльності, у межах яких забороняється
розорювання земель, садівництво та
городництво тощо.

При цьому законодавець прирівняв
острови за встановленим на них режимом
обмеженої господарської діяльності до
прибережних захисних смуг.

З метою збереження земель водного
фонду та особливого режиму їх
використання ст. 84 Земельного кодексу
України встановлено заборону на
передачу їх у приватну власність.

Таким чином, передача вказаних земель
водного фонду у приватну власність
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,

ОСОБА_22, ОСОБА_23 відбулася в порушення
вимог ст.ст. 60, 61, 84 Земельного кодексу
України та ст. 88, 89 Водного кодексу
України.

Враховуючи, що землі водного фонду не
підлягають передачі у власність,
райдержадміністрація, приймаючи
оспорюване розпорядження про передачу
у власність громадян спірних земельних
ділянок водного фонду, вийшла за межі
наданих їх повноважень.

Вказане порушення зафіксовано у листі
Державної інспекції сільського
господарства України від 28.10.2013 року №
7448/6-1/2-13, доказів на спростування цього
суду не надано.

За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України, п.
«а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84
ЗК України, у редакціях на час
виникнення правовідносин, землі під
водними об'єктами, зокрема зайняті
поверхневими водами: водотоками (річки,
струмки), штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; іншими водними
об'єктами; підземними водами та
джерелами; внутрішніми морськими
водами та територіальним морем, як
землі зайняті водним фондом України, а
також прибережні захисні смуги вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

За системним аналізом законодавства на
час виникнення правовідносин,
відповідно до положень ст. 88 ВК України,
Порядку визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486, Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 5 листопада 2004 року, розмір
та межі прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54
Закону України «Про землеустрій»), а
населених пунктів - відповідно до
існуючих на час встановлення
конкретних умов забудови. При наданні у
користування земельних ділянок
навколо зазначених та інших водних
об'єктів, мали врахуватися ці положення
щодо меж водоохоронних зон та
прибережних захисних смуг, а у разі
відсутності землевпорядної
документації (документації з
землеустрою, проекту землеустрою) та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, збереження водних
об'єктів мало бути досягнуто шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених ст. 88
Водного Кодексу України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, суд вважає, що у справі
достатньо доказів перебування спірних
земельних ділянок в межах
водоохоронної зони на землях водного
фонду.

Окрім того, при передачі у власність
спірних земельних ділянок порушено
порядок встановлення та зміни
цільового призначення земель.

Зокрема, відповідно до ст. 19 Земельного
кодексу України землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: землі
сільськогосподарського призначення,
землі водного фонду тощо.

Водночас законодавством визначено
порядок використання різних категорій
земель, при цьому застосування певних
видів використання земель однієї
категорії не можуть бути застосовані
до земель інших категорій.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу
України одним із видів використання
земель сільськогосподарського
призначення є ведення особистого
селянського господарства.

У той же час відповідно до ст. 59
Земельного кодексу України землі
водного фонду можуть надаватися у
користування лише для сінокосіння,
рибогосподарських потреб (у тому числі
рибництва (аквакультури),
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт,
догляду, розміщення та обслуговування
об'єктів портової інфраструктури і
гідротехнічних споруд тощо, а також
штучно створені земельні ділянки для
будівництва та експлуатації об'єктів
портової інфраструктури та інших
об'єктів водного транспорту.

Статтею 20 Земельного кодексу України
передбачено, що віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Водночас види
використання земельної ділянки в межах
певної категорії земель визначаються в
межах вимог, встановлених законом до
використання земель цієї категорії, з
урахуванням містобудівної
документації та документації із
землеустрою.

Враховуючи те, що земельним та водним
законодавством острови та прибережні
захисні смуги віднесені до нормативно
визначених сталих об'єктів водного
фонду із встановленим режимом
обмеженої господарської діяльності, у
межах яких забороняється розорювання
земель, садівництво та городництво
тощо, переведення цих земель до інших
категорій неможливе.

У цьому випадку райдержадміністрація,
встановивши для спірних земельних
ділянок водного фонду вид використання
у вигляді ведення особистого
селянського господарства, фактично
змінила їх категорію на землі
сільськогосподарського призначення
без прийняття відповідного рішення
щодо проведення такої зміни.

Наслідками ж вказаного порушення
відповідно до ст. 21 Земельного кодексу
України є визнання недійсним
розпорядження Обухівської
райдержадміністрації про надання
спірних земельних ділянок громадянам,
визнання недійсними державних актів на
право власності на ці ділянки тощо.

Також Державна інспекція сільського
господарства України у листі

від 28.10.2013 № 7448/6-1/2-13 зазначає, що проект
відведення спірних земельних ділянок
затверджено в порушення передбаченого
ст. 118 Земельного кодексу України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) порядку
безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам.

Так, вказаним порядком передбачалося
особисте звернення громадянина, який
бажає отримати земельну ділянку у
власність, із клопотанням до
відповідного органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування.

Однак відповідачі у справі: ОСОБА_4,
ОСОБА_8,

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_18, ОСОБА_17 - особисто із
клопотанням до Обухівської РДА про
надання їм у власність земельних
ділянок на території району не
зверталися, що підтверджується їхніми
поясненнями, доданими до позовної
заяви.

Окрім того, відповідно до вказаної
норми проект землеустрою підлягав
погодженню уповноваженими органами
держави по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним, з питань
архітектури і охорони культурної
спадщини.

Водночас землевпорядна документація
щодо надання земельних ділянок 20-м
громадянам в Обухівському районі не
погоджена Державним управлінням
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
оскільки замовниками не виконано ряд
умов, передбачених листом управління
від 29.07.2008 № 06-13/4394/2, а саме: не винесено
межі прибережно-захисної смуги р.
Козинка в натуру; не розроблено якісної
характеристики ґрунтового покриву; не
складено акта технічного обстеження
зелених насаджень тощо.

Не погоджено документацію і
Дніпровським басейновим управлінням
водних ресурсів, що підтверджується
листом від 29.05.2013 року № ІД/4-860.

Таким чином, Обухівська
райдержадміністрація затвердила
проект землеустрою та передала
земельні ділянки у власність ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 та
ОСОБА_23 в порушення ст. 118 Земельного
кодексу України.

Спірне розпорядження від 26.08.2008 №1356
прийняте Обухівською РДА також в
порушення ст.ст. 9, 35 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), якими передбачено, що
проект землеустрою не може бути
погоджений органами державної влади та
місцевого самоврядування без
отримання позитивного висновку
державної експертизи землевпорядної
документації.

Державним комітетом України із
земельних ресурсів 19.08.2008 року
підготовлено висновок державної
експертизи землевпорядної
документації № 912-08 щодо відведення
земельних ділянок у власність
громадянам в кількості 20-ти осіб для
ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області. У висновку
зазначено про те, що проект землеустрою
не в повній мірі відповідає вимогам
чинного законодавства України,
встановленим нормам і правилам та
повертається на доопрацювання із
зауваженнями.

Водночас вказані зауваження
відповідно до ст.ст. 28, 35 Закону України
«Про державну експертизу
землевпорядної документації»
розробником проекту усунуті не були,
тому позитивний висновок не отриманий,
про що свідчать висновок Державної
інспекції сільського господарства
України, викладений у листі від 28.10.2013 №
7448/6-1/2-13, та матеріали землевпорядної
документації, які додаються до
позовної заяви.

Таким чином, оскільки позитивний
висновок державної експертизи
землевпорядної документації з надання
у власність 20-м громадянам земельних
ділянок в Обухівському районі
Київської області отриманий не був, РДА
не мала права приймати оспорюване
розпорядження.

Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Способами захисту прав на земельні
ділянки, що передбачені ст. 152
Земельного кодексу України, є визнання
прав на них, визнання недійсними угод
та рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 43 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
розпорядження голови державної
адміністрації, що суперечать
Конституції України, законам України,
рішенням Конституційного Суду України,
іншим актам законодавства,
скасовуються Президентом України,
головою місцевої державної
адміністрації вищого рівня або в
судовому порядку.

Враховуючи наведені вище порушення,
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації від 26.08.2008 №1356
є протиправним і підлягає скасуванню у
судовому порядку.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, та
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Припинення права власності особи на
земельну ділянку можливе шляхом
скасування правового титулу як
підстави виникнення такого права,
тобто визнанням недійсними державних
актів на право власності на земельні
ділянки.

Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу
України у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Ураховуючи наведені вимоги закону, а
також те, що на надані незаконним
розпорядженням Обухівської РДА
земельні ділянки у ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23 право власності на законних
підставах не виникло, видані їм
державні акти на право власності на
земельні ділянки мають бути визнані
недійсними.

Із поданих прокурором доказів
вбачається, що одинадцять із
перелічених громадян на підставі
договорів дарування від 14.06.2010
відчужили отримані у власність спірні
земельні ділянки на користь інших осіб:
1) ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_13 (договір
від 14.06.2010 № 2438); 2) ОСОБА_10 - ОСОБА_13
(договір від 14.06.2010 № 2416); 3) ОСОБА_2 -
ОСОБА_14 (договір від 14.06.2010 № 2339); 4)
ОСОБА_9 - ОСОБА_13 (договір від 14.06.2010 №
2445); 5) ОСОБА_12 - ОСОБА_13 (договір від
14.06.2010 № 2423); 6) ОСОБА_6 - ОСОБА_14 (договір
від 14.06.2010 № 2374); 7) ОСОБА_7 - ОСОБА_14
(договір від 14.06.2010 № 2367); 8) ОСОБА_5 -
ОСОБА_14 (договір від 14.06.2010 № 2360); 9)
ОСОБА_8 - ОСОБА_14 (договір від 14.06.2010 №
2381); 10) ОСОБА_3 - ОСОБА_14 (договір від
14.06.2010 № 2346); 11) ОСОБА_4 - ОСОБА_14 (договір
від 14.06.2010 № 2353). Окрім того, ОСОБА_20 на
підставі договору дарування від 22.11.2010
подарував земельну ділянку з
кадастровим номером :04:038:0011 таким
громадянам: ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_34, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31, ОСОБА_32, за розпорядженням
Обухівської райдержадміністрації від
15.03.2011 № 274 змінено цільове призначення
земельної ділянки на ведення
індивідуального садівництва,
розділено її на 9 окремих земельних
ділянок площею 0,222 га кожна та видано
державні акти на право власності: від
05.05.2011 серія ЯЛ № 987493, виданий ОСОБА_30 на
земельну ділянку з кадастровим №
:04:038:0012; від 05.05.2011 серія ЯЛ № 987495,
виданий ОСОБА_25 на земельну ділянку з
кадастровим № :04:038:0013; від 05.05.2011
серія ЯЛ № 987496, виданий ОСОБА_27 на
земельну ділянку з кадастровим №
:04:038:0014; від 05.05.2011 серія ЯЛ № 987497,
виданий ОСОБА_28 на земельну ділянку з
кадастровим № :04:038:0015; від 05.05.2011
серія ЯЛ № 987498, виданий ОСОБА_26 на
земельну ділянку з кадастровим №
:04:038:0016; від 05.05.2011 серія ЯЛ № 987499,
виданий ОСОБА_32 на земельну ділянку з
кадастровим № :04:038:0017; від 05.05.2011
серія ЯЛ № 987500, виданий ОСОБА_24 на
земельну ділянку з кадастровим №
:04:038:0018; від 05.05.2011 серія ЯЛ № 973451,
виданий ОСОБА_29 на земельну ділянку з
кадастровим № :04:038:0019; від 05.05.2011
серія ЯЛ № 973452, виданий ОСОБА_31 на
земельну ділянку з кадастровим №
:04:038:0020.

Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин, спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, вважається таким, що
порушує публічний порядок, та є
нікчемним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 18 постанови

від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Спірні земельні ділянки є, як
зазначалося, землями водного фонду із
обмеженим режимом використання, які
перебувають під особливою охороною
держави, передача яких у приватну
власність заборонена законом.

Посадові особи райдержадміністрації,
управління держземагентства району,
інших органів, які надавали свої
висновки про погодження зазначеного
проекту землеустрою, в силу зайнятих
посад, наявних картографічних та інших
матеріалів знали про перебування
спірних земельних ділянок у межах
острову, їх особливий статус та
заборону передавати у приватну
власність.

Так, статтею 118 Земельного кодексу
України та Порядком розроблення
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 26.05.2004 № 677 (в редакції, чинній на
момент виникнення цих правовідносин),
передбачалося, що розроблений проект
відведення земельної ділянки підлягав
погодженню відповідними органами
земельних ресурсів, містобудування і
архітектури, охорони культурної
спадщини, санітарно-епідеміологічної
служби, природоохоронним органом. А у
разі надання та зміни цільового
призначення земельних ділянок водного
фонду - ще й відповідними органами
водного господарства.

При цьому згідно з пп. 9, 10 Порядку
проект землеустрою підлягав розгляду
кожним із зазначених органів протягом
трьох тижнів з дня надходження, після
чого видавався висновок про погодження
проекту або мотивовану відмову.
Погоджений проект відведення
земельної ділянки підлягав державній
експертизі, яка проводиться органом
земельних ресурсів відповідно до
законодавства. Лише після одержання
позитивного висновку держекспертизи
проект відведення земельної ділянки
підлягав розгляду сільською, селищною,
міською радою, районною
держадміністрацією.

Водночас органами влади не дотримано
передбачений законом порядок
безоплатного надання земельних
ділянок у власність громадян.

Зокрема, 17.07.2008 управлінням земельних
ресурсів у Обухівському районі
погоджено завдання на виконання робіт
із розробки проекту із землеустрою
щодо відведення у власність спірних
земельних ділянок 20-м громадянам та
підписано умови його розробки. У той
самий день вказаним управлінням уже
погоджено неіснуючий проект
землеустрою щодо надання у власність
громадян 20-ти земельних ділянок у межах
міста Українка.

Управлінням культури і туризму
Київської обласної державної
адміністрації та
санітарно-епідеміологічним органом
вказаний проект погоджено в один день -
31.07.2008. Однак, враховуючи те, що існує
тільки один екземпляр проекту,
одночасний його розгляд двома органами
фізично неможливий.

Окрім того, перевіркою встановлено, що
ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (перші набувачі)
особисто до Обухівської РДА із
клопотаннями про отримання земельних
ділянок не зверталися,
правовстановлюючих документів на ці
землі не отримували.

В подальшому Обухівською
райдержадміністрацією без отримання
позитивного висновку державної
експертизи землевпорядної
документації та його погодження
Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
Київській області і відповідного
органу водного господарства,
затверджено проект землеустрої щодо
надання у власність спірних земельних
ділянок.

Прокурор посилається на те, що спірні
ділянки передані у власність фізичним
особам, які не мали можливостей та
бажання використовувати їх для ведення
особистого селянського господарства.
Наприклад, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12
пояснили, що вони, будучи спортсменами,
отримали земельні ділянки начебто за
спортивні заслуги, але займатися
сільським господарством не збиралися.
Вказані ділянки не вибирали та наочно
не бачили, а допомагала у їх оформленні
особа, яка в подальшому стала
посередником в укладанні безоплатних
договорів дарування спірних земельних
ділянок. Окрім того, замість ОСОБА_4
оформленням наданої їй земельної
ділянки займався її чоловік - ОСОБА_13,
якому в подальшому відійшла у
власність за безоплатними договорами
дарування частина спірних земельних
ділянок. Також на момент набуття прав
на спірні земельні ділянки деякі з
набувачів були зареєстровані в інших
регіонах: ОСОБА_17, ОСОБА_21, ОСОБА_26 та
ОСОБА_23 - Львівська область, ОСОБА_2 -
Кіровоградська область, ОСОБА_11 -
Хмельницька область, ОСОБА_19,

ОСОБА_20 та ОСОБА_18 - Миколаївська
область, ОСОБА_22 та ОСОБА_28 -
Запоріжська область, ОСОБА_30 -
Херсонська область, ОСОБА_31 -
Полтавська область, ОСОБА_32 -
Харківська область. Отже, використання
вказаних земель за цільовим
призначенням набувачами було
неможливим. Протягом шести років
спірні земельні ділянки не
використовуються. Одинадцять із
перелічених громадян в один день -
14.06.2010, на підставі договорів дарування
безоплатно відчужили надані їм у
власність земельні ділянки на користь
2-х осіб. При цьому вказані договори
нотаріально посвідчені одним
нотаріусом. Водночас перші набувачі не
змогли пояснити, чому вони передали
спірні земельні ділянки іншим особам
безоплатно.

Зазначені вище посилання прокурора
нічим не спростовані.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 328 ЦК України право
власності є непорушним та набувається
на підставах, що не заборонені законом.

З положень ст.ст. 717, 718, 722 ЦК України
вбачається, що право на передачу у
власність за договором дарування
належить лише власникові майна.
Аналогічні положення закріплені й у ст.
346 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 330, 658 ЦК
України право власності дійсного
власника презюмується і не
припиняється із втратою ним цього
майна.

Таким чином, сукупний аналіз указаних
норм законодавства свідчить про те, що
право на укладання договору дарування
майна виникає лише у особи, яка набула
це майно на законних підставах.

У цьому випадку договори дарування
земельних ділянок були укладені
особами, які отримали земельні ділянки
на підставі незаконного, прийнятого з
перевищенням повноважень, рішення
райдержадміністрації, а отже, факт
незаконного набуття ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_15, ОСОБА_35, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23 права власності на спірні
земельні ділянки унеможливлює
укладення ними будь-яких угод щодо
цього майна на законних підставах.

Із викладеного вбачається, що оскільки
дії органів влади із передачі у
приватну власність спірних земельних
ділянок фізичним особам та безоплатні
договори дарування спрямовані на
незаконне відчуження, заволодіння
об'єктами права власності українського
народу - землею, вони є такими, що
порушують публічний порядок, а отже,
нікчемними.

Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу
України правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
визнання нікчемного правочину
недійсним судом не вимагається.

Разом з тим ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_34, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31 та ОСОБА_32 отримали державні
акти на право власності на подаровані
їм земельні ділянки.

Зважаючи на те, що право власності до
зазначених осіб перейшло за нікчемними
правочинами, видані їм державні акти
підлягають визнанню недійсними.

Оскільки зазначене у оспорюваних
державних актах цільове призначення
землі надає можливість здійснювати
забудову, а фактично ділянки є землями
водного фонду, знаходяться в межах
прибережної захисної смуги, суд вважає,
що оспорювані державні акти видані з
грубими порушеннями чинного
законодавства.

У відповідності до статті 658 ЦК України
право продажу належить власнику.

Під час судового розгляду судом не
встановлено обставин, які б вказували
на вибуття спірних земельних ділянок з
власності держави у власність фізичних
осіб з волі власника - держави, у
визначеному законом порядку чи на
підставі рішень уповноважених органів
держави як власника.

Враховуючи викладені вище встановлені
судом обставини, суд вважає доведеними
посилання позову на неправомірність
набуття відповідачами права на землю
та недійсність виданих на ім'я
відповідачів та третіх осіб - фізичних
осіб державних актів, а відтак і на
неправомірність подальшого
розпорядження ними такими земельними
ділянками, які за відсутності належно
набутого відповідно до закону права
власності на підставі недійсних
державних актів за нотаріально
посвідченими договорами продавали
спірні земельні ділянки, що вказує на
нікчемність і протиправність такого
розпорядження чужою (державною)
власністю.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Суд вважає протиправним розпорядження
голови Обухівської районної державної
адміністрації від 15.03.2011 року № 274 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
зміни цільового призначення земельної
ділянки 9-ти громадянам з «ведення
особистого селянського господарства»
на «ведення індивідуального
садівництва» в адміністративних межах
Української міської ради», оскільки
воно було прийняте щодо земельної
ділянки, яка незаконно надана у
власність ОСОБА_20 розпорядженням
райдержадмінітсрації від 26.08.2008 року
№1356.

Стаття 153 ЗК України визначає, що
власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України.

Згідно ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Оскаржуваними розпорядженнями, актами
та діями щодо передачі спірних
земельних ділянок у приватну власність
та подальшого їх відчуження порушено
право власності держави на землі
водного фонду, які не можуть
передаватися з державної у приватну
власність, а також інтереси держави у
сфері контролю за використанням та
охороною земель, ефективного
використання земель
водогосподарського призначення.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції
України на прокуратуру покладається
представництво інтересів громадян або
держави в суді у випадках, визначених
законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст.
ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України,
відповідно до якої прокурор може
звертатися до суду із заявою про захист
прав, свобод та інтересів інших осіб
або держави чи суспільних інтересів.

Частиною 2 ст. 45 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що прокурор, який
звертається до суду в інтересах
держави, у позовній заяві самостійно
визначає, у чому полягає порушення
інтересів держави та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також
зазначає орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах. У разі
відсутності такого органу або
повноважень у нього щодо звернення до
суду прокурор зазначає про це в
позовній заяві, у такому разі він
набуває статус позивача.

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» встановлено, що
представництво прокуратурою інтересів
держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
держави у випадках, передбачених
законом.

Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у
справі за конституційними поданнями
Вищого арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень ст. 2
Арбітражного процесуального кодексу
України (справа про представництво
прокуратурою України інтересів
держави в арбітражному суді) прокурор
чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, у чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує в позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції в
спірних відносинах.

До прийняття спірного розпорядження та
видачі громадянам державних актів
вказані земельні ділянки перебували у
державній власності.

Оскаржуваним розпорядженнями № 1356
щодо передачі спірних земельних
ділянок у приватну власність порушено
право власності держави на землі
водного фонду, а також інтереси держави
у сфері контролю за використанням та
охороною земель, ефективного
використання особливо цінних земель,
їх відтворення.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
державний контроль за використанням та
охороною земель» до повноважень
спеціально уповноваженого органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у сфері державного контролю
за використанням та охороною земель
належить додержання органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування, юридичними та
фізичними особами вимог земельного
законодавства України та
встановленого порядку набуття і
реалізації прав на землю, додержання
вимог земельного законодавства в
процесі укладання цивільно-правових
угод, передачі у власність, надання у
користування, в тому числі в оренду,
вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до Положення про Державну
інспекцію сільського господарства
України, затвердженого указом
Президента України від 13.04.2011 № 459/2011,
інспекція є центральним органом
виконавчої влади, який організовує та
здійснює державний нагляд (контроль) у
частині дотримання земельного
законодавства, використання та охорони
земель усіх категорій та форм
власності.

Оскільки органи Державної інспекції
сільського господарства України не
наділені повноваженнями щодо
звернення з позовами до суду, з цим
позовом звертається прокурор, який
набуває статус позивача.

Суд погоджується із доводами позову, що
наведена обставина відповідно до п. 2
ст. 121 Конституції України та ст. 45
Цивільного процесуального кодексу
України є підставою для захисту
інтересів держави органами
прокуратури шляхом пред'явлення цього
позову без визначення органу, який діє
у вищевказаних правовідносинах від
імені держави.

При вирішенні спору суд враховув, окрім
іншого, правові позиції Верховного
Суду України, викладені в ухвалах від
13.11.2013 року у справі № 6-123ц13, від 21.05.2014
року у справі № 6-16цс14.

Вирішуючи питання про позову давність
суд враховує наступне.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Про незаконність передачі земель
громадянам розпорядженням Обухівської
РДА від 26.08.2008 № 1356 Генеральній
прокуратурі України стало відомо під
час проведення перевірки додержання
райдержадміністрацією земельного
законодавства у 2013 році, а саме після
отримання листа Державної інспекції
сільського господарства України від
28.10.2013 № 7448/6-1/2-13, що підтверджується
доданими до позовної заяви
документами.

Крім того, п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України від
20.12.2011 № 4176-VI «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства», який набрав чинності з
15.01.2012, встановлено, що позов про
визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи, може бути подано
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом, тобто до 15.01.2015, з
огляду на що цей позов подається в
межах визначеного законом строку
позовної давності.

Водночас позовні вимоги про визнання
недійсними державних актів про право
власності на землю є похідними від
вимог про визнання недійсними
розпоряджень Обухівської РДА.

З огляду на викладене вимоги про
визнання недійсними державних актів
про право власності на землю не могли
бути розглянуті до розгляду вимог про
визнання недійсними зазначених
розпоряджень райдержадміністрації.

Відомостей про обізнаність органів
прокуратури із обставинами порушення
інтересів держави щодо неправомірного
вибуття спірних земельних ділянок із
власності держави до проведення
перевірки в 2013 році матеріали справи не
містять.

Наведені вище обставини свідчать про
поважність причин пропуску строку
позовної давності, що відповідно до ст.
267 Цивільного кодексу України та ст. 73
Цивільного процесуального кодексу
України є підставою для його
відновлення.

Наведені у запереченні на позов та
клопотанні про застосування наслідків
спливу позовної давності доводи суд
вважає непереконливими, достатніх
підстав вважати пропуск строків
позовної давності таким, що виник без
поважних причин, суд не вбачає.

Враховуючи викладене, суд вважає
можливим поновити прокурору строки
позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Таким чином, загалом позовні вимоги
ґрунтуються на законі, однак суд вважає
необґрунтованими вимоги про визнання
недійсними розпоряджень
райдержадміністрації, оскільки це
нормативно-праовий документи, виданий
органом державної виконавчої влади,
тому він може визнаватись протиправним
і скасовуватись, визначений позовом
спосіб захисту інтересів держави -
визнання недійсним розпоряджень - не
узгоджується із чинним законодавством,
тому визнання протиправними і
скасування оспорюваних розпоряджень
достатньою мірою захищає інтереси
держави і забезпечує судових захист
інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає,
що позовні вимоги частково ґрунтуються
на матеріалах справи та чинному
законодавстві, заперечення
відповідача та третьої особи не
доведені належними і допустимими
доказами, тому позов слід задовольнити
частково.

Керуючись ст.ст. 19, 121 Конституції
України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-59, 60, 61, 209, 212-214, 226
ЦПК України, ст.ст. 20, 21, 52, 118, 121, 122, 125, 126,
152, 155 ЗК України, ст.ст. 16, 31, 204, 215, 216, 256,
257, 261, 267, 387, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 5, 88
ВК України, ст.32 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації», ст.ст.4,7,14 Закону України
«Про оренду землі», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити прокурору строки позовної
давності.

Визнати протиправними та скасувати
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області :

- від 26 серпня 2008 року № 1356 «Про
затвердження проекту із землеустрою
щодо відведення земельних ділянок у
власність 20-м громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради»,

- від 15 березня 2011 року № 274 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
зміни цільового призначення земельної
ділянки 9-ти громадянам з «ведення
особистого селянського господарства»
на «ведення індивідуального
садівництва» в адміністративних межах
Української міської ради».

Визнати недійсними державні акти на
право власності на земельну ділянку
відносно земельних ділянок на
території Української міської ради
Обухівського району Київської області
:

В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, управління Держземагенства в
Обухівському районі Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,
ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_32, на користь держави судовий
збір в розмірі по 243 грн. 60 коп. з
кожного.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Обухівський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутні в судовому засіданні
під час проголошення рішення - з дня
отримання копії цього рішення.

Заочне рішення також може бути
переглянуто Обухівським районним
судом у випадку подання відповідачем
відповідної заяви протягом десяти днів
з дня отримання його копії.

Суддя
М.В.Кравченко