УХВАЛА

іменем України

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко
О.І.,

Завгородньої
І.М., Журавель
В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом міжрайонного
природоохоронного прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Державної екологічної інспекції у
Київській області, Управління водного
господарства у м. Києві, Ірпінського
міжрайонного управління водного
господарства до Гореницької сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
скасування рішень сільської ради,
державних актів, договорів
купівлі-продажу земельних ділянок
водного фонду, зобов'язання відновити
русло струмка та повернути земельні
ділянки до земель державної власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 02 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року міжрайонний прокурор
з нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері в Київській
області звернувся до суду з указаним
вище позовом в інтересах держави в
особі Державної екологічної інспекції
в Київській області, Управління
водного господарства у м. Києві,
Ірпінського міжрайонного управління
водного господарства, уточнивши який,
просив скасувати рішення Гореницької
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області від 26 серпня
2005 року № 5/67, № 5/66 про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність ОСОБА_3 у
АДРЕСА_1, ОСОБА_4 - по АДРЕСА_2 та рішення
від 20 липня 2006 року № 3/7 про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_5 - по АДРЕСА_3; визнати
недійсними державні акти на право
власності на земельні ділянки ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6; визнати
недійсними договори купівлі-продажу
земельних ділянок, укладені: 20
листопада 2007 року - між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7; 20 листопада 2007 року - між ОСОБА_3
та ОСОБА_7; 29 березня 2007 року - між ОСОБА_5
та ОСОБА_7; 02 грудня 2010 року - між ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8; 02 грудня 2010 року - між
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8; 02 грудня 2010
року - між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8; 03
грудня 2010 року - між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8; зобов'язати відповідачів
відновити русло та повернути земельні
ділянки до земель державної власності.

Позов обґрунтовано тим, що
оскаржуваними рішеннями Гореницької
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області були передані
у власність відповідачам: ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 три земельні ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд у АДРЕСА_4. У 2007 році ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продали вказані
земельні ділянки ОСОБА_7, який разом з
дружиною ОСОБА_6 у 2010 році продали ці
земельні ділянки ОСОБА_8 Зазначав, що
спірні земельні ділянки були передані
у власність відповідачів з порушенням
вимог закону, оскільки вони
відносяться до земель водного фонду.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
листопада 2012 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 02 квітня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Скасовані рішення Гореницької
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області від 26 серпня
2005 року №№ 5/67, 5/66 про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність ОСОБА_3 у
АДРЕСА_1, ОСОБА_4 - по АДРЕСА_2 та рішення
від 20 липня 2006 року № 3/7 про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_5 - по АДРЕСА_3.

Визнано недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки
ОСОБА_4 серії ЯА № 573289 від 10 вересня 2005
року; ОСОБА_3 серії ЯА № 573290 від 10
вересня 2005 року; ОСОБА_5, ОСОБА_7 серії ЯД
№ 978325 від 15 січня 2008 року, серії ЯД №
978326 від 15 січня 2008 року, серії ЯЕ № 600524
від 31 липня 2007 року; ОСОБА_6 серії ЯЛ №
375116 від 22 листопада 2010 року, серії ЯЛ №
375117 від 22 листопада 2010 року.

Визнано недійсними: договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
20 листопада 2007 року серії ВКВ № 485529,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7; договір
купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року
серії ВКВ № 485530, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_7; договір купівлі-продажу від
29 березня 2007 року серії ВКВ № 159314,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7; договір
купівлі-продажу від 02 грудня 2010 року
серії ВРД № 173083, укладений між ОСОБА_6,
ОСОБА_7 (сумісна власність) та ОСОБА_8;
договір купівлі-продажу від 02 грудня 2010
року серії ВРД № 173085, укладений між
ОСОБА_6, ОСОБА_7 (сумісна власність) та
ОСОБА_8; договір купівлі-продажу від 03
грудня 2010 року серії ВРД № 173089,
укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 (сумісна
власність) та ОСОБА_8

Зобов'язано ОСОБА_8 відновити русло та
повернути до земель державної
власності земельні ділянки з
кадастровими номерами: :05:010:0055,
:05:010:0056, :10:001:0088.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 липня 2013 року
задоволено касаційну скаргу ОСОБА_7,
рішення апеляційного суду Київської
області від 02 квітня 2013 року скасовано,
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
листопада 2012 року залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від
21 травня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 липня 2013 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
прокурор не надав доказів, що на момент
передачі спірних земельних ділянок у
власність громадянам відповідно до
встановленого законодавством порядку
було розроблено проекти землеустрою
щодо встановлення розмірів і меж
водоохоронної зони джерела та струмка.
Відмовляючи в задоволенні позову про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу спірних земельних
ділянок від 2007 року та витребування
земельних ділянок, суд виходив із того,
що позивачем пропущено позовну
давність.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що спірні земельні ділянки відносяться
до земель водного фонду, оскільки
включають землі, зайняті водними
об'єктами, у тому числі: водним
джерелом, струмком, тому відповідно до
положень ст. ст. 58, 84 ЗК України, ст. ст. 3-5
ВК України не можуть передаватись у
приватну власність.

Крім того, судом апеляційної інстанції
встановлено, що на спірних земельних
ділянках знаходиться джерело «Лісове»,
яке паспортизоване та є природною
водоймою загальнодержавного значення.
У зазначеного джерела витікає струмок,
який протікає через всі земельні
ділянки та впадає у ставок і далі в р.
Ірпінь. Територія навколо джерела та
струмка згідно з генеральним планом с.
Стоянка передбачає відведення
водоохоронної зони та прибережної
захисної смуги й не передбачає її
забудову.

Висновки апеляційного суду щодо
порушення ст. ст. 58, 84 ЗК України, ст. ст.
3-5 ВК України під час відведення
спірних земельних ділянок у власність
є обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду. Віднесення їх до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно їх
повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання відповідно до
ст. 21 ЗК України недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною тощо.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин) усі води
(водні об'єкти) на території України
становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
правовідносин) визначає, що до водного
фонду України належать: поверхневі
води: природні водойми (озера), водотоки
(річки, струмки), штучні водойми
(водосховища, ставки) і канали; інші
водні об'єкти; підземні води та джерела;
внутрішні морські води та
територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України
та ст. 4 ВК України до земель водного
фонду належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами,
іншими водними об'єктами, болотами, а
також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст.
58 ЗК України (у редакціях, які були
чинними на час виникнення
правовідносин) до таких земель
відносяться землі, зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК України (у редакціях,
які були чинними на час виникнення
правовідносин) вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари -25 м;
для середніх річок, водосховищ на них,
водойм, а також ставків площею понад 3
гектари - 50 м; для великих річок,
водосховищ на них та озер - 100 м.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК
України (у редакціях, які були чинними
на час виникнення правовідносин) у
межах існуючих населених пунктів
прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 05 листопада 2004
року № 434 у разі відсутності
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, природоохоронний
орган забезпечує їх збереження шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених статтею 88
ВК України та орієнтовних розмірів і
меж водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 09 травня 1996 року
№ 486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них» з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час прийняття рішень про надання
земельних ділянок) у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. 3 ст. 83
ЗК України (у редакції, яка була чинною
на час прийняття рішень про надання
земельних ділянок у власність)).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями ч. 2
ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була
чинною на час виникнення
правовідносин).

Так, ч. 1 ст. 59 ЗК України передбачено, що
землі водного фонду можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, зокрема зайняті поверхневими
водами: водотоками (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; іншими водними об'єктами;
підземними водами та джерела;
внутрішніми морськими водами та
територіальним морем, як землі зайняті
водним фондом України, а також
прибережні захисні смуги вздовж річок
(у тому числі струмків та потічків),
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

Судом апеляційної інстанції вірно
встановлено, що територія навколо
струмка та джерела на генеральному
плані позначена як заболочена,
передбачає відведення водоохоронної
зони та прибережних захисних смуг і не
передбачає її забудову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції наведеного не
врахував, а зазначаючи про пропуск
позивачем позовної давності щодо вимог
про визнання рішень сільської ради
недійсними, про застосування якої
ОСОБА_8 у травні 2012 року було заявлено
клопотання (а. с. 86 т. 1), залишив поза
увагою положення п. 5 Закону України від
20 грудня 2011 року «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства», відповідно до яких
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом особа має право
звернутися до суду з позовом, зокрема,
про визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

Доводи касаційної скарги висновків
апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 02 квітня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І.
Євтушенко

І.М.
Завгородня

В.І.
Журавель