АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1246/14-ц Номер провадження
22-ц/786/3574/14Головуючий у 1-й інстанції
Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Бондаревської С.М., Дорош А.І.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю адвоката ОСОБА_2

Представника позивача Коломієць С.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит"

на рішення Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 16 вересня
2014 року

по справі за позовом АТ "Банк "Фінанси
та Кредит" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості по
кредитному договору та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до АТ "Банк "Фінанси та
Кредит" про визнання недійсними умов
кредитного договору.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Омельченко Л.М.,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (надалі Банк) звернувся до суду
із зазначеним вище позовом. Посилався
на те, що 30 листопада 2007 року ОСОБА_4
уклав з Банком Кредитний договір №
142/SFG15-11-07, відповідно до умов якого
відповідач ОСОБА_6 отримав кредит в
сумі 15000 грн. 00 коп. строком повернення
до 30 листопада 2010 року.

Згідно п.5.1. кредитного договору,
забезпеченням виконання грошового
зобов'язання за кредитом є порука
фізичної особи ОСОБА_5 (договір поруки
№ 142/SFG15-11-07Р був укладений між
сторонами того ж числа).

У зв»язку із систематичним порушенням
відповідачами своїх зобов»язань за
кредитним договором, Банк у 2010 році
звернувся до Кременчуцького районного
суду Полтавської області із заявою про
стягнення заборгованості по кредиту в
солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
наказному провадженні.

30 березня 2010 року Кременчуцьким
районним судом Полтавської області
видано судовий наказ по справі № 2н-21/10,
згідно якого підлягає стягненню в
солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5
заборгованість за кредитним договором
№142/SFG15-11-07 від 30 листопада 2007 року в
сумі 18766 грн. 70 коп. станом на 29 березня
2010 року.

На. виконання вищевказаного судового
наказу, відповідачами остаточно було
погашено заборгованість по тілу
кредиту внесенням останнього платежу 01
листопада 2012 року.

Оскільки сума заборгованості в
судовому наказі була визначена станом
на 29 березня 2010 року, тому Банк з дня
фіксування цієї суми до дня фактичного
погашення основної заборгованості (з
29.03.2010 по 01.11.2012 року) нараховував
щомісячні відсотки, комісійну
винагороду і пеню.

Станом на 07.04.2014 року заборгованість по
Кредитному договору становить 59710,35
гривень, а саме:

- прострочена заборгованість по
відсотках - 4413,38 грн.

- прострочена заборгованість по
щомісячній комісії - 8400,00 грн.

- пеня за прострочення
заборгованості по основному боргу
кредиту, відсотках та комісії - 46 896,97
гривень.

Посилаючись на вище викладені
обставини, АТ «Банк «Фінанси та кредит»
просив суд стягнути в солідарному
порядку з відповідачів нарахований
борг по кредитному договору №142/SFG15-11-07
від 30 листопада 2007 року в сумі 59710 грн.
35коп. та судові витрати.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до АТ «Банк
«Фінанси та Кредит» про визнання
недійсними умов кредитного договору.

Посилається на те, що окремі пункти
Кредитного договору №142/SFG15-11-07 від 30
листопада 2007 року суперечать нормам
діючого законодавства, зокрема ст. 42
Конституції України, ст.ст. 11, 21 ЗУ «Про
захист прав споживачів».

Просив визнати недійсною умову,
викладену в п.4.7. і в п.4.8. Кредитного
договору №142/SFG15-11-07 від 30 листопада 2007
року, укладеного між ним - ОСОБА_4 та ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» в особі
начальника відділення №15 філії
«Придніпровське регіональне
управління» ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» Данілейко О.І., щодо обов'язку
позичальника ОСОБА_4 щомісячно до
моменту повного виконання ним
зобов'язань по поверненню кредитних
ресурсів сплачувати Банку комісійну
винагороду в сумі 262 грн. 50 коп.

Також просив визнати недійсною умову,
викладену в п.6.1. вищевказаного
Кредитного договору щодо обов'язку
позичальника сплачувати за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів пеню у
розмірі 1% від простроченої суми за
кожний день прострочення; визнати
недійсною умову, викладену в п. 4.9
Кредитного договору відносно
застосування процентної ставки у
розмірі 36 процентів річних та подальше
нарахування процентів за вказаною
ставкою, у разі непогашення,
несвоєчасного погашення або погашення
не в повному обсязі трьох поспіль
щомісячних платежів по погашенню
позичкової заборгованості та/або
процентів за користування кредитними
ресурсами та/або щомісячних комісійних
винагород.

Прохав стягнути з АТ «Банк «Фінанси та
Кредит» на його користь витрати на
правову допомогу.

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 16 вересня
2014 року в задоволенні позову АТ "Банк
"Фінанси та Кредит" до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення заборгованості по
кредитному договору відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до АТ "Банк
"Фінанси та Кредит" про визнання
недійсними умов кредитного договору
задоволено.

Визнано недійсною умову, викладену в
п.4.7., п. 4.8. Кредитного договору
№142/SFG15-11-07 від 30 листопада 2007 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі начальника
відділення №15 філії «Придніпровське
регіональне управління» ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» Данілейко О.І., щодо
обов'язку позичальника ОСОБА_4
щомісячно до моменту повного виконання
позичальником зобов'язань по
поверненню кредитних ресурсів
сплачувати Банку комісійну винагороду
в сумі 262 грн. 50 коп.

Визнано недійсною умову, викладену в
п.6.1. Кредитного договору №142/SFG15-11-07 від
30 листопада 2007 року, укладеного між
ОСОБА_4 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
в особі начальника відділення №15 філії
«Придніпровське регіональне
управління» ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» Данілейко О.І., щодо обов'язку
позичальника ОСОБА_4 сплачувати за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів пеню у
розмірі 1% від простроченої суми за
кожний день прострочення.

Визнано недійсною умову, викладену в п.
4.9. Кредитного договору №142/SFG15-11-07 від 30
листопада 2007 року, укладеного між
ОСОБА_4 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
в особі начальника відділення №15 філії
«Придніпровське регіональне
управління» ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» Данілейко О.І., щодо
застосування процентної ставки у
розмірі 36 процентів річних та подальше
нарахування процентів за вказаною
ставкою, у разі непогашення,
несвоєчасного погашення або погашення
не в повному обсязі трьох поспіль
щомісячних платежів по погашенню
позичкової заборгованості та/або
процентів за користування кредитними
ресурсами та/або щомісячних комісійних
винагород.

Стягнуто з АТ «Банк «Фінанси та Кредит»
на користь ОСОБА_4 витрати на правову
допомогу у розмірі 900 грн.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржило ПАТ «Банк
«Фінанси та кредит» в особі законного
представника Бурзаковської Т.В.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та постановити
нове рішення про задоволення позовних
вимог Банку та відмову в задоволенні
зустрічного позову, посилаючись на те,
що судом неповно з'ясовано обставини
справи, порушено норми матеріального
та процесуального права, а висновки
суду суперечать наданим доказам.

У запереченні на апеляційну скаргу
адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4,
просить рішення суду залишити без змін,
посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Згідно п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи і порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що 30 листопада 2007
року ОСОБА_4 (надалі Позичальник) уклав
з АТ «Банк «Фінанси та кредит»
Кредитний договір № 142/SFG15-11-07.

Згідно цього договору Банк надав
відповідачу ОСОБА_4 кредит в сумі 15000
грн 00 коп. строком повернення до 30
листопада 2010 року (а.с.11-12). Кредитні
кошти були перераховані Банком на
позичковий (картковий) рахунок, який
був відкритий Позичальнику згідно
Договору про відкриття карткового
рахунку, надання використання
платіжної картки миттєвого випуску від
30 листопада 2007 року (а.с.14-17).

Відповідно до п.5.1. Кредитного договору,
забезпеченням виконання грошового
зобов'язання за кредитом є порука
фізичної особи ОСОБА_5

30 листопада 2007 року позивач уклав з
ОСОБА_5 договір поруки №142/SFG15-11-07Р, за
яким остання зобов'язалася перед
Банком відповідати у повному обсязі за
своєчасне та повне виконання
зобов'язань ОСОБА_4 по Кредитному
договору (а.с.18).

30 березня 2010 року Кременчуцьким
районним судом Полтавської області
було видано судовий наказ по справі №
2н-21/10, згідно якого в солідарному
порядку стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_5
заборгованість за кредитним договором
№142/SFG15-11-07 від 30.11.2007 року, відсотки та
пеню на загальну суму 18766 грн. 70 коп.
станом на 29 березня 2010 року (а.с.19).

З інформації про виконавче провадження
вбачається, що з відповідача ОСОБА_4 у
примусовому порядку було стягнуто з
12.03.2011 року по 07.11.2013 року 18890 грн.54 коп.
заборгованості за кредитом і судових
витрат, 1889 грн.54 коп. виконавчого збору
та 20 грн.00 коп. витрат на проведення
виконавчих дій (а.с.115-123).

Також місцевим судом правильно
з»ясовано, що позивач АТ «Банк «Фінанси
та кредит» нарахував відповідачам,
починаючи з 29.03.2010 року по день
погашення ними у порядку виконавчого
провадження заборгованості по тілу
кредиту - 01.11.2012 року, щомісячні
відсотки, комісійну винагороду та пеню
всього на загальну суму 59710грн.35 коп.
(а.с.4-6).

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, місцевий суд виходив з того, що,
відповідно до змісту судового наказу
від 30 березня 2010 року, частина суми, яка
була стягнута з відповідачів,
складалась із нарахованої пені, тому
Банк не має підстав рахувати цю суму
простроченим зобов'язанням і
застосовувати до неї штрафні санкції.
До того ж, суд послався на
невідповідність наданого позивачем
розрахунку суми заборгованості
обставинам, викладеним у позові, та
умовам Кредитного договору.

Проте, колегія суддів не може повністю
погодитися з висновками місцевого
суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема з доданого до позовної заяви
від 06.06.2014 року розрахунку, сума
заборгованості відповідачів визначена
Банком у розмірі 59710 грн.35 коп., з них: 4413
грн.38 коп. - прострочена заборгованість
по відсотках, 8400 грн.00 коп. - прострочена
заборгованість по щомісячній комісії
та 46896 грн. 97 коп. - пеня за прострочення
заборгованості по відсотках і комісії
(а.с.4-6). Вказані грошові суми нараховані
відповідно до умов укладеного між
позивачем і відповідачем ОСОБА_4
Кредитного договору №142/SFG15-11-07 від 30
листопада 2007 року.

Разом з тим, згідно п. 7.1 і п. 7.13 Договору
про відкриття карткового рахунку,
надання і використання платіжної
картки миттєвого випуску №009-Z/004505 від
30.11.2007 року, за порушення умов Договору
сторони несуть відповідальність
відповідно до чинного законодавства
України і даного Договору. Всі спори за
даним Договором вирішуються
відповідно до чинного законодавства
України (а.с.15).

Згідно ч.1 ст. 251 ЦК України, строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, спеціальна
позовна давність в один рік
встановлена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
відносно неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд не дав належної оцінки
поданій ОСОБА_4 заяві про застосування
строків позовної давності (а.с.104-106).

Як вбачається з матеріалів справи,
строк дії Кредитного договору
№142/SFG15-11-07 від 30 листопада 2007 року,
укладеного між Банком та ОСОБА_4,
визначено до 30.11.2010 року. Кінцевий срок
дії картки - листопад 2010 року. Отже,
строк погашення кредиту в повному
обсязі визначено останнім днем місяця,
вказаного на картці. В подальшому нова
картка позивачем не перевипускалася та
не видавалася відповідачу.

Враховуючи викладене, у позивача з
01.12.2010 року настало право вимоги
стягнення з відповідачів простроченої
заборгованості по відсотках,
щомісячній комісії та пені за період з
29.03.2010 року по 30.11.2010 року. З цієї дати в
АТ «Банк «Фінанси та кредит» виникло
право на подачу позову, тобто
можливість реалізувати своє право у
примусовому порядку через суд.

При цьому, за наявності судового наказу
від 30.03.2010 року про дострокове
стягнення заборгованості за кредитом,
у позивача відсутні правові підстави
нараховувати після закінчення строку
дії картки відсотки за договором,
комісію та пеню.

Оскільки АТ «Банк «Фінанси та Кредит»
звернулося до суду з даним позовом лише
12 червня 2014 року, тобто через 6 місяців
після закінчення загального строку
позовної давності, а заява про
поновлення пропущеного процесуального
строку позивачем не подавалася, тому
йому слід відмовити у задоволенні
вимог з цих підстав.

При задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції
виходив з того, що пункти 4.7., 4.8., 4.9. та
п.п. 6.1. Кредитного договору №142/SFG15-11-07
від 30.11.2007 року не відповідають
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів», ст.42 Конституції
України, ст.1054 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду.

Згідно ст.58 Конституції України, закони
та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом»якшують або
скасовують відповідальність особи.

Так, звернувшись з вимогами про
визнання недійсною умови, викладеної в
пунктах 4.7, 4.8. вищевказаного Кредитного
договору щодо обов»язку Позичальника
щомісячно сплачувати Банку комісійну
винагороду за надання кредитних
ресурсів у розмірі 262,50 грн., ОСОБА_4
послався на ч.4 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яка введена в
дію 22 вересня 2011 року, тобто після
закінчення строку дії укладеного між
сторонами Кредитного договору. Проте
суд першої інстанції не звернув
належну увагу на дані обставини.

Крім того, суд не врахував, що Кредитний
договір №142/SFG15-11-07 від 30.11.2007 року має
додаток №1 - графік зниження розміру
заборгованості, підписаний сторонами.
У ньому зазначена реальна ставка за
виконання позичальником кредитних
зобов»язань та абсолютне подорожчання
кредиту, а також в п.9 вказано, що
Позичальник погоджується з умовами
кредитування, визнає та підтверджує, що
надана Банком та викладена у
Кредитному договорі і в додатку до
нього інформація щодо умов надання
кредиту є повною, вичерпною та
зрозумілою для Позичальника і не
створює для нього будь-яких перешкод
для належної та у повному обсязі
реалізації своїх прав і виконання
своїх зобов»язань (а.с.13, 130-131).

У зв»язку з цим судом помилково визнано
недійсними вищевказані пункти і п.п. 4.9
і 6.1 договору, оскільки Кредитний
договір між сторонами укладений за
принципом свободи волевиявлення
сторін, і суд не мав законних підстав
для визнання вказаних пунктів договору
недійсними.

До того ж, відповідно до ч.14 ст.47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» банк самостійно
встановлює процентні ставки та
комісійну винагороду за надані
послуги.

Сам факт укладення Кредитного договору
та його часткове виконання
відповідачем ОСОБА_4 свідчить про
добровільне волевиявлення сторін і про
ознайомлення та погодження ОСОБА_4 з
усіма його умовами.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позоних вимог АТ "Банк "Фінанси та
Кредит" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості по кредитному договору
за пропуском строку позовної давності
та відмову в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 до АТ "Банк "Фінанси та
Кредит" про визнання недійсними умов
кредитного договору за
безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1
п.п.3, 4, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія
суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит" задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 16 вересня 2014
року скасувати.

Постановити нове рішеня.

У задоволенні позову АТ "Банк "Фінанси
та Кредит" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості по
кредитному договору відмовити у
зв»язку з пропуском строку позовної
давності.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до АТ "Банк "Фінанси та Кредит"
про визнання недійсними умов
кредитного договору відмовити за
безпідставністю.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: суддя

Судді: