Справа № 206/7030/14-ц
Провадження № 2/206/1641/14
26 грудня 2014 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя: Маштак К.С.
при секретарі: Колісник В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення, -
30 жовтня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про виселення.
Представник позивача надав до суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухомого майна - квартиру загальною площею 67,50 кв.м., житловою площею 40,20 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Рішення суду набрало законної сили 29 липня 2014 року (а.с. 10-12).

01 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив повідомлення ОСОБА_2, що в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, ОСОБА_2 та всі зареєстровані особи повинні добровільно звільнити квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

У відповідності до реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленням ОСОБА_2 було направлено повідомлення за місцем реєстрації та місцем проживання. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав листа (а.с. 14-16).

Відповідно до паспорта Серії НОМЕР_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17).

Згідно відповіді від 12 листопада 2014 року № 895 наданої КП «ЖГСР» ДМР на запит суду, будинок АДРЕСА_1 на балансі їхнього підприємства не обліковується. У зв'язку з чим довідку про склад сімї та реєстрацію осіб у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 надати немає можливості (а.с. 33).

Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, однак, за даною адресою він не зареєстрований. В зазначеній квартирі зареєстрована його родина: ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - дружина, 1976 року народження та ОСОБА_4 - донька, 2006 року народження. Квартира приватна, згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 2007 року, що підтверджується довідкою №203 від 17 грудня 2014 року виданою Господарсько-розрахунковим житлово-експлуатаційним управлінням облспоживспілки (а.с. 46).

Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач 21 травня 2007 року уклали договір іпотеки № DNU0GK00000198. Відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язання відповідачем не виконувались в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2014 року звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухомого майна - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно роз'яснень, що містяться у п.п. 43, 44 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.3012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що відповідно до ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметами іпотеки, проводяться в порядку встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем дійсно було направлено письмову вимогу відповідачу щодо добровільного звільнення квартири, проте з наданих відповідей на запити суду вбачається, що за вказаною адресою відповідач не проживає, натомість в спірній квартирі зареєстровані його дружина та малолітня донька та проживає без реєстрації ОСОБА_5

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачем не було повідомлено належним чином зареєстрованих та проживаючих осіб щодо добровільного звільнення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Також, позивачем позовні вимоги до проживаючих та зареєстрованих осіб в спірній квартирі не заявлялись, не залучався до участі у справі орган опіки та піклування Самарського району м. Дніпропетровська, тому суд приходить до висновку, що даний позов заявлено передчасно, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження перебування рішення суду від 20 травня 2014 року на виконанні та наявних перешкод зі сторони відповідача щодо виконання данного рішення суду.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачем не зазначено законних підстав та не доведено обставини на обґрунтування своїх позовних вимог.

Виходячи з встановлених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судом має бути відмовлено, судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 9, 106 ЖК УРСР ст.ст. 11, 14, 267, 572, 575, 590, 626, 638 ЦК України, ст.ст. 33, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 209, 212, 214-215, 218, 224, 225 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення - відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: К.С. Маштак