Справа № 442/5833/14
Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/783/7452/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів:
Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з
участю: позивача ОСОБА_2,

представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 17 жовтня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 17 жовтня 2014 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення додаткових витрат на
утримання неповнолітньої дитини.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вважає, що суд першої інстанції не
надав належної оцінки наявним у справі
доказам. Переконує суд в тому, що
відповідач має реальну можливість та
зобов'язаний виконувати, покладений на
нього чинним законодавством і
моральними принципами, обов'язок
забезпечувати належний рівень життя
їхньої дитини, в тому числі і нести
додаткові витрати на лікування її
хвороби.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів
захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України
передбачено, що суд, встановивши
фактичні обставини справи, для
вирішення спору повинен застосувати
правову норму, яка регулює виниклі
правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
звернулася до суду з позовом, у якому
просила відповідно до ст.185 СК України
стягувати із відповідача додаткові
витрати на їх доньку ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 600 грн. щомісяця
до досягнення дитиною повноліття.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
стягнення додаткових витрат на дитину
передбачається особливими
обставинами, якими не є обставини, на
які покликається у своїй позовній
заяві ОСОБА_2, позивачем не доведено, що
такі витрати потрібно нести щомісяця і
в якому розмірі та що їх потрібно нести
до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Районним судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з
18.04.2002 року, який розірвано рішенням
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 22.01.2008 року.

Від даного шлюбу у них народилася дочка
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 від 20.05.2003
року.

Відповідно до частини 9 ст.7 СК України
сімейні відносини регулюються на
засадах справедливості,
добросовісності та розумності,
відповідно до моральних засад
суспільства.

Згідно із ст.180 СК України батьки
зобов'язані утримувати своїх дітей до
досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст.185 СК України той
з батьків, з кого присуджено стягнення
аліментів на дитину, а також той з
батьків, до кого вимога про стягнення
аліментів не була подана, зобов'язані
брати участь у додаткових витратах на
дитину, що викликані особливими
обставинами (розвитком здібностей
дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у
додаткових витратах на дитину в разі
спору визначається за рішенням суду, з
урахуванням обставин, що мають істотне
значення. Додаткові витрати на дитину
можуть фінансуватися наперед або
покриватися після їх фактичного
понесення разово, періодично або
постійно.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 13.12.2007 року з відповідача
стягувалися аліменти на утримання
доньки ОСОБА_5 в розмірі ? частини від
усіх видів заробітку щомісячно.

Рішенням цього ж суду від 26.04.2013 року
розмір аліментів був змінений та
вирішено стягувати із ОСОБА_3 аліменти
у твердій грошовій сумі у розмірі 1000
грн. щомісяця і у такому розмірі
відповідач їх сплачував регулярно до
серпня 2014 року включно, що
стверджується довідкою ВДВС
Полонського РУЮ Хмельницької області
від 23.09.2014 року №2786(а.с. 54, 55-58).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17.03.2014 року
розмір аліментів, які стягуються із
відповідача в користь позивачки, знову
було змінено та визначено їх розмір - ?
частини від усіх видів заробітку
щомісячно, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
статті 60 ЦПК встановлено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, заперечень,
крім випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегії суддів, районний
суд вірно визначив, що обставини, якими
ОСОБА_2 обґрунтовує необхідність
стягнення з відповідача крім аліментів
ще додаткових витрат на дитину, не
викликані особливими обставинами, а є
звичайними витратами, що необхідні для
утримання доньки ОСОБА_5.

У таких витратах відповідач
приймає участь, сплачуючи аліменти у
розмірі 1/4 частини від всіх видів
доходів щомісячно згідно рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 17.03.2014 року.

Твердження апелянта про те, що
відповідач отримує нелегальну
зарплату у великому розмірі в Росії, є
голослівним та не підтверджене жодними
доказами.

Колегія суддів вважає необґрунтованим
і твердження ОСОБА_2 про те, що суд не
дав належної оцінки усім доказам по
справі, оскільки оцінюючи зібрані по
справі докази, суд дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: