Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Ільницька І.
В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до
Білоцерківської міської ради
Київської області про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу та визнання
права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 24.07.2014 року звернулася до суду
з вказаним позовом мотивуючи тим, що
20.03.1996 року вона познайомилася з ОСОБА_2,
на той час вона була розлучена і жила
одна у своїй квартирі АДРЕСА_1, її
доросла дочка жила окремо, ОСОБА_2 на
той час жив у своїй квартирі АДРЕСА_2,
він також був неодружений, його батьки
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали в АДРЕСА_3, з
07.04.1996 року вона та ОСОБА_2 вирішили
проживати разом однією сім'єю, а тому
вона поселилась у його квартирі, де
вони проживали до вересня 1996 року,
після цього вони разом стали проживати
у її квартирі, оскільки неподалік від
неї проживали батьки ОСОБА_2, які через
похилий вік потребували догляду, вона
та ОСОБА_2 разом доглядали його батьків,
мали спільний бюджет, який складався з
її заробітної плати та його пенсії,
після смерті його батьків разом
поховали їх за спільні кошти, а в липні
2000 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про
право на спадщину на квартиру його
батьків. За час спільного проживання
вона та ОСОБА_2 за спільні кошти
придбали холодильник, телевізор,
газову плиту, диван, робили поточні
ремонти у її квартирі, періодично
користувалися квартирою чоловіка. В
жовтні 1998 року з ОСОБА_2. стався
нещасний випадок, в результаті якого
він отримав опіки обличчя, грудної
клітини, верхніх і нижніх кінцівок,
вона доглядала його, оплачувала
лікування. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 раптово
помер у своїй квартирі, де він приймав
якихось гостей, його знайомі не змогли
відкрити двері і викликали
працівників міліції та МНС. Вона
поховала ОСОБА_2, облаштувала пам'ятник,
доглядає за місцем його поховання, але
вона не має змоги оформити спадщину
після його смерті на спадкове майно,
оскільки вони не перебували в
зареєстрованому шлюбі. В січні 2014 року
вона звернулася із заявою до
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області в порядку окремого
провадження про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу, але за ухвалою суду від
03.03.2014 року її заяву залишено без
розгляду. А тому позивач просила суд
встановити факт її проживання однією
сім'єю без шлюбу протягом часу з 1996 року
по ІНФОРМАЦІЯ_1 з померлим
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженцем с. Ново-Сисоївка
Яковлевського району Приморського
краю, який був зареєстрований в
АДРЕСА_3; визнати за нею як за
спадкоємицею за законом четвертої
черги право власності на квартиру
АДРЕСА_3.

В суді позивач, її представник
підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача позов не
визнала, пояснила, що згідно ЦК України
дійсно у четверту чергу право на
спадкування за законом мають особи, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини, позивач вказує на
те, що вони проживали з покійним ОСОБА_2.
однією сім'єю з 1996 року по день його
смерті, але суду не надано жодних
безспірних доказів для обґрунтування
позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача,
представників сторін, покази свідків,
оглянувши матеріали справи, цивільну
справу № 2-о/357/45/14 357/743/14-ц, суд дійшов
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2, який був
зареєстрований по АДРЕСА_3 з 17.10.2000 року,
що стверджується копією свідоцтва про
його смерть /а.с.7/, копією його паспорта
в матеріалах цивільної справи №
2-о/357/45/14 357/743/14-ц /а.с.9/, яка оглядалася в
судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що
після смерті ОСОБА_2 залишилося
спадкове майно, а саме: квартира
АДРЕСА_3, яка належала йому на праві
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
03.07.2000 року після смерті ОСОБА_3, що
слідує з копії цього свідоцтва,
оформленого державним нотаріусом
Білоцерківської державної
нотаріальної контори Дворко Т.Г.,
зареєстровано в реєстрі під № 2-2320
/а.с.19/.

В судовому засіданні також
встановлено, що заповіту померлий не
залишив, а 05.03.2014 року із заявою про
прийняття спадщини після його смерті
до Першої Білоцерківської міської
державної нотаріальної контори
звернулася ОСОБА_1, на підставі її заяви
заведено спадкову справу № 60/2014 щодо
майна померлого ОСОБА_2, інші
спадкоємці із заявами про прийняття
спадщини до нотаріальної контори на
даний час не зверталися.

Наведене стверджується матеріалами
вказаної спадкової справи, копію якої
надано на запит суду /а.с.78-89/.

Позивач просить суд встановити факт її
проживання однією сім'єю без шлюбу
протягом часу з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1
з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2,
оскільки цей факт є необхідним для
оформлення права на спадкове майно як
спадкоємцю четвертої черги за законом.

За ст.1264 ЦК України у четверту чергу
право на спадкування за законом мають
особи, які проживали зі спадкодавцем
однією сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

В п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
роз'яснюється, що при вирішенні спору
про право на спадщину осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини, судам необхідно
враховувати правила частини другої
статті 3 СК про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги
належать не лише жінка /чоловік/, які
проживали однією сім'єю зі
спадкодавцем без шлюбу, таке право
можуть мати також інші особи, якщо вони
спільно проживали зі спадкодавцем,
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки, зокрема,
вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші
особи, які взяли до себе дитину як члена
сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги
не входить особа, яка хоча і проживала
спільно зі спадкодавцем, але
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
іншою особою.

В п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України передбачено,
що суд розглядає справи про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В суді встановлено, що ОСОБА_1 постійно
зареєстрована і проживає з 03.11.1982 року
по АДРЕСА_1, 22.08.1975 року зареєстровано
розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_6, що
стверджується копіями її паспорта та
свідоцтва про розірвання шлюбу
/а.с.18-19/.

В матеріалах цивільної справи №
2-о/357/45/14 357/743/14-ц за заявою ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, є
відповідь відділу ДРАЦС реєстраційної
служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції від
22.01.2014 року на запит адвоката, з якої
вбачається, що за даними Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян та паперовими носіями актових
записів цивільного стану за період з
01.01.1996 року по 15.01.2014 року актовий запис
про шлюб щодо ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2
відсутній /а.с.13-14/.

В обґрунтування своїх вимог щодо факту
спільного проживання з ОСОБА_2. з 1996
року по день смерті позивач
посилалася на покази свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10. та ОСОБА_11

Так, свідок ОСОБА_7, яка проживає в
одному будинку з позивачем, показала,
що вона знайома давно біля 20 років з
позивачем, знає про те, що позивач біля
18 років проживала з покійним ОСОБА_2,
вони разом відмічали всі свята, бачила,
як вони разом ходили в магазин,
зустрічала на ринку, знає зі слів
позивача про те, що вони доглядали
батьків ОСОБА_2.

З показів свідка ОСОБА_8, яка проживає з
позивачем в різних будинках, але ці
будинки мають спільну прибудинкову
територію, слідує, що вона біля 20 років
назад познайомилася з позивачем, потім
дізналася, що позивач проживає з
чоловіком на ім'я ОСОБА_2, вони сім'ями
виїздили на природу відпочивати,
бачила їх часто разом на ринку, знає, що
вони вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_9 - чоловік ОСОБА_8 показав,
щ знає позивача давно з 1993 року, їхній
син товаришував з дочкою позивача,
потім вони дізналися, що позивач
проживає з чоловіком на ім'я ОСОБА_2,
прожили вони разом більше 10 чи 12 років,
він часто бачив їх разом на базарі,
бачив, як вони ходили в магазин,
виходили разом із квартири позивача,
також був очевидцем того, що у квартирі
позивача робився ремонт, про те, що
позивач проживає з покійним, йому
більше розказував син, який бував у її
квартирі.

Свідок ОСОБА_10., яка проживає також в
одному будинку з позивачем, показала,
що покійний ОСОБА_2 прожив з позивачем
більше 12-15 років, точно не пам'ятає, але
вона бачила їх разом, вони доглядали
внучку позивача, зустрічала їх біля
річки, бачила, що вони ходили разом в
магазин, на ринок, коли помер ОСОБА_2, то
вона хворіла, на похороні не була, але
потім бачила, що поминальний обід
позивач відбувала в себе на квартирі.

З показів свідка ОСОБА_11, яка проживає в
сусідньому будинку, вбачається, що
позивач стала проживати з покійним
ОСОБА_2 з 1996 року, спочатку жили у
військовому містечку, це їй відомо зі
слів позивача, а потім переїхали у
квартиру позивача, вона заходила до
квартири, бачила там ОСОБА_2, який лежав
на дивані, дивився телевізор, вони
також збиралися сім'ями на свята,
бачила їх разом на подвір'ї, поводили
вони себе як подружжя, також позивач
поховала ОСОБА_2, відбула вдома
поминальний обід.

Але з показів цих свідків, як вважає
суд, неможливо встановити, з якого ж
саме часу позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2
стали проживати однією сім'єю, з
показів свідків також не вбачається,
які ж саме ознаки сім'ї були притаманні
відносинам позивача з ОСОБА_2., з чого
вбачається, що вони були пов'язані
спільним побутом, мали спільний бюджет,
взаємні права та обов'язки.

Щодо наданих позивачем інших доказів.

Так, довідка про те, що ОСОБА_2 перебував
на стаціонарному лікуванні в
Білоцерківській ЦМЛ з 15.10.1998 року по
10.12.1998 року, виписка з історії хвороби
/а.с.14/ перелік ліків, які необхідно
придбати від 15.10.1998 року /а.с.15/,
підтверджують тільки факт
захворювання ОСОБА_2 у вказаний період;
чеки, квитанції на придбання ліків за
1998-2000 роки /а.с. 21-24/ ніяк не свідчать про
те, що ці ліки придбані позивачкою і що
саме для лікування ОСОБА_2

Квитанції щодо оплати за
житлово-комунальні послуги по квартирі
ОСОБА_2 /а.с.46-66/ свідчать про оплату цих
послуг ОСОБА_2., але ніяк не
підтверджують факт проживання
позивача та ОСОБА_2 однією сім'єю та
факт ведення ними спільного
господарства.

Щодо доручення від імені ОСОБА_2 на ім'я
позивача для оформлення субсидії
/а.с.13/, то встановити достовірно ким
воно складено і засвідчено неможливо,
оскільки відсутні на дорученні
розшифровки підписів, не зазначено
термін його дії, окрім того, цим
документом також не підтверджується
той факт, про встановлення якого
просить позивач.

Позивачем надано шість фотографій /
а.с.67-69/, зі слів її самої, за період з 2002
року по 2004 рік зазначаються події
святкування дня її народження, весілля
її дочки, святкування паски, але це не
доводить факт проживання її та ОСОБА_2 в
той період, про який просить позивач.

Представник позивача посилалася на те,
що сам той факт, що у позивача
зберігаються оригінали наданих до
справи документів свідчить про те, що
позивач та ОСОБА_2 дійсно проживали
однією сім'єю до дня його смерті більше
п'яти років, що є підставою для
віднесення позивача до спадкоємців за
законом четвертої черги.

Але суд не може повністю погодитися з
цими твердженнями.

В матеріалах справи є
рахунки-замовлення за 17.01.2014 року,
видані на ім'я ОСОБА_1 Комунальним
підприємством БМР «Спецкомбінат з
надання ритуальних послуг», згідно
яких вона придбала все необхідне для
поховання ОСОБА_2 /а.с. 16-17/.

Отже, всі ці документи могли
зберігатися в квартирі ОСОБА_2, до якої
після його смерті позивач мала доступ.

А ті обставини, що позивач поховала
ОСОБА_2, не підтверджують факт їхнього
спільного проживання з 1996 року.

Крім того, судом при вирішенні спору
враховуються наступні обставини.

Так, не знайшли підтвердження в
судовому засіданні посилання позивача
на те, що ОСОБА_2 мав намір подарувати
свою квартиру її старшій внучці,
оскільки жодними доказами це не
підтверджується.

Як встановлено судом з пояснень самої
позивача, ОСОБА_2. раптово помер в своїй
квартирі, де він приймав знайомих, які
не змогли відкрити двері після його
смерті, а тому викликали працівників
міліції та МНС.

Як стверджує позивач, вони з покійним
прожили майже 18 років, а пояснити в
судовому засіданні той факт, чому
знайомі чоловіка не знали про неї, як
про дружину, чому її не викликали
сусіди, позивач не змогла.

Серед допитаних судом свідків є тільки
знайомі та сусіди самої позивача, немає
сусідів покійного ОСОБА_2, його
знайомих, друзів, які б могли
підтвердити той факт, що він дійсно
почав проживати з позивачем однією
сім'єю, що вважав її за дружину.

Не підтверджуються жодними доказами
також посилання позивача з приводу
того, що вони разом з покійним за
спільні кошти придбали холодильник,
телевізор, газову плиту, диван, робили
поточні ремонти у її квартирі, що вони
разом доглядали його батьків до смерті.

З довідки управління ПФУ в м. Білій
Церкві від 21.08.2014 року /а.с.76/ слідує, що
ОСОБА_2 перебував на обліку в УПФУ та
отримував пенсію по віку за адресою:
АДРЕСА_2, тільки з 01.02.2010 року за його
заявою було змінено адресу на АДРЕСА_3,
за якою він отримував пенсію до зняття
з обліку в зв'язку зі смертю
ІНФОРМАЦІЯ_1, тоді як позивач вказувала
на те, що ОСОБА_2 змінив місце
проживання у вересні 1996 року, коли
почав проживати у її квартирі, а його
квартиру у військовому містечку вони
разом продали.

А тому суд вважає, що жодних безспірних
доказів, які б підтверджували той факт,
що позивач та ОСОБА_2 проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по
день його смерті суду не надано.

За ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

Отже, суд вважає за можливе відмовити в
задоволенні позову за його
необгрунтованості, оскільки позивачем
не надано безспірних доказів для
обгрунтування її позовних вимог, а
згідно приписів ст.10,60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд також вважає необгрунтованими і
передчасними вимоги позивача про
визнання за нею права власності на
спадкове майно після смерті ОСОБА_2,
оскільки в разі встановлення судом
факту проживання її та спадкодавця
однією сім'єю не менше п'яти років до
часу відкриття спадщини, її спадкові
права мав би оформити нотаріус.

Як роз'яснено в п.23 вказаної вище в
рішенні Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30.05.2008 року № 7,
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину у
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Крім цього, як вказано вище в рішенні,
судом відмовлено позивачу у
встановленні факту проживання її та
спадкодавця однією сім'єю, що є
необхідним для того, щоб вона мала
право на спадкування як спадкоємець за
законом четвертої черги, що є також
підставою для відмови в позові про
визнання права власності на спадкове
майно.

Враховуючи все вищенаведене та
керуючись ст. 1264 ЦК України, ст.3 СК
України, ст.ст.10,60, 88,209, 212-215, 256 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко