Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів Борисюка
Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 13 грудня 2013 року

по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до приватного підприємства
«Геодезгруп» про поновлення на роботі,
виплату заробітної плати за час
вимушеного прогулу, середньомісячного
заробітку за весь час затримки
розрахунку та стягнення моральної
шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із позовною заявою та з
урахуванням уточнених позовних вимог
від 10.12.2013 року, просив поновити його на
посаді головного бухгалтера ПП
«Геодезгруп», виплатити заробітну
плату за період з 04.06.2013 року по 06.06.2013
рік, з 17.06.2013 року по 10.07.2013 рік, а також
середньомісячний заробіток за весь час
затримки розрахунку по заробітній
платі після звільнення в сумі 17520,84 грн.
та моральну шкоду в сумі 5000,00грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що
починаючи з моменту його трудової
діяльності на підприємстві, згідно
усної домовленості з роботодавцем та у
зв'язку із відсутністю офісного
приміщення його робоче місце визначене
за його домашньою адресою. У подальшому
підприємство змінило істотні умови
праці, визначивши місцем роботи
позивача юридичну адресу ПП
«Геодезгруп», а саме м. Житомир, вул.
Шевченка, 105, кв.26, проте, про зміну таких
істотних умов ОСОБА_2 відповідач не
повідомив у передбачені
законодавством строки. Крім того,
позивач зазначав, що оскільки працював,
там де і проживав, то підстав для
звільнення його за прогули не було.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 13 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим
рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної
скарги посилається на те, що рішення
суду є незаконним, необґрунтованим та
таким, що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що судом не
встановлено усіх обставин, що мають
значення для справи, не досліджено та
не надано належної оцінки доказам у
справі, висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.ст. 10,11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється виключно на засадах
змагальності сторін, при цьому суд
розглядає цивільні справи не інакше як
в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст.61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як
і судове рішення не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи трудовий спір по суті
заявлених позовних вимог, суд першої
інстанції повно й всебічно дослідив
обставини справи, представлені докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин та закон їх
регулюючий, і надав їм належну правову
оцінку.

Згідно зі ст.2 КЗпП України право
громадян України на працю, тобто на
одержання роботи з оплатою праці не
нижче встановленого державою
мінімального розміру, включаючи право
на вільний вибір професії, роду занять
і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на
працю шляхом укладення трудового
договору про роботу на підприємстві, в
установі, організації або з фізичною
особою.

Відповідно до ст. ст. 2-1,5-1 КЗпП
України держава забезпечує рівність
трудових прав усіх громадян незалежно
від походження, соціального і
майнового стану, расової та
національної приналежності, статі,
мови, політичних поглядів, релігійних
переконань, роду і характеру занять,
місця проживання та інших обставин.

При цьому держава гарантує
працездатним громадянам, які постійно
проживають на території України,
забезпечення права на працю, в тому
числі: вільний вибір виду діяльності та
правовий захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до ст.21 КЗпП України
трудовий договір - це угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства,

установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату, і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю і угодою
сторін.

Трудовий договір породжує тривалі
правовідносини між роботодавцем і
працівником.

Згідно зі ст.139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу,
додержуватися трудової дисципліни та
правил внутрішнього трудового
розпорядку.

Підстави припинення трудового
договору передбачені ст.36 КЗпП
України.

Зазначена правова норма визнає за
сторонами трудового договору, в тому
числі й за роботодавцем, право
одностороннього розірвання трудового
договору і припинення існуючих між
сторонами трудових відносин
відповідно до правил, встановлених
законодавством про працю.

Загальні підстави для звільнення з
ініціативи роботодавця визначені у
статті 40 КЗпП України, і за цими
підставами може бути звільнений
будь-який працівник, що працює за
трудовим договором.

Зокрема, п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення його чинності можуть бути
розірвані власником або уповноваженим
органом у випадку прогулу працівника
без поважних причин (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 06 листопада
1992 року №9 „Про практику розгляду
судами трудових спорів", прогулом
визнається відсутність працівника на
роботі без поважних причин як протягом
цілого робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня.

Поважними вважаються причини, при
яких відсутня вина працівника, тобто
такі, які не залежать від самого
працівника (зокрема перебування
працівника в стані непрацездатності,
наявність стихійного або побутового
лиха, біди, надзвичайна пригода).

Як встановлено судом по справі,
позивач ОСОБА_2 перебував у трудових
відносинах з ПП „Геодезгруп" з 15 грудня
2010 року, працюючи на посаді головного
бухгалтера цього підприємства
відповідно до укладеного контракту (а.с
67).

Наказом директора ПП „Геодезгруп"
від 10 липня 2013 року № 1 позивача ОСОБА_2
було звільнено з роботи на підставі п. 4
ст.40 КЗпП України за прогули -
відсутність на робочому місці без
поважних причин протягом 19 робочих
днів: з 04.06.2013 року по 06.06.2013 року, з 17.06.2013
року по 21.06.2013 року, з 25.06.2013 року по
27.06.2013 року, з 01.07.2013 року по 05.07.2013 року
та з 08.07.2013 року по 10.07.2013 року (а.с. 6).

Зазначені факти відсутності
позивача ОСОБА_2 на роботі протягом
вищезазначеного періоду
підтверджуються відповідними актами
ПП „Геодезгруп", підписаними
директором підприємства Шмагала Л.Л.,
головним інженером Шмагалою Ю.Б.,
виконавцем послуг цивільно-правового
договору ОСОБА_3. та представником
замовника (а.с.48-66), показами свідків,
допитаних у судовому засіданні суду
першої інстанції , і позивачем в
установленому законом порядку не
спростовані .

При цьому, як свідчать матеріали
справи, відповідачем вживалися заходи
щодо з'ясування причин неявки позивача
на роботу протягом вищевказаного
періоду, на адресу останнього були
надіслані рекомендовані листи, які
були отримані ОСОБА_2, з вимогою
з'явитися до підприємства для надання
особистих письмових пояснень з приводу
причин відсутності на робочому місці
та з попередженням про можливість
звільнення за прогул, проте будь-яких
виправдовувальних документів щодо
своєї відсутності, крім лікарняного
листа за три робочі дні, позивачем
роботодавцю представлено не було (а.с.
78-87).

Доводи ОСОБА_2 про домовленість
його з відповідачем працювати за
місцем свого проживання при вирішенні
даного спору останнім не доведені та
спростовується контрактом, укладеним
між ним та відповідачем (а.с.67),
колективним договором ПП „Геодезгруп"
та додатками до нього (а.с.91-108),
Правилами внутрішнього трудового
розпорядку підприємства (а.109-111) та
іншими зібраними по справі доказами.

Як вбачається з акту перевірки
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю №06-03-034/0872 в
день звільнення ОСОБА_2 були виплачені
всі кошти, які належали йому від
ПП„Геодезгруп" (а.с.39-43 ).

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, обґрунтовано
відмовив у задоволенні заявлених
позивачем ОСОБА_2 вимог за їх
безпідставністю, надавши доводам
позивача щодо незаконності звільнення
належну правову оцінку.

Судом першої інстанції при розгляді
справи, обставини, на які містяться
посилання в апеляційній скарзі,
перевірялись, є несуттєвими, рішення
суду, прийняте по суті розглянутого
цивільно-правового спору, не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що підстави для скасування
судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 13 грудня 2013 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: