Справа № 466/3144/14
Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/7107/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі відповідача ОСОБА_2,
представника позивача ПАТ «Універсал
Банк» - Бучковського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 вересня 2014 року у
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 вересня 2014 року
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в
користь Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» 204532,42 грн.
заборгованості. Вирішено питання
судових витрат.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить
рішення змінити в частині розміру суми
підвищених відсотків. Вважає рішення
незаконним, оскільки судом не
об'єктивно проведено розгляд справи.
Зазначає, що розрахунок
заборгованості, що поданий ПАТ
«Універсал Банк» до позовної заяви
суттєво відрізняється від розрахунку,
що був поданий банком до заяви про
видачу судового наказу, а саме за один і
той самий період з 10.02.2008р. по 02.10.2009р.
підвищена процентна ставка
нараховувалась у різних відсоткових
відношеннях - 37,50% та 51%. Також, зазначає,
що протягом 2008-2014 років банк про
підняття підвищеної процентної ставки
його не повідомляв та жодних змін та
додаткових угод відносно підняття
підвищеної процентної ставки ним не
підписувалось та не укладалось.
Оскільки банком збільшено процентну
ставку в односторонньому порядку,
вважає вимоги банку незаконними та
такими, що потребують перерахунку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_2 на підтримання
апеляційної скарги, представника
позивача Бучковського С.В. в
заперечення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного
рішення, суд першої інстанції
задовольняючи позов виходив з того, що
між сторонами було укладено кредитний
договір, зобов'язання за яким позивач
виконав, відповідач же у порушення
вимог закону та договору своїх
зобов'язань за договором не виконав,
внаслідок чого у нього виникла
заборгованість, що становить предмет
позову та відповідно до вимог ст.ст. 258,
264, 526, 554, 1049, 1050, 1054 ЦК України підлягає
стягненню з нього на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи та вимогам закону, а
обставини, які суд вважав
встановленими, - не доведені. Доводи ж
апеляційної скарги слід визнати
обґрунтованими.

Так як вбачається із матеріалів справи
та сторонами не оспорюється 25.01.2008 року
між сторонами було укладено кредитний
договір №DA16505. Згідно умов договору
відповідачу було надано кредит у сумі
8668 доларів США на придбання автомобіля
Део Ланос за Договором №2097 від 30.11.2007
року укладеного з ВАТ «Галич авто».
Договір був укладений на 60 місяців (5
років) тобто до 10.01.2013 року. Відсоткова
ставка за договором була встановлена
12,5 % річних. Крім цього договором було
передбачено необхідність здійснення
щомісячних платежів відповідачем по
погашенню тіла кредиту у сталому
розмірі 144,47 доларів США та
необхідність щомісячної сплати
відсотків за користування кредитом
відповідно до графіку, додатку до
договору. Також, згідно умов договору п.
2.4 (додаток 1 до такого) було передбачено
можливість банку нараховувати
підвищену процентну ставку в разі
прострочення необхідного місячного
платежу, - у розмірі 37,5% річних. Окрім
наведеного п. 2.3 договору було
передбачено можливість Банку у разі
настання ряду обставин в
односторонньому порядку змінити
відсоткову ставку як за користування
кредитними коштами, так і ставку, що
нараховується у випадку прострочення
платежу, однак для цього був
передбачений певний порядок. Зокрема,
про зміну процентної ставки Банк має
повідомити позичальника письмово за 15
календарних днів до дати зміни
процентної ставки з наданням
можливості дострокового повергнення
усієї суми кредиту, сплати відсотків та
інших нарахувань та згодом вдруге
протягом семи календарних днів з дати
набрання чинності нового розміру
процентної ставки. (Договір, з
додатками а.с. 9-19).

Відповідачем дійсно у порушення умов
договору та вимог закону зобов'язання
за договором належним чином не
виконувались, внаслідок чого у нього
утворилась заборгованість.

І, зокрема, станом на 2.10.2009 року така
становила 8546,64 долари США, що становило
68450,04 грн., а саме: 1488,23 долари США
прострочена заборгованість за
кредитом, 5778,60 доларів США
заборгованість по сумі кредиту час
сплати якої не настав (всього 7264,83
долари США); 943,21 долари США
заборгованість за відсотками за
користування кредитом; 336,6 доларів США
заборгованість за підвищеними
відсотками, що були нараховані
відповідно до згаданого п.2.4 Договору
та додатку 1. При цьому заборгованість
була розрахована за відсотками за
користування кредитом з урахуванням
відсоткової ставки 12,5 %, підвищені ж
відсотки з розрахунку 37,5 % річних.

Зважаючи на таку заборгованість Банк
реалізував своє право на звернення до
суду про стягнення такої суми, включно
із стягненням достроково, тобто до
настання 10.01.2013 року (часу останнього
платежу за договором), суми тіла
кредиту у згаданому розмірі , що було
передбачено умовами договору (п. 6.6.
Договору). Таким чином Банком фактично
змінено строк дії договору при
зверненні до суду, оскільки йшлося про
погашення достроково всього тіла
кредиту та чинної заборгованості.

Судом вказані вимоги Банку задоволено
шляхом видачі судового наказу від
24.12.2009 року у справі 2н-3887/09, за яким
зобов'язано стягнути з відповідача на
користь позивача згадану суму
заборгованості. Дане судове рішення
(судовий наказ) чинне та ніким не
скасоване.

Після винесення судового наказу, при
реалізації предмета застави, а саме
згаданого автомобіля Део Ланос при
виконанні виконавчого напису від 26.08.2010
року у 2012 році, вказана заборгованість
була частково погашена.

Зважаючи на вказане, а саме наявність
чинного судового рішення про стягнення
з відповідача на користь позивача суми
заборгованості по тілу кредиту у
повному обсязі та відсотках за
користування кредитом станом на 2.10.2009
року підстав банку для повторного
звернення до суду з аналогічними
вимогами до тієї ж особи з тих же
підстав, але зважаючи на часткове
погашення такої заборгованості - не
було. Суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення,
задовольняючи вимоги банку про
стягнення заборгованості за тілом
кредиту та нарахованими відсотками за
користування кредитом за період до
2.10.2009 року, фактично допустив подвійне
стягнення згаданих сум, що стягнуті
іншим судовим рішенням, що частково
виконане.

Враховуючи вказане, рішення у цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у позові.
Скасовуючи рішення у цій частині
колегія суддів виходить за межі
доводів апеляційної скарги, що
стосувалась лише неправомірності
нарахування та стягнення підвищених
відсотків, однак такі порушення норм
матеріального та процесуального права
є обов'язковою підставою для
скасування рішення суду.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Крім цього, відповідно до п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку» №12 від
24.10.2008 року суд апеляційної інстанції
при перевірці законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції може вийти за межі доводів
апеляційної скарги згідно з частинами
третьою та четвертою статті 303 ЦПК лише
в разі, якщо буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення. За цих умов апеляційний суд
перевіряє справу в повному обсязі й
зобов'язаний мотивувати в рішенні
вихід за межі доводів апеляційної
скарги, проведення перевірки справи в
повному обсязі. Не є виходом за межі
доводів апеляційної скарги, якщо особа,
яка подала скаргу, заявляє вимогу про
скасування судового рішення з
направленням справи на новий розгляд, а
суд апеляційної інстанції ухвалює нове
рішення або змінює рішення чи навпаки,
оскільки в цьому разі суд використовує
надані йому законом повноваження
(стаття 307 ЦПК). У разі якщо апеляційна
скарга подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Вказане не позбавляє Банк права на
звернення до виконання згаданого
судового наказу, що є виконавчим
документом, у випадку, якщо таких дій
банком не вчинено.

Окрім наведеного, як вбачається із
матеріалів справи у Банку жодних
підстав для нарахування
заборгованості з підвищених відсотків
за період після 2.10.2009 року, тим більше з
розрахунку вказаної відсоткової
ставки - 51% річних, - не було. Нараховуючи
таку Банк діяв у порушення вимог
договору та вимог закону. Вказаного при
стягненні суми підвищених відсотків у
розмірі 10696,1 доларів США (що
еквівалентно 120089,1 грн.) суд не врахував.

Як вказувалось вище для підвищення
відсоткової ставки Банком необхідним є
дотримання ряду вимог, яких Банк не
дотримав. Так банком не було
повідомлено про підвищення
відсоткової ставки відповідача
належним чином.

Так як вбачається із копії листа ОСОБА_2
про зміну відсоткової ставки та копій
поштових повідомлено про вручення
поштових відправлень, що вручені за
адресою реєстрації відповідача
(АДРЕСА_2) такий лист вручався за
згаданою адресою 3.07.2008 року та 24.07.2008
року, тобто аж ніяк не за 15 днів (12 днів)
до зміни відсоткової ставки (в листі
вказано з 15.07.2008 року) та аж ніяк не
протягом 7 днів після її зміни, а на
дев'ятий день. Крім цього, адреса
реєстрації не була передбачена для
листування з відповідачем якою
відповідно до п. 13.2 договору була
визначена інша (АДРЕСА_1). За вказаною
адресою як вказує відповідач він
тривалий час проживає постійно та
листів за місцем реєстрації не
отримував та йому такі не передавалися.

Крім цього, зважаючи на закінчення з
часу видачі судового наказу строку дії
договору. Банк не вправі нараховувати
підвищені відсотки, оскільки згаданими
умовами договору передбачено
можливість нарахування таких за
прострочення терміну сплати
щомісячного платежу, а враховуючи
зміни Банком терміну дії договору були
скасовані і передбачені графіком
(додаток до договору №2) необхідні до
сплати щомісячні платежі. Тому
порушити терміни оплати щомісячних
платежів при їх скасуванні, зважаючи на
закінчення терміну дії договору -
неможливо.

Враховуючи вказане рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню і в
частині стягнення підвищений
відсотків за користування кредитом.

Однак зважаючи на те, що кредит не
погашений до сих пір та відповідач
користується наданими йому грошовими
коштами з нього на користь банку
підлягає стягненню сума нарахованих
відповідно до умов договору відсотків
у розмірі 761,73 долари США за період з
2.10.2009 року (період, станом на який була
нарахована заборгованість за
відсотками за користування кредитом та
стягнута за судовим наказом) по 18.04.2014
року (період станом на який заявлено
дані позовні вимоги), що становить в
еквіваленті на час ухвалення даного
рішення 11966,77 грн. Вказане відповідає
вимогам ст.ст. 536, 625, 1054, 1056-1, 1048 ЦК
України.

Вказане підтверджується і Постановою
Верховного Суду України від 29.05.2013 року
у справі №6-39цс13, що в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою до застосування.

Враховуючи вказане рішення суду слід
скасувати та ухвалити нове, яким позов
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості задовольнити
частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» 761,73 долари США
заборгованості за відсотками за
користування кредитом за період з 2.10.2009
року по 18.04.2014 року, що становить 11966,77
грн. В задоволенні решти позову -
відмовити.

Вказаним слід задовольнити апеляційну
скаргу.

Крім цього, відповідно до задоволених
позовних вимог та вимог апеляційної
скарги слід розподілити судові
витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 26 вересня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» 761,73 долари США
заборгованості за відсотками за
користування кредитом за період з 2.10.2009
року по 18.04.2014 року, що становить 11966,77
грн.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» 243,6 грн. судового збору за подання
позовної заяви.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» в користь
ОСОБА_2 962,82 грн. за подання апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А.
Гірник