Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого - судді Скарлат О.І.

при секретарі Марченко Л.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вишгороді
Київської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом виселення, зняття з
реєстрації та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі у листопаді 2014 року
звернулись до суду з даним позовом,
посилаючись на те, що ОСОБА_1 є
власником 7/9 частин житлового будинку
по АДРЕСА_2, власником 2/9 частин є ОСОБА_4
В даному житловому будинку
зареєстровані позивачі та відповідач
ОСОБА_3 На протязі більше трьох років
відповідач проживав з позивачами за
вищезазначеною адресою без реєстрації.
11 червня 2011 року власники житла надали
дозвіл на реєстрацію ОСОБА_3 за даним
місцем проживання.

Позивачі зазначають , що в період з 2011
року по даний час ОСОБА_3 морально та
фізично знущається з позивачів,
провокує постійні сварки, вимагає
коштів, ображає нецензурною лайкою,
погрожує розправою над майном та
фізичною розправою, що в свою чергу
призводить до проживання у постійному
страху за здоров»я та життя в цілому.

На даний час позивачі стосунків з
відповідачем не підтримують,
комунальні платежі відповідач не
сплачував та не сплачує, оплату всіх
послуг проводить ОСОБА_1, відповідач
користується житлом самостійно,
оскільки більш як за місяць, у зв'язку
із загостренням ситуації, позивачі
були змушені переїхати на інше місце
проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Добровільно виселитись та знятися з
реєстрації по АДРЕСА_2, відповідач не
бажає.

На підставі викладеного позивачі
просять усунути перешкоди в
користуванні житловим будинком по
АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_3 без
надання іншого житлового приміщення,
зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця
проживання за вищевказаною адресою,
вселити позивачів до житлового будинку
за вищевказаною адресою, та стягнути з
відповідача на користь позивачів
судовий збір.

В судовому засіданні позивачі
підтримали свої позовні вимоги,
просять їх задовольнити з викладених
підстав, вказали, що відповідач їм
постійно погрожує, застосовує до них
дії насильницького характеру , вони
постійно живуть у страху.

Відповідач позов визнав частково,
вказав, що у нього іншого житла немає,
тому не вважає підстав для зняття його
з реєстрації, що стосується вимог про
виселення із спірного будинку вказав,
що він в ньому не проживає, а інколи
заїжджає для того, щоб погодувати
собак, та взяти інструменти, які в
ньому лишилися.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, вивчивши письмові
докази, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 є власницею 7/9 частини житлового
будинку з відповідними частинами
надвірних будівель, що знаходиться в
АДРЕСА_2 відповідно до договору
дарування від 07 грудня 1999 року ( а.с. 13). ,
що підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 09 листопада 2004 року (а.с.21).

Згідно довідки форми № 3, виданої
виконавчим документом Димерської
селищної ради від 19 листопада 2014 року, в
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2
проживає ОСОБА_1 - власник з 24 лютого 1995
року, ОСОБА_2 - дочка з 24 лютого 1995 року,
ОСОБА_3 - третя особа з 11 червня 2011 року
(а.с.11).

Судом встановлено, що відповідач по
справі не є членом сім'ї позивача
ОСОБА_1, проте досі зареєстрований та
мешкає у будинку АДРЕСА_2 , чим чинить
позивачу перешкоди у здійсненні її
права власності (володіння,
користування та розпорядження) цим
будинком.

Крім того, судом встановлено, що
відповідач робить неможливим
проживання в одному будинку ,
застосовує по відношенню позивачів дії
насильницького характеру , його
поведінка принижує честь і гідність
позивачів, чим змусив їх проживати в
іншому місці, що підтверджується
заявою від 16 липня 2013 року поданої
ОСОБА_1 до Вишгородського РВ ГУ МВС
України в Київській області, з приводу
нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3,
на якого відкрито провадження за
фактом побиття доньки ОСОБА_2 (а.с.27-28).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном. ч. ст. 319
ЦК України передбачено, що власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднанні
з позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України,
що кореспондується з ч.4 ст.9 Житлового
кодексу України ніхто не може бути
виселений із займаного приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів
сім»ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім»ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

За таких обставин суд приходить до
переконання, що позов є обґрунтованим
та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 212-215, 218 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом виселення, зняття з
реєстрації та вселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у
користуванні житловим будинком по
АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 без
надання іншого житлового приміщення
та зняти його з реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до житлового
будинку АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати за сплату судового
збору в сумі 243, 60 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя