АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9273/14 Справа № 178/2279/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Цаберябий Б. М. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року м. Дніпропетровськ Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Криничанської селищної ради Дніпропетровської області, Криничанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, треті особи: Криничанське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області, Відділ державного земельного агентства у Криничанському районі, про визнання недійсними рішення селищної ради про приватизацію земельної ділянки, свідоцтва на право власності на частину житлового будинку, державного акту на право приватної власності на землю, договорів дарування, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся із позовом у якому вказав, що ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом 12 липня 2013 року про виділення в натурі у володіння та користування ? частини житлового будинку із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Тоді позивач вперше побачив, що існує договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_3 від 21 грудня 2004 року, яким вона була обдарована земельною ділянкою у розмірі 1107 кв. м. призначену для будівництва та обслуговування всього житлового будинку, з усіма господарськими спорудами. Дарувальник по цьому договору ОСОБА_4 ніколи не могла бути законним власником або користувачем цієї земельної ділянки та ще і у такому розмірі (враховуючи існування на той момент іншого користувача та господаря ? частини спірного житлового будинку). Виходячи із цього договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_3 від 21.12.2004 року та документи на підставі яких він був виданий державний акт про право приватної власності на землю від 18 вересня 1998 року, рішення Криничанської селищної Ради від 29 жовтня 1997 року № 81 повинні бути визнані недійсним.

Така ж ситуація виникла із договором дарування ? частини житлового будинку із господарськими спорудами за цією адресою. Так позивач вперше дізнався, що існує договір дарування ? частини житлового будинку на користь ОСОБА_3 від 21 грудня 2004 року. Дарувальник по цьому договору ніколи не була законним власником всього спірного житлового будинку і тому без існуючих господарів іншої ? частини спірного житлового будинку не мала законних підстав складати будь-які документи про відчуження ? частини житлового будинку без їх письмової згоди на такі дії. Тому і договір дарування частини спірного житлового будинку на користь ОСОБА_3 від 21 грудня 2004 року повинен бути визнаний недійсним разом із свідоцтвом на право приватної власності на частину спірного житлового будинку. Також у договорі дарування частки спірного житлового будинку від 21 грудня 2004 року зазначені дані, які не відповідають дійсності. У договорі зазначено, що 1/2 частина спірного житлового будинку знаходиться на земельній ділянці розміром 1107 кв. м., що не відповідає записам зазначеним у технічній документацій на будинок.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення селищної ради про приватизацію земельної ділянки, свідоцтва на право власності на частину житлового будинку, державного акту на право приватної власності на землю, договорів дарування у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом норм матеріального права, оскільки відповідачка ОСОБА_4 отримала частину нерухомого майна із порушенням законодавства, і як наслідок укладена між відповідачами угода не відповідає вимогам законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно частково скасувати із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив із того, що власником житлового будинку по АДРЕСА_1 була ОСОБА_6, яка згідно договору дарування від 16 грудня 1992 року вказаний будинок в рівних долях кожному подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Реєстрація права власності ОСОБА_4 на ? частину спірного будинку була здійснена Криничанським БТІ 08 грудня 2004 року. Рішенням виконкому Криничанської селищної ради № 81 від 29 жовтня 1997 року ОСОБА_4 була передана у власність земельна ділянка, площею 1500 кв. м АДРЕСА_1, а 18 вересня 1998 року ОСОБА_4 отримала державний акт серії ДП КН № 001996 на право приватної власності на цю земельну ділянку площею 0,1107 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Інший співвласник спірного будинку ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і позивач, згідно свідоцтва на право на спадщину за законом від 01 листопада 2007 року, зареєстрованого Криничанським бюро технічної інвентаризації 29 січня 2008 року, став власником ? частини цього домоволодіння.

До вказаних правовідносин суд застосував положення ст.ст. 15,331,1299 ЦК України, та зазначив що право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 у позивача виникло з 29 січня 2008 року. А на час винесення 29 жовтня 1997 року селищною радою рішення № 81 про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_4, та видачі їй 13 вересня 1998 року державного акту на право приватної власності на землю, на час укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договорів дарування частини житлового будинку та земельної ділянки 21 грудня 2004 року позивач власником ? частини спірного домоволодіння не був.

Це майно у вказаний період належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, який вказані рішення, державний акт на право приватної власності на землю та договори дарування частини будинку та земельної ділянки не оскаржував, отже цивільні права позивача стосовно частини будинку та земельної ділянки, власником яких він не був, не могли бути порушені, не визнані або оспорені, тому ці права і не підлягають захисту. Крім того в договорі дарування житлового будинку від 6 грудня 1992 року, в технічному паспорті на цей будинок вказано, що він розміщується по АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 2621 кв. м по фактичному користуванні, тому суд не прийняв до уваги, що ОСОБА_4 приватизувала всю присадибну земельну ділянку, оскільки в державному акту на право приватної власності на землю, договорі дарування земельної ділянки вказані розміри земельної ділянки 1107 кв. м. При цьому кількісна характеристика переданих у власність земель, вказана в державному акті, жодним чином не змінює призначення цієї земельної ділянки. Також суд вважав безпідставними доводи позивача про те, що договір дарування житлового будинку є незаконним з причини того, що він уклався без повідомлення про це позивача. На час укладення договору позивач не мав відношення до спірного будинку, а ст.ст. 361, 362 ЦК України передбачають право співвласника самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності, а інший співвласник має переважне право на цю частку лише в разі її продажу. За наявними у справі матеріалами право власності ОСОБА_3 на житловий будинок зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на майно, а право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстроване, що позбавляє суд можливості задоволення позову в цій частині. А відмова в задоволенні позову покладає на позивача обов'язок по сплаті судових витрат, як те передбачено ст. 88 ЦПК України.

Але із висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними рішення селищної ради про приватизацію земельної ділянки, державного акту на право приватної власності на землю, договору дарування земельної ділянки погодитись не можна, оскільки вони не враховують всіх обставин у справі та вимог законодавства.

Відповідно до вимог ст. 113 ЦК України 1963 року володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Як передбачено ст.42 ЗК України 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою.

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Статтею 210 ЗК України передбачено, що угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи домоволодіння АДРЕСА_1 належало у рівних частинах ОСОБА_7 та ОСОБА_4, на підставі договору дарування від 16 грудня 1992 року. Згідно цього договору зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 2621 кв. м. (а.с.61-62).

У своїй заяві до виконавчого комітету Криничанської селищної ради від 20 жовтня 1997 року ОСОБА_4 просила передати їй безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 1500 кв. м. для обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1 та ведення особистого підсобного господарства, зазначивши, що земельна ділянка дісталась їй у спадщину (а.с.71).

Як вбачається із рішення виконавчого комітету Криничанської селищної ради №81 від 29.10.1997 року на момент приватизації ОСОБА_4 частини земельної ділянки у 1997 році їй передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 1500 кв. м. для обслуговування домоволодіння (а.с.69).

Разом із тим із державного акту на право приватної власності на землю серії ДП КН 001996 вбачається, що ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1107 кв. м. для обслуговування домоволодіння. У описі меж цієї земельної ділянки зазначені землі суміжного землекористувача (співвласника домоволодіння) ОСОБА_7 (а.с.86-87).

Але відповідачка ОСОБА_4 не надала доказів того, що на момент приватизації земельної ділянки вона із співвласником домоволодіння ОСОБА_7(спадкодавець позивача) поділили чи визначили порядок користування цієї земельної ділянки, а також про те, що спадкодавець надав згоду на встановлення меж земельної ділянки. Цього факту не заперечувала і сама відповідачка.

Крім того, матеріали справи не містять достовірних даних про те, у якому розмірі виділялася земельна ділянка для обслуговування всього домоволодіння.

За таких обставин, відповідачка ОСОБА_4 отримала акт на земельну ділянку із порушенням вимог ст. 113 ЦК України 1963 року, ст.42 ЗК України 1990 року, які діяли на час приватизації земельної ділянки.

Крім того, на плані земельної ділянки не вбачається розташування домоволодіння та господарських споруд, право на ? частину яких мав спадкодавець, а на теперішній час і спадкоємець.

У зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним і договір дарування, відповідно до вимог ст.210 ЗК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині визнання недійсними свідоцтва про право власності на частину житлового будинку та договору купівлі-продажу цієї частини будинку, то відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 16 грудня 1992 року ? частина спірного будинку належала ОСОБА_4. Реєстрація права власності ОСОБА_4 на ? частину спірного будинку була здійснена Верхньодніпровським міським БТІ 05.01.1993 року.

Тому відчуження ОСОБА_4 цієї частини будинку на користь ОСОБА_3 за договором дарування не суперечить вимогам статті 361 ЦК України, відповідно до якої співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Укладення відповідачкою договору дарування своєї частини будинку не порушує прав позивача, оскільки законом не передбачено отримання згоди іншого співвласника будинку для відчуження частини будинку при укладенні договору дарування.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції частково скасувати, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення селищної ради про приватизацію земельної ділянки, державного акту на право приватної власності на землю, договору дарування земельної ділянки.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсними рішення виконавчого комітету Криничанської селищної ради від 29 жовтня 1997 року № 81 в частині передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 1500 кв.м. по АДРЕСА_1, а також державний акт на право приватної власності на землю серії КН № 001996 від 18 вересня 1998 року, виданий на ім'я ОСОБА_4 Криничанською селищною радою, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1996.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1107 кв. м. по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 21 грудня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Криничанської державної нотаріальної контори Овчаренко Л.Л., зареєстрований у реєстрі за номером 3097.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів із моменту проголошення.

Судді: