Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2014 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Ксєломєнос О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Іллічівського району Маріупольської міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до УПСЗН Іллічівського району Маріупольської міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що має дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває на обліку в УПСЗН Іллічівського району Маріупольської міської ради, отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вона була змушена звернутися до відповідача із заявою про перерахунок та виплату їй допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до рівня прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, оскільки вона не погодилася з розміром тієї виплати, яка виплачувалася, але відповідач відмовив їй у перерахунку та виплаті допомоги. Вважає, що дії відповідача є неправомірними, оскільки суперечать Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», Законам України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». В результаті неправомірних дій відповідача їй спричинена матеріальна шкода у розмірі 4116,52 гривень та моральної шкоди у розмірі 10000 гривень, яка виражається в тому, що нею не було отримано кошти у повному обсязі, що порушило її звісний спосіб життя, знаходження її в стресі та дискомфорті, яку вона просить стягнути з відповідача на підставі ст.ст. 1166,1167, 1168,1172-1175 ЦК України.

Позивачка у судове засідання не з'явилась, за невідомих суду причин.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з надання соціального забезпечення, однак жодним чином не стосується порушення права власності позивача, що є підставою у відмові в задоволені позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволені позову за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має дитину - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває на обліку в УПСЗН Іллічівського району Маріупольської міської ради, отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом вищенаведенної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди

Суб'єктом відшкодування шкоди відповідно до вищевказанної статті є особа, яка її завдала. При цьому судова практика визначає, що заподіювач шкоди може і не бути власником майна, діяльністю якого заподіяна шкода

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частина 1 статті, встановлює загальні правила відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником в робочий час, але діями, які не пов'язані з виконанням трудових (службових) обов'язків, роботодавець відповідальності нести не буде. Так Верховний суд України визначив, що в разі якщо під час перебування на робочому місці в робочий час один працівник в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок неправомірних дій іншого працівника, завдав останньому тілесні ушкодження, обов'язок відшкодування такої шкоди покладається не на підприємство - роботодавця, а на самого завдавача шкоди.

У випадку виникнення судового спору відповідачем по таким справам є суб'єкт відповідальності, а безпосередній завдавач шкоди - працівник - залучається до участі у справі в якості третьої особи. В подальшому юридична або фізична особа - роботодавець може звернутися з регресним позовом про притягнення винного працівника до матеріальної відповідальності за нормами трудового законодавства (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками")

Отже з урахуванням вищенаведених норм права суд приходить до висновку, що відповідач УПСЗН Іллічівського району Маріупольської міської ради не відноситься до суб'єктного складу завдавачів шкоди позивачу ОСОБА_1 в сенсі ст.ст. 1166, 1172 ЦК України, оскільки є юридичною особою, суб'єктом владних повноважень, правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з надання соціального забезпечення позивачеві, та в установленому законом порядку, передбаченому КАС України, рішення, дії чи бездіяльність УПСЗН не визнано незаконними, тому відповідач не повинен нести відповідальність перед ОСОБА_1 у вигляді відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди, внаслідок чого суд відмовляє у задоволені її позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Іллічівського району Маріупольської міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Іллічівський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко