Справа № 369/4132/14-ц Головуючий у І
інстанції Усатова Д.Д.Провадження №
22-ц/780/7058/14 Доповідач у 2
інстанції ІвановаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Олійника В.І., Сліпченка О.І.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві матеріали
цивільної справи за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 листопада 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 та приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, треті особи
Реєстраційна служба
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
та ОСОБА_2, про визнання правочинів
недійсними та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, третя особа
Реєстраційна служба
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
про визнання правочинів недійсними та
усунення перешкод у реєстрації права
власності,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до відповідачів з даним
позовом, який уточнював під час
розгляду справи, посилаючись на те, що
10.04.2012 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено договір позики та договір
іпотеки, а 06.07.2012 року додатковий
договір №1 до договору позики та
додатковий договір №1 до договору
іпотеки, які посвідчені приватним
нотаріусом ОСОБА_5

Далі зазначив, що 01.03.2013 року, у зв'язку з
тим, що названі документи було укладено
ним під примусом, у рамках
кримінального провадження було
накладено арешт на домоволодіння
АДРЕСА_1.

Не зважаючи на це, 09.04.2013 року
відповідачем приватним нотаріусом
ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис,
стосовно звернення стягнення на
предмет іпотеки, відповідно до
договору іпотеки від 10.04.2012 року. А в
подальшому 27.06.2013 року відділом ДВС
Києво-Святошинського РУЮ Київської
області було відкрито виконавче
провадження на підставі виконавчого
напису приватного нотаріуса ОСОБА_5 від
09.04.2013 року.

Тому позивач просив визнати недійсним
договір іпотеки від 10.04.2012 року,
укладений між ним та ОСОБА_3 і
додатковий договір №1 до договору
іпотеки від 06.07.2012 року, припинити цей
договір іпотеки, через визнання його
недійсним і застосувати наслідки
недійсності такого правочину, зокрема,
зняття заборони відчуження у
державному реєстрі іпотек стосовно
домоволодіння АДРЕСА_1.

Крім того, позивач просив визнати
недійсним договір позики від 10.04.2012
року, укладений між ним та ОСОБА_3 і
додатковий договір №1 до договору
позики від 06.07.2012 року, визнати
недійсною заяву про реєстрацію прав
власності від 10.04.2014 року ОСОБА_3 та
правочин від 10.04.2014 року щодо набуття
права власності ОСОБА_3 у рамках
договору іпотеки від 10.04.2014 року щодо
переходу прав власності предмета
іпотеки земельної ділянки площею 0,2397
га та розташованого на ній
домоволодіння АДРЕСА_1, визнати
недійсним рішення від 10.04.2014 року про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, прийняте приватним
нотаріусом ОСОБА_5 стосовно вчинення
правочину щодо договору іпотеки від
10.04.2012 року по переходу прав власності
предмета іпотеки до іпотекодержателя
ОСОБА_3 на спірне домоволодіння та
скасувати номер запису 5308738 про право
власності у Державному реєстрі прав
власності, зроблений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 відносно ОСОБА_3 щодо
спірного домоволодіння.

У вересні 2014 року третя особа ОСОБА_2
звернулась з самостійними позовними
вимогами до суду, мотивуючи це тим, що
вона перебуває у шлюбі з позивачем
ОСОБА_1 і спірне домоволодіння є їх
спільною власністю.

Тому, посилаючись на те, що її, разом з
двома неповнолітніми дітьми, було
виселено зі спірного домоволодіння
внаслідок дій ОСОБА_3 та приватного
нотаріуса ОСОБА_5 уточнивши позовні
вимоги також просила визнати недійсним
договір іпотеки від 10.04.2012 року,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом з
додатковим договором №1 до договору
іпотеки від 06.07.2012 року, припинити цей
договір іпотеки, через визнання його
недійсним і застосувати наслідки
недійсності такого правочину, зокрема,
зняття заборони відчуження у
державному реєстрі іпотек стосовно
домоволодіння АДРЕСА_1, визнати
недійсним договір позики від 10.04.2012
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і
додатковий договір №1 до договору
позики від 06.07.2012 року, визнати
недійсною заяву про реєстрацію прав
власності від 10.04.2014 року ОСОБА_3 щодо
переходу прав власності предмета
іпотеки до іпотекодержателя на спірне
домоволодіння, визнати недійсним
правочин від 10.04.2014 року щодо набуття
права власності ОСОБА_3 на спірне
домоволодіння, визнати недійсним
рішення від 10.04.2014 року про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
стосовно вчинення правочину щодо
договору іпотеки від 10.04.2012 року по
переходу прав власності предмета
іпотеки до іпотекодержателя ОСОБА_3 на
спірне домоволодіння, скасувати номер
запису 5308738 про право власності у
Державному реєстрі прав власності
відносно ОСОБА_3 та усунути перешкоди у
реєстрації її права власності у
Реєстраційній службі
Києво-Святошинського РУЮ Київської
області на спірне домоволодіння.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
листопада 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 та позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач ОСОБА_1 та третя особа з
самостійними вимогами ОСОБА_2 подали
апеляційні скарги, просять рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення їх позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 у своїй скарзі
посилається на те, що суд не врахував
того, що приватний нотаріус ОСОБА_5
двічі «захистив» права ОСОБА_3 по
одному правочину, а саме: вчинив
виконавчий напис на звернення
стягнення на майно іпотекодавця і
посвідчив правочин, яким у рамках
договору іпотеки ОСОБА_3 набула право
власності на предмет іпотеки, чим
порушив права апелянта, оскільки йому
було нараховано судовий збір понад 350
тис. грн.

Крім того, апелянт послався, що суд не
врахував, що приватний нотаріус ОСОБА_5
незаконно посвідчив правочин при
наявному арешті спірного
домоволодіння, також суд не дослідив
документи щодо отримання ним письмової
вимоги.

Третя особа з самостійними вимогами
ОСОБА_2 у своїй скарзі зазначила, що суд
при винесенні рішення протирічить сам
собі та фактичним обставинам справи.
Крім того, послалась, що судом не
застосовано ч.3 ст.63 ЦПК України та
враховано її доводи щодо існування
рішення Ленінського районного суду
м.Луганська, яким визнано за нею право
особистої приватної власності на
спірне домоволодіння з урахуванням
інтересів двох неповнолітніх дітей,
невірно оцінено надані докази, що
спірне домоволодіння на момент
укладення договорів було власністю
подружжя, а вона, як дружина позивача не
надавала письмової згоди на укладення
спірних договорів і на підставі цього
просила визнати спірні договори
недійсними. Інші доводи зазначені
ОСОБА_2 у скарзі аналогічні доводам
позивача.

Відповідачка ОСОБА_3 у своїх
запереченнях на апеляційні скарги,
просить їх відхилити, а рішення
залишити в силі.

Посилається на те, що твердження
апелянтів про те, що договір іпотеки
укладався без згоди ОСОБА_2 та є
спільною сумісною власністю подружжя
не відповідають дійсності, оскільки
при укладенні (нотаріальному
посвідченні) спірних договорів ОСОБА_1
надав договори купівлі-продажу
домоволодіння в АДРЕСА_1, які
підтверджують, що він є єдиним
власником вказаного майна та у ч. 6. п. 6.
якого ОСОБА_1 свідчить що «на момент
укладення цього Договору, він в
зареєстрованому шлюбі або фактичних
шлюбних відносинах (проживання однією
сім'єю з жінкою) не перебуває. Грошові
кошти, що сплачуються ним за
домоволодіння, яке є предметом
Договору, належать йому на праві
особистої приватної власності та не є
об'єктом спільної власності. Крім того
надав свідоцтво про розірвання шлюбу
від 01.06.2004 р., його паспорт з відміткою
про розірвання шлюбу з гр. ОСОБА_2, його
заяву від 10.04.12 р. посвідчену
нотаріально та зареєстровану у реєстрі
за № 917, що у шлюбі не перебуває, Ддвідку
ф. № 3 від 07.04.2012 р., виданою
Шпитьківською сільською радою
Києво-Святошинського району Київської
області, що в будинку АДРЕСА_1
малолітні/неповнолітні діти не
зареєстровані .

На спростування обставин зазначених у
апеляційній скарзі ОСОБА_2
відповідачка зазначила, що у лютому 2004
р. ОСОБА_2 звернулась до Артемівського
районного суду м. Луганська з позовом
до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який
22.03.2004 р. було задоволене і шлюб між
подружжям ОСОБА_1 розірвано.

При цьому свідоцтва про розірвання
шлюбу було видане 01.06.2004 р. про що у
книзі реєстрації актів про розірвання
шлюбу зроблено запис за № 293.

Далі зазначила, що у 2013 р., ОСОБА_2
звернулась до апеляційного суду
Луганської області про скасування
рішення Артемівського районного суду
про розірвання шлюбу. Апеляційний суд
Луганської області 06.08.2013 р., у зв'язку з
відмовою ОСОБА_2 від позовних вимог про
розірвання шлюбу виніс ухвалу про
скасування рішення і 08.08.2013 року ОСОБА_2
повторно отримала свідоцтво про шлюб,
тому вважає на момент укладення
спірних договорів діяло рішення про
розірвання шлюбу, тому ОСОБА_1 був
єдиним власником майна.

Щодо реєстрації права власності за нею,
вважає що нотаріус діяв в межах чинного
законодавства, оскільки нотаріус
вчинив дії щодо задоволення вимог
іпотеко держателя на підставі договору
іпотеки та на підставі заяви щодо
вчинення нотаріальної дії. Вважає
рішення суду законним і обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення учасників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційних скарг, приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 10.04.2012 р. між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір
позики, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, який
зареєстровано в реєстрі за № 918, за яким
відповідач отримав від ОСОБА_3 позику у
сумі 2 511 000 грн. Відповідно до
додаткового договору № 1 до договору
позики від 06.07.2012 р., посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстровано в реєстрі за № 1710
ОСОБА_1 було отримано від відповідачки
додаткові кошти у сумі 477 900 грн. Позика
укладена на строк до 10 квітня 2013 року.

У відповідності до п.6.4 Договору позики
при простроченні повернення позики
протягом 10 календарних днів з дати,
встановленої як термін повернення
позики, позикодавець має право
звернути стягнення на предмет іпотеки
у передбаченого законом порядку
(а.с.79-86).

В забезпечення договору позики та
додаткового договору № 1 до договору
позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був
укладений договір іпотеки від 10.04.2012 р.,
що посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі за № 920 та додатковий договір №
1 до договору іпотеки від 06.07.2012 р.,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі за № 1712. За договором іпотеки
ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 в іпотеку
належне йому на праві приватної
власності майно, а саме: земельну
ділянку площею 0,2397 га та розташоване на
ній домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.93-99).

При цьому, позивач ОСОБА_1 укладаючи
(при нотаріальному посвідченні)
вказаних вище спірні договори надав
договори купівлі-продажу
домоволодіння (дублікат договору,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у ч. 6. п. 6. якого ОСОБА_1
свідчить, що «на момент укладення цього
договору, він в зареєстрованому шлюбі
або фактичних шлюбних відносинах
(проживання однією сім'єю з жінкою) не
перебуває та грошові кошти, що
сплачуються ним за домоволодіння, яке є
предметом цього договору, належать
йому на праві особистої приватної
власності та не є об'єктом спільної
власності. Також позивачем було надано
свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1
від 01.06.2004 р., його особистий паспорт
ОСОБА_1 (серія паспорта НОМЕР_2 виданий
Слов'яносербським РВ УМВС України в
луганській обл.) з відміткою про
розірвання шлюбу з гр. ОСОБА_2, заяву від
10.04.12 р. (згідно п. 3.5. договору позики),
посвідчену нотаріально та
зареєстровану у реєстрі за № 917, що у
шлюбі не перебуває, довідку ф. № 3 від
07.04.2012 р. за № 531, видану Шпитьківською
сільською радою Києво-Святошинського
району Київської області, що в будинку
АДРЕСА_1 малолітні/неповнолітні діти не
зареєстровані (зазначається у п. 2.5.
договору іпотеки ) (а.с.8-9, 173-175, 188-189).

Зазначені обставини підтверджені
матеріалами справи та фактично не
заперечуються сторонами.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що у зв'язку з невиконанням
позивачем умов договору позики та
наявності простроченої заборгованості
станом на 28.02.2013 року у сумі 2 818 800 грн.
відповідачка ОСОБА_3 28.02.2013 року
звернулась до відповідача приватного
нотаріуса з заявою про вчинення
виконавчого напису на договорі іпотеки
(а.с.106-107).

04 березня 2013 року приватний нотаріус
надіслав на адресу ОСОБА_1 письмове
повідомлення про усунення порушень за
договором позики (а.с.104-105).

09 квітня 2013 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий
напис № 657, яким запропоновано в
рахунок погашення заборгованості
звернути стягнення на предмет іпотеки -
майно боржника ОСОБА_1 (а.с.103).

У квітні 2014 року відповідачка ОСОБА_3,
мотивуючи тим, що виконавче
провадження не здійснювалось
звернулась до ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ з заявою про
повернення виконавчого напису
нотаріуса (а.с.111).

Після чого 10 квітня 2014 року ОСОБА_3
звернулась до відповідача приватного
нотаріуса з заявою про реєстрації за
нею права власності на іпотечне майно у
зв'язку з невиконанням зобов'язань
позивачем ОСОБА_1 на підставі чого за
ОСОБА_3 було зареєстровано право
власності на іпотечне майно (а.с.112,
124-147).

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд
першої інстанції виходив із того, що
проводячи реєстрацію права власності
на заставне майно за ОСОБА_3 приватний
нотаріус ОСОБА_5 вчинив дії щодо
задоволення вимог іпотекодержателя на
підставі договору іпотеки (у зв'язку із
застереженням у договорі іпотеки, що
відповідно до чинного законодавства
прирівняне до договору задоволення
вимог іпотекодержателя - ч. 1 ст. 37 ЗУ
«Про іпотеку») та на підставі заяви
щодо вчинення нотаріальної дії. А отже,
приймаючи рішення щодо реєстрація
права власності на заставне майно за
ОСОБА_3 приватний нотаріус Київського
нотаріального округу ОСОБА_5 діяв в
межах чинного законодавства України.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Стаття 509 ЦК України передбачає, що
зобов'язання є правовідношення, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
встановлює, що договір є обов'язковим
дня виконання.

Відповідно до вимог ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1
Закону України «Про іпотеку» в силу
іпотеки іпотекодержатель має право в
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України
"Про іпотеку" у разі порушення
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцяти денний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Згідно ст. 33 Закону України «Про
іпотеку»: У разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Ч. 1 ст. 37 Закону передбачено, що
підставою набуття права власності на
предмет іпотеки є не лише договір про
задоволення вимог іпотекодержателя, а
й відповідне застереження в іпотечному
договорі, яке прирівнюється до такого
договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Договір іпотеки в п. 6.4.1. містить
застереження про передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки.

Відповідно п. 6.4.1 договору іпотеки
іпотекодержатель має право звернути
стягнення на майно, згідно із
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя в позасудовому
порядку на підставі цього договору
шляхом: « 6.4.1. Переходу до
іпотекодержателя права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
зобов'язання згідно з цим
застереженням про задоволення вимог
іпотекодержателя відповідно до
наведених нижче умов.

У випадку набуття іпотекодержателем
права звернення стягнення на предмет
іпотеки іпотекодавець підписанням
цього іпотечного договору підтверджує
свою згоду на передачу у власність
іпотекодержателю предмета іпотеки.
Іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності, якого
обирає іпотекодержатель для
здійснення такої оцінки. Витрати щодо
здійснення такої оцінки предмета
іпотеки несе іпотекодавець.

Підписанням цього договору
іпотекодавець засвідчує, що він надає
іпотекодержателю згоду на прийняття
іпотекодержателем одностороннього
рішення про перехід права власності на
предмет іпотеки до іпотекодержателя
(придбання предмету іпотеки у
власність) у випадку виникнення у
іпотекодержателя права звернення
стягнення на предмет іпотеки
відповідно до умов цього договору,
договору позики та вимог чинного
законодавства України.

Іпотекодавець підписанням цього
договору також засвідчує, що наявності
будь-яких інших документів, крім цього
договору та письмового рішення
іпотекодержателя про перехід права
власності на предмет іпотеки до
іпотекодержателя, для реєстрації права
власності іпотекодержателя на предмет
іпотеки не вимагається.

Цей Договір та письмове рішення
Іпотекодержателя про придбання
Предмета іпотеки у власність мають
силу правовстановлюючих документів та
надають право Іпотекодержателю подати
заяву про реєстрацію права власності
на предмет іпотеки. Право власності на
Предмет іпотеки переходить до
Іпотекодержателя у порядку, що
передбачений чинним законодавством
України.»

Відповідно до п. 46 Постанови КМ України,
від 17.10.2013, № 868 "Про затвердження
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме
майно", для проведення державної
реєстрації права власності на підставі
договору іпотеки, що містить
застереження про задоволення вимог
Іпотекодержателя, заявник, крім
документа, що підтверджує виникнення,
перехід та припинення речових прав на
нерухоме майно, подає: - завірену в
установленому порядку копію письмової
вимоги про усунення порушень,
надіслану Іпотекодержателем
іпотекодавцеві та боржникові, якщо
він є відмінним від іпотекодавця, в
якій зазначається стислий зміст
порушеного зобов'язання, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш як 30-денний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання такої
вимоги; - документ, що підтверджує
завершення 30-денного строку з
моменту отримання іпотекодавцем та
боржником, якщо він є відмінним від
іпотекодавця, письмової вимоги
Іпотекодержателя у разі, коли більш
тривалий строк не зазначений у
письмовій вимозі, надісланій
Іпотекодержателем іпотекодавцеві та
боржникові, якщо він є відмінним від
іпотекодавця; - заставну (якщо
іпотечним договором передбачено її
видачу).

Наявність зареєстрованої заборони
відчуження нерухомого майна,
накладеної нотаріусом під час
посвідчення договору іпотеки, на
підставі якого відбувається перехід
права власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до Іпотекодержателя, а
також зареєстрованих після державної
реєстрації іпотеки прав чи вимог інших
осіб на передане в іпотеку нерухоме
майно не є підставою для відмови у
проведенні державної реєстрації права
власності за Іпотекодержателем.»

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
тобто правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Дво - чи багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін,
згідно ч. 4 ст. 202 ЦК України.

В даному випадку, як вбачається з
матеріалів справи, відповідачка
прийняла укладений з позивачем ОСОБА_1
договір позики з додатковим договором
до нього до виконання, за якими позивач
отримав кошти та погодився з умовами
договору іпотеки з додатковим
договором до нього, тобто сторони
спірних договорів прийняли на себе всі
права та зобов'язання, передбачені цими
договорами, таким чином проводячи
реєстрацію права власності на заставне
майно за відповідачкою приватний
нотаріус вчинив дії щодо задоволення
вимог іпотеко держателя на підставі
договору іпотеки та заяви щодо
вчинення нотаріальної дії, тобто
виконані всі дії, які не суперечать
намірам та інтересам сторін, тому
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є правильним,
отже вимоги позивачів не є
обґрунтованими.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що
нотаріус вчинив виконавчий напис на
звернення стягнення на майно
іпотекодавця і посвідчив правочин,
яким у рамках договору іпотеки ОСОБА_3
набула право власності на предмет
іпотеки, чим порушив його права,
спростовуються матеріалами справи,
оскільки ОСОБА_3 звернулась до ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ з заявою про
повернення виконавчого напису
нотаріуса, таким чином нотаріус
пересвідчився що виконавче
провадження не здійснювалось (а.с.111).

Доводи апелянта про те, що приватний
нотаріус ОСОБА_5 незаконно посвідчив
правочин при наявному арешті спірного
домоволодіння не заслуговує на увагу,
оскільки відповідно до закону
наявність зареєстрованої заборони
відчуження нерухомого майна, після
державної реєстрації іпотеки
накладеної нотаріусом під час
посвідчення договору іпотеки, на
підставі якого відбувається перехід
права власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до Іпотекодержателя, не є
підставою для відмови у проведенні
державної реєстрації права власності
за Іпотекодержателем.

Так, із матеріалів справи вбачається,
що заборона відчуження на спірне
домоволодіння накладена відповідачем
приватним нотаріусом 10.04.2012 року
(а.с.97-99), а звернення позивача до
правоохоронних органів з заявою про те,
що у лютому 2013 року невідомі особи
змусили його підписати документи на
передачу права власності на спірну
земельну ділянку та будинок, відбулось
у березні 2013 року і арешт майна у
кримінальному провадженні був
накладений 01.03.2013 року, тобто після
державної реєстрації іпотеки
накладеної нотаріусом (а.с.11)

Посилання апелянта на те, що оформлення
письмової вимоги, яка направлена
фізичною особою ОСОБА_5 не відповідає
вимогам в розумінні ст.35 Закону України
«Про іпотеку», в даному випадку, може
лише свідчити про формальну помилку
при оформленні, проте не є підставою
для скасування рішення і задоволення
позову.

Доводи апелянта ОСОБА_7 про те, що суд не
врахував рішення Ленінського
районного суду м.Луганська, яким
визнано за нею право особистої
приватної власності на спірне
домоволодіння з урахуванням інтересів
двох неповнолітніх дітей, невірно
оцінив надані докази, що спірне
домоволодіння на момент укладення
договорів було власністю подружжя, а
вона, як дружина позивача не надавала
письмової згоди на укладення спірних
договорів, спростовується матеріалами
справи.

Так, судом встановлено, що у лютому 2004 р.
ОСОБА_2 звернулась до Артемівського
районного суду м. Луганськ, справа №
2-2517-04, з позовом до ОСОБА_1 про
розірвання шлюбу. 22.03.2004 р. даний позов
було задоволено і шлюб між подружжям
ОСОБА_1 рішенням суду розірвано.

Свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1
було видане 01.06.2004 р. про що у книзі
реєстрації актів про розірвання шлюбу
зроблено запис за № 293.

У 2013 р., ОСОБА_2 звернулась до
апеляційного суду Луганської області
про скасування рішення Артемівського
районного суду по справі № 2-2517-04.
Апеляційний суд Луганської області
06.08.2013 р., у зв'язку з відмовою ОСОБА_2 від
позовних вимог про розірвання шлюбу,
постановив ухвалу про скасування
рішення Артемівського районного суду
по справі № 2-2517-04 про розірвання шлюбу
між подружжям ОСОБА_2, і 08.08.2013 р. нею
було отримано «повторно» свідоцтво про
шлюб (а.с.202).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що на момент
укладення спірних договорів позивач
ОСОБА_1 в шлюбі не перебував, оскільки
рішення про розірвання шлюбу між
подружжям ОСОБА_1 набрало законної сили
у 2004 р. та діяло до прийняття ухвали
Апеляційним судом Луганської області,
тобто до 06.08.2013 р.

Крім того, наявність прав чи вимог
інших осіб, які виникли після державної
реєстрації іпотеки, як у даному випадку
вимоги ОСОБА_1, на передане в іпотеку
нерухоме майно не є підставою для
відмови у проведенні державної
реєстрації права власності на
іпотекодкержателя.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційних скарг не
можуть бути підставою для скасування
рішення.

Таким чином рішення суду першої
інстанції постановлене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і скасуванню чи зміні не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :