Справа №463/1402/14-ц
Провадження №2/463/1047/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

з участю секретаря
Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування, усунення від права
спадкування,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до
відповідача, яка являється її рідною
сестрою, з вимогою визнати недійсним
договір дарування від 06.07.1994р., яким їх
матір ОСОБА_5 передала у власність
ОСОБА_4 9/25 частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель за адресою АДРЕСА_1 та
позбавити відповідача права на
спадкування за законом після смерті їх
батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що вона та
відповідач, є рідними сестрами та
спадкоємцями першої черги за законом
після смерті їх батьків, ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2., яким на праві
власності належав житловий будинок
АДРЕСА_1. Відповідно до договору
дарування від 06.07.1994р., ОСОБА_5 передала
у власність відповідачу 9/25 частин
цього житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель.
Вважає, що такий договір суперечить
законодавству, яке було чинним на
момент його укладення, оскільки у
власність відповідача фактично
перейшли приміщення, які на 5 кв.м.
перевищують розмір, визначений
договором. За таких обставин, при
розподілі іншої частки будинку, яка не
була подарована і яка належала
спадкодавцю ОСОБА_5 на час її смерті,
розмір частки, яка успадкувалась
позивачем зменшився, що вважає
підставою для визнання такого договору
недійсним, оскільки має місце
порушення її прав під час оформлення
спадщини. Крім цього, на момент
укладення договору, ОСОБА_5 не могла
належним чином усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, оскільки
довгий час хворіла на гіпертонію, що
викликало дисциркуляторну
енцефалопатію, яка супроводжувалась
втратою короткострокової пам'яті,
зниженням уваги та загального
інтелектуального рівня, внаслідок чого
нею не міг бути підписаний договір.
Такі обставини характеризують
укладений договір як недійсний, і для
визнання його таким вимушена
звернутись до суду із згаданим позовом.

В обґрунтування вимоги про усунення
відповідача від права на спадкування
за законом після смерті їх батька
ОСОБА_6 покликається на те, що всі вони
проживали в одному будинку за адресою
АДРЕСА_1. Батько був інвалідом війни 1
групи, людиною похилого віку 1920р.н., у
зв'язку з чим потребував сторонньої
допомоги, яку постійно надавала
позивач, тоді як відповідач ухилялась
від виконання такого обов'язку.
Остання, відмовлялась допомагати
батьку, не купувала йому ліки та
продукти харчування, тим більше що
придбаватись вони мали не за її кошти, а
за кошти батька. Коли позивач їхала у
відпустку, догляд за батьком
здійснювали її друзі, а не відповідач.
Через такі факти, батько образився на
відповідача та мав намір заповісти
свою частку в будинку позивачу,
позбавивши тим самим відповідача права
на спадкування. Однак, через те, що
сестра забрала всі документи на
будинок, такої можливості він не мав. В
подальшому, відповідач
госпіталізувала батька до лікарні, про
що не повідомила позивача. За
наслідками розгляду заяви останньої,
правоохоронним органами були
проведені розшукові заходи, після чого
було встановлено його
місцезнаходження. Під час зустрічі,
батько просив забрати його з лікарні,
однак через відсутність його
документів, позивач не змогла цього
зробити. Така поведінка відповідача
позбавляє її права на спадкування за
законом після смерті спадкодавця, про
що також просить суд ухвалити рішення.

В судовому засіданні позивач та її
представник згідно належної
довіреності від 19.05.2014р. ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримали, дали пояснення
аналогічні вищенаведеним та крім
цього, в підтвердження вимоги про
визнання договору недійсним, додатково
повідомили, що на час укладення
спірного договору, відповідач на
законодавчому рівні вирішувала
питання узаконення самочинного
будівництва, і в цей час, могла дати
юридично необізнаній матері на підпис
вказаний договір. На їх думку, ОСОБА_5
або ж не знала що підписує, або ж не
могла усвідомлювати значення своїх дій
під час підписання цього договору.
Також, вважають, що предмет договору є
незрозумілим. В підтвердження вимоги
про усунення від права на спадкування
додатково пояснили, що обставини, які
викладені в позові щодо неналежної
поведінки відповідача, батько описував
в листах, які були адресовані позивачу.
Коли він знаходився в лікарні, в
присутності працівників міліції він
підтвердив факт, що не хоче повідомляти
позивача про своє місцезнаходження,
однак в подальшому, підтвердив факт, що
не давав пояснень правоохоронним
органам проти поведінки позивача, а
лише підписав наданий йому документ.
Коли він мав намір скласти заповіт,
позивач не була обізнана з тим, що він
являється власником радянського
паспорта, який був недійсним. Вона дій
по виготовленню нового паспорта не
вчиняла, однак такі дії вчинялись з
боку відповідача. Враховуючи наведені
вище обставини, обидві вимоги вважають
обґрунтованими та просять такі
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні та її
представник згідно договору про
надання правової допомоги від 03.02.2014р. -
адвокат ОСОБА_3 проти обґрунтованості
позову заперечили в цілому. Щодо вимоги
про визнання договору дарування
недійсним, вважають її необґрунтованою
з тих підстав, що під час підписання
оспорюваного договору, матір не
страждала психічним захворюванням, і
договір підписувала з власної волі,
повністю усвідомлюючи значення своїх
дій, якими в повному обсязі могла
керувати. Згідно розпорядження ЛРА ЛМР
від 02.06.1994р. № 446, ОСОБА_5 була власником
19/25 ідеальних частин будинку, і при
посвідченні договору дарування, вправі
була розпорядитись будь-якою належною
їй часткою. Оскільки в такому
розпорядженні наведено перелік
приміщень, які передаються у власність,
а під час посвідчення оспорюваного
договору, до обдарованого перейшли
лише ті приміщення, право власності на
які мав даритель, немає підстав
вважати, що при оформленні спадщини на
іншу частку, яка належала матері,
розмір спадщини позивача зменшився на 5
кв.м. Тобто, ні одна, ні друга підстава
для задоволення цієї вимоги на їх думку
є не підтверджена та необґрунтована.

Що стосується вимоги про усунення від
права на спадкування, її заперечили з
тих підстав, що саме позивача боявся
батько і саме вона відмовлялась
здійснювати за ним догляд, в той час як
відповідач надавала йому матеріальну
та іншу допомогу. Батько ховав
документи, оскільки позивач свідомо
спонукала його написати заповіт на її
користь. При цьому, на зберігання
відповідачу їх не давав. Він просив не
ставити до відома позивача про місце
свого перебування, оскільки остання,
маючи намір переоформити частину
будинку на себе шляхом складання
заповіту на її користь, неодноразово
била його. Очевидцем такої розмови
відповідач була особисто, після чого в
батька стався інсульт. Після його
смерті, саме за кошти відповідача було
здійснено поховання, і саме за її кошти
встановлено надгробний пам'ятник.
Позивач в свою чергу, ні матеріальної,
ні трудової участі в цьому не приймала.
Ствердили, що в батька ніколи не було
наміру складати заповіт, тим більше на
позивача. Наявність у нього недійсного
паспорта радянського зразка та
відсутність наміру на виготовлення
нового підтверджує таку їх позицію, і
відповідно, виключають можливість
задоволення цієї позовної вимоги. Тому,
в цілому, позов просять залишити без
задоволення.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, покази свідків, дослідивши
матеріали справи, матеріали спадкової
справи № 694/99р., заведеної після смерті
ОСОБА_5, оцінивши в сукупності зібрані
докази та ухвалюючи рішення у
відповідності до вимог ст. 215 ЦПК
України, суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити
виходячи з наступного.

Зокрема, з нижченаведених підстав
необґрунтованою слід визнати вимогу
про визнання договору недійним.

В судовому засіданні встановлено, що
06.07.1994р. державним нотаріусом Четвертої
Львівської нотаріальної контори
посвідчено договір дарування (а.с.77-78),
відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала,
а ОСОБА_4 прийняла в дар 9/25 частин
житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який
розміщений на земельній ділянці
розміром 528 кв.м.

Відповідно до вимог ст. 55 ЦК УРСР 1963р.,
яка була дійсною на момент укладення
спірного договору, угода, укладена
громадянином, хоч і дієздатним, але
який в момент її укладення перебував у
такому стані, коли він не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними,
може бути визнана судом недійсною за
позовом цього громадянина.

Підставою для застосування цієї
правової норми є ті випадки, коли немає
законних підстав для визнання особи
недієздатною, однак є дані про те, що в
момент укладення угоди, вона
перебувала в такому стані, коли не
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Визначення наявності або відсутності
такого стану повинно відбуватись як на
підставі висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
на підставі інших, зібраних в ході
розгляду справи доказів.

Згідно висновку такої експертизи від
26.09.2014р. (а.с.125-126), яка проведена за
клопотанням позивача на підставі
ухвали суду від 06.08.2014р., ОСОБА_5 під час
посвідчення договору від 06.07.1994р. 9/25
частин житлового приміщення з
відповідною частиною господарських
будівель за адресою АДРЕСА_1 між нею та
ОСОБА_4 хронічним психічним
захворюванням чи недоумством не
страждала, могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, допитана в судовому
засідання за клопотанням сторони
позивача свідок ОСОБА_7, яка є подругою
позивача та підтримує з нею дружні
стосунки близько 25 років, з цього
приводу повідомила, що була знайомою з
ОСОБА_5, яка проживала з позивачем та
страждала різними захворюваннями. Не
ствердила категорично, що ОСОБА_5 не
могла усвідомлювати значення своїх
дій.

Свідок ОСОБА_8, яка знайома з позивачем
близько 20 років суду пояснила, що також
знала ОСОБА_5 Остання часто хворіла,
проте її психічний стан оцінити не
може.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому
засіданні також підтвердили ту
обставину, що матір сторін хворіла та
жалілась на головні болі і тиск. Крім
цього, останній підтвердив, що ОСОБА_5
мала намір розпорядитись своїм майном
порівну між позивачем та відповідачем.
Психічний стан, як такий, що
характеризує ОСОБА_5 як недієздатну, ці
свідки не оцінили.

Аналогічну інформацію про стан
здоров'я ОСОБА_5 надав в судовому
засіданні також свідок ОСОБА_11, який
крім цього зазначив, що матір жалілась
на провали в пам'яті. Крім цього вказав,
що ОСОБА_5 була постійно на ногах, як
такої, сторонньої допомоги не
потребувала.

Свідок ОСОБА_12 підтвердила, що матір
позивача та відповідача до останнього
часу перебувала при повній пам'яті та
свідомості. Лише останні роки перед
смертю ОСОБА_5 жалілась на болі в серці.

Допитана за клопотанням відповідача
свідок ОСОБА_13, яка має медичну освіту,
є фельдшером та надавала ОСОБА_5
медичну допомогу показала, що остання
страждала на серцево-судинні
захворювання, хоча на її вік, стан
здоров'я був добрим. Померла вона
раптово.

Свідок ОСОБА_14 з ОСОБА_5 не була знайома.

Враховуючи висновок
судово-психіатричної експертизи, яким
не підтверджено перебування ОСОБА_5 в
стані, коли вона не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
також беручи до уваги покази свідків,
жоден з яких не зміг категорично
підтвердити психічного стану ОСОБА_5 як
такого, що вона не могла усвідомлювати
значення своїх, у суду відсутні правові
підстави для застосування вимог ст. 55
ЦК УРСР.

Зібраними в ході розгляду справи не
встановлено ознак недієздатності
дарителя під час підписання нею
спірного договору, і тому, підстави для
задоволення цієї вимоги відсутні.

При цьому, відсутні правові підстави
визнати такий договір недійсним з тих
мотивів, що ОСОБА_5 не знала що підписує,
як про це зазначила сторона позивача в
судовому засіданні.

В цивільному законодавстві, як в тому,
що діяло на момент укладення договору,
так і в чинному на даний час, такий
договір розцінюється укладеним під
впливом обману.

Відповідно до ст. 57 ЦК УРСР, угода,
укладена внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною, а
також угода, яку громадянин був
змушений укласти на вкрай невигідних
для себе умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Під обманом у таких випадках слід
розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для угоди, що
укладається.

Відповідно до роз'яснень, висвітлених в
п. 20 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», ознакою обману є умисел у
діях однієї із сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

В справі яка розглядається, такий
обов'язок лежить на позивачу, проте
доказів укладення спірного договору
під впливом обману нею не представлено.

Крім цього, не може бути підставою для
задоволення цієї вимоги і твердження
сторони позивача про неправильний
розподіл приміщень, який проведений за
спірним договором.

Матері сторін належало 19/25 ідеальних
частин житлового будинку на підставі
свідоцтва про право власності від
06.06.1994р. (а.с.7), яке в свою чергу, видано
на підставі розпорядження ЛРА ЛМР № 446
від 02.06.1994р. «Про затвердження
ідеальних і реальних часток будинку
АДРЕСА_1» (а.с.82). В такому розпорядженні
наведено перелік приміщень, які
передаються у власність ОСОБА_5, і за
умовами оспорюваного договору,
обдарованому передано у власність лише
ті приміщення, право власності на які
згідно з розпорядженням мала ОСОБА_5

За таких обставин справи, мотиви позову
про передачу обдарованому частини
приміщень більшої площі слід визнати
не обґрунтованими, і як наслідок, не
брати до уваги при ухваленні рішення в
цій частині позову. Таку позовну вимогу
суд визнає безпідставною та відмовляє
в її задоволенні.

Що стосується вимоги про усунення від
права на спадкування, підстави для
ухвалення рішення про відмову в
задоволенні цієї вимоги є наступними.

Відповідно до копії свідоцтва про
смерть (а.с.5), ОСОБА_6, який був батьком
позивача та відповідача помер
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Поняття спадкування наведено в ст. 1216
ЦК України, за якою, спадкування це
перехід прав та обов'язків від фізичної
особи яка померла до інших осіб.

Як зазначено в ст. 1217 ЦК України,
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Згідно витягу з реєстру права
власності на нерухоме майно, оригінал
якого знаходиться в матеріалах
спадкової справи (а.с.14 спадкової
справи), спадкодавцю ОСОБА_6 на праві
приватної спільної часткової
власності належало 6/25 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

Виходячи з мотивів позову, як на
підставу для усунення відповідача від
права на спадкування після смерті
батька, позивач вказує на її ухилення
від догляду за спадкодавцем та чинення
нею перешкод для складання заповіту.

Незважаючи на те, що в позовній заяві
позивач просить усунути відповідача
від права на спадкування виключно на
підставі ч. 2 ст. 1224 ЦК України, правові
підстави для цього також закріплені в
абзаці 2 ч. 3 цієї статті.

Так, відповідно до першої з них, не
мають права на спадкування особи, які
умисно перешкоджали спадкодавцеві
скласти заповіт, внести до нього зміни
або скасувати заповіт і цим сприяли
виникненню права на спадкування у них
самих чи в інших осіб або сприяли
збільшенню їхньої частки у спадщині. А
відповідно до другої, не мають права на
спадкування за законом батьки
(усиновлювачі) та повнолітні діти
(усиновлені), а також інші особи, які
ухилялися від виконання обов'язку щодо
утримання спадкодавця, якщо ця
обставина встановлена судом.

Оскільки підставою позову, як про це
зазначено в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №
5 від 12.06.2009р. «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду», є фактичні обставини, що
наведені в заяві, то зазначення
позивачем конкретної норми на
обґрунтування позову не є визначальним
при вирішенні судом питання про те,
яким законом слід керуватись при
вирішенні спору. Тому, у справі яка
розглядається, підлягає з'ясуванню як
наявність обставин, передбачених ч. 2
ст. 1224 ЦК України, так і обставин,
визначених в абзаці 2 ч. 3 цієї статті.

Згідно роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ
в п. 6 Постанови № 7 від 30.05.2008р. «Про
судову практику у справах про
спадкування», правило абзацу 2 ч. 3 ст. 1224
ЦК України стосується особи, яка
зобов'язана була утримувати
спадкодавця згідно з нормами СК
України. При цьому, для встановлення
такого факту слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку.

ВССУ з розгляду цивільних та
кримінальних справ також з даного
приводу надав роз'яснення, які
містяться в п. 4 Інформаційного листа
від 16.05.2013р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування». Згідно з позицією суду
касаційної інстанції, при вирішенні
даної категорії справ, згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України, необхідно
встановити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення
від спадкування у справі повинні бути
надані належні та допустимі докази, які
б свідчили про те, що спадкодавець
потребував допомоги відповідача,
останній мав можливість її надати,
проте ухилявся від обов'язку щодо її
надання. Ухилення особи від надання
допомоги спадкодавцеві, який її
потребував, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю.
Тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню
судом питання, чи потребував
спадкодавець допомоги від спадкоємця
за умови отримання її від інших осіб, чи
мав спадкоємець матеріальну та фізичну
змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у
справах про усунення від права на
спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК
України, має значення сукупність
обставин: ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги при можливості
її надання, перебування спадкодавця в
безпорадному стані, потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Лише при одночасному настанні
наведених обставин і доведеності
зазначених фактів в їх сукупності
спадкоємець може бути усунений від
спадкування.

Обов'язок доведеності всіх цих
обставин, про що також згадується судом
касаційної інстанції, в силу вимог ст.
ст. 10, 60 ЦПК України, лежить на сторонах,
в даному випадку, на позивачу. При
цьому, такий обов'язок несе позивач як
при заявленні вимоги про усунення від
права на спадкування з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 1224 ЦК України, так і
з підстав, передбачених абзацом 2 ч. 3
цієї статті.

Разом з тим, зібраними в ході розгляду
справи не доведеним є факт чинення
відповідачем перешкод в складанні
заповіту її батьком.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які
допитані судом за клопотанням
представника позивача, з даного
приводу не підтвердили того факту, що
відповідач чинила перешкоди в
складанні заповіту на користь
позивача. Лише свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11
вказали, що батько мав намір скласти
заповіт на користь позивача, однак
через те, що відповідач забрала його
документи, не зміг цього зробити. Однак,
свідок ОСОБА_10 також вказала, що кожен з
батьків мав намір розпорядитись майном
після смерті порівну. Аналогічні
пояснення щодо наміру батька
розпорядись своїм майном після смерті
порівну дала свідок ОСОБА_13, яка
допитана судом за клопотанням сторони
відповідача.

Будь-яких інших доказів своєї позиції,
сторона позивача суду не представила. В
листах, які адресувались позивачу від
батька (а.с.60-70) не згадується про те, що
він має намір скласти заповіт на корить
позивача, однак відповідач чинить у
цьому перешкоди. В неприязній формі про
відповідача згадується лише в двох
листах (а.с.64, 69 зв.), однак мова про
перешкоди в складанні заповіту в них не
йде.

Разом з тим, не може бути залишений поза
увагою той факт, що ОСОБА_6, до дня своєї
смерті, був власником радянського
паспорта, який був недійсним, а отже,
унеможливлював складання заповіту.
Лише після смерті ОСОБА_6 такий паспорт
було знищено, в підтвердження чого до
матеріалів справи долучено копію
відповідної довідки (а.с.50).

На переконання суду, показів лише двох
свідків, які до того ж суперечливі,
недостатньо для встановлення обставин,
які є передумовою для усунення
відповідача від спадкування на
підставі ч. 2 ст. 1224 ЦК України. Такими
доказами не підтверджено умислу
відповідача в частині чинення нею
перешкод для складання заповіту, що
виключає можливість застосування цієї
норми цивільного законодавства.

При цьому, їх можна спростувати
постановою про відмову в порушенні
кримінальної справи (а.с.46), в змісті
якої йдеться що саме позивач
протиправними діями намагається
вплинути на волю батька щодо складання
заповіту в її користь.

Аналогічні за змістом обставини також
відтворені в письмових поясненнях
ОСОБА_6 від 12.01.2010р. (а.с.48), які хоч і не
писались ним, проте ним підписані. Така
постанова у встановленому законом
порядку не оскаржувалась, в тому числі
в частині наведених в ній мотивів, і
тому, підстав вважати її неналежним
доказом немає і що в сукупності,
виключає можливість задоволення цієї
вимоги на підставі ч. 2 ст. 1224 ЦК України.

Разом з тим, не може бути задоволеною
така позовна вимога з мотивів ухилення
відповідача від догляду за
спадкодавцем.

Як наголосив суд касаційної інстанції,
для задоволення позовних вимог у
справах про усунення від права на
спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК
України, має значення сукупність
існування одночасно наступних
обставин, а саме: ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги при
можливості її надання, перебування
спадкодавця в безпорадному стані,
потреба спадкодавця в допомозі саме
цієї особи.

При тому, що покази свідків сторони
позивача та сторони відповідача з
даного приводу суперечать одні одним.
Перші вказують що відповідач не
надавала допомоги і таку допомогу
надавала позивач, а другі висвітлюють
такі події навпаки, встановленим є
факт, що спадкодавець, будучи людиною
похилого віку, отримував допомогу.

Оцінюючи зібрані в ході розгляду
справи докази, надаючи оцінку змісту
листів спадкодавця, слід вважати
встановленим, що така допомога
надавалась зі сторони двох сторін.
Однак за умови, що спадкодавець
отримував таку допомогу від позивача,
як про це вона сама вказує, немає
підстав вважати, що він потребував її
саме від відповідача. Доказів такої
обставини суду не представлено.

В такому випадку, одна з обов'язкових
умов для задоволення цієї позовної
вимоги в судовому засіданні не
підтвердилась, що виключає можливість
її задоволення на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК
України.

Враховуючи наведене, суд приходить до
переконання про відмову в задоволенні
позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 1, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.
ст. 3, 11, 15, 16, 1216, 1217, 1224 ЦК України, ст. ст.
55, 57 ЦК УРСР, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування від 06.07.1994
року, яким ОСОБА_5 передала у власність
ОСОБА_4 9/25 частин житлового приміщення
з відповідною частиною господарських
будівель за адресою АДРЕСА_1 та
усунення ОСОБА_4 від спадкування за
законом після смерті її батька ОСОБА_6,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.