АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/809/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Циганков В.О. Доповідач - Романюк
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М.М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І.О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу прокурора
Бабушкінського району
м.Дніпропетровська в інтересах
Дніпропетровської міської ради на
рішення Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15 червня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
та стягнення штрафу та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя
особа без самостійних вимог
Дніпропетровська міська рада про
визнання дійсним договору та визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом 12 червня 2012
року. В обґрунтування заявлених вимог
посилався на те, що між ним та
відповідачем ОСОБА_3 17 січня 2012
року був укладений попередній договір
оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1
(далі - Договір).

Відповідно до умов договору ОСОБА_3
зобов'язався оформити всі необхідні
документи для оренди та передати
нежитлове приміщення НОМЕР_1 - магазин
позивачу в строк до 25 січня 2012 року, а
останній зобов'язався оплатити
вартість оренди в розмірі 4 000,00 гривень
на місяць з урахуванням індексу
інфляції, та оформити договір оренди
після надання ОСОБА_3 всіх необхідних
документів.

Позивач за первісним позовом вважає
недійсним попередній договір оренди
від 17 січня 2012 року через відсутність у
ОСОБА_3 права власності на спірне
приміщення. Визнання даного договору
недійсним, відповідно до договору
поручительства від 17 січня 2012 року, за
яким поручителем виступив ОСОБА_4, є
підставою для стягнення з поручителя
штрафу у розмірі, визначеному
договором, а саме - 3 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із
зустрічною позовною заявою 14
червня 2012 року, у якій просить
відмовити у задоволенні первісної
позовної заяви, визнати дійсним
попередній договір оренди від 17 січня
2012 року, визнати на ним право власності
на: у житловому будинку літ. АДРЕСА_1 без
прийняття в експлуатацію.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м.Дніпропетровська від 15 червня
2012 року вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково: визнано за ним право
власності на нежитлове приміщення без
прийняття в експлуатацію, в решті вимог
відмовлено.

Додатковим рішенням Бабушкінського
районного суду м.Дніпропетровська від
17 жовтня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання попереднього договору
недійсним відмовлено.

Додатковим рішенням Бабушкінського
районного суду м.Дніпропетровська від
03 грудня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення штрафу відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор
Бабушкінського району
м.Дніпропетровська діючи в інтересах
Дніпропетровської міської ради,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просить рішення суду в частині
задоволених позовних вимог скасувати
та ухвалити нове, яким у задоволенні
зазначених вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Оскільки рішення суду оскаржується
лише в частині задоволених позовних
вимог, перевірка законності та
обґрунтованості рішення суду
проведено в цих межах.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про
визнання права власності суд першої
інстанції виходив з їх доведеності та
обґрунтованості в цих межах.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду першої інстанцій не відповідає з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на
підставі договорів купівлі-продажу від
11 березня 1996 року належать квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Дніпропетровської
міської ради від 30 січня 1997 року №121
вищезазначені квартири було виключено
з житлового фонду міста та дозволено
ОСОБА_3 переобладнати їх під магазин,
погодивши проектну документацію у
встановленому порядку.

19 червня 1997 року рішенням
Дніпропетровської міської ради №970/30
дозволено ОСОБА_3 ввести в експлуатацію
магазин після реконструкції квартир та
оформити право власності.

Згодом, останнім за власний кошт, було
добудовано ганок з козирком до
нежитлового приміщення, магазину,
внаслідок чого його загальна площа
збільшилась на 4,2 кв.м.

Визнаючи за ОСОБА_3 право власності на:
у житловому будинку АДРЕСА_1 без
прийняття в експлуатацію, суд першої
інстанції виходив з того, що дане
нежитлове приміщення з усіма його
складовими частинами є прийнятим до
експлуатації, а побудований ганок з
козирком нічім не порушує права третіх
осіб та не завдає шкоди чужим
інтересам.

З даним висновком судова колегія не
погоджується з наступного.

Згідно до ст.376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Відповідно до ЗК України, право на
будівництво нерухомого майна
(забудову) мають власники земельних
ділянок землекористувачі, особи, які
набули права користування чужою
земельною ділянкою (суперфіцій) за
договором із власником земельної
ділянки або з інших передбачених
законом підстав

Власником або землекористувачем
земельної ділянки право на її забудову
(будівництво) реалізується за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням та видом
відповідно до містобудівних умов і
обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка
набула права на земельну ділянку на
законних підставах, після здійснення
нею дій, передбачених статтями 26-32
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності".

Отже, право на будівництво виникає у
особи після ухвалення рішення
компетентного органу влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність або
надання у користування, чи передачу
права користування земельною ділянкою
на підставі цивільно-правових
договорів, а право власності на
новостворене нерухоме майно у
відповідності до ч.2 ст.331 ЦК України
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ст.39 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
№3038-VI прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
здійснюється органами державного
архітектурно-будівельного контролю.

Отже, прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
здійснюється на підставі свідоцтва про
відповідність збудованого об'єкта
проектній документації, вимогам
державних стандартів, будівельних
норм і правил (далі - свідоцтво), що
видається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

На підставі наведеного, висновок суду
щодо законності заявлених вимог про
визнання права власності на
вищезазначене нежитлове приміщення
без прийняття в експлуатацію не
відповідає вимогам Закону та
суперечить роз'ясненням викладеним в
Постанові №6 Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ "Про практику
застосування судами ст.376 Цивільного
кодексу України (про правовий режим
самочинного будівництва)" від 30 березня
2012 року, оскільки ОСОБА_3 не доведено, що
спірне майно не порушує архітектурних,
санітарних та інших норм, в матеріалах
справи відсутні висновки з цих питань
відповідних державних органів також
відсутнє погодження власника
земельної ділянки - Дніпропетровської
міської ради на прибудову та відсутні
відомості щодо відмови у прийнятті в
експлуатацію.

До того ж звернення до суду з позовом
про визнання права власності на
самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

З урахуванням вищезазначеного судова
колегія дійшла до висновку, що рішення
суду першої інстанції в межах
оскарження підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора
Бабушкінського району
м.Дніпропетровська в інтересах
Дніпропетровської міської ради -
задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15 червня 2012 року
в частині задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа
без самостійних вимог
Дніпропетровська міська рада про
визнання права власності - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа без
самостійних вимог Дніпропетровська
міська рада про визнання права
власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: