Справа № 502/2710/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
м. Кілія

Кілійський районий суд Одеської
області у складі

головуючого судді Тюміна О.Г.,

при секретарі Припас А.О.,

за участю : позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, представника
відповідача адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кілія
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про стягнення боргу за
договором позики , відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

14 жовтня 2013 року позивач звернувся до
Кілійського районного суду Одеської
області з позовом до відповідача , який
підтримав в судовому засіданні та
просить стягнути з відповідача на його
користь борг за договором позики в
сумі 3996,50 грн. ( що еквівалентом 500
доларів США за курсом НБУ) ,
відшкодування моральної шкоди в сумі
2000 грн. та судові витрати в сумі 250 грн.

Позивач пояснює , що 28 листопада 2012
року він надав в борг ОСОБА_2 500 доларів
США , що еквівалентно 3996 грн. 50 коп.
строком до 31 грудня 2013 року на проїзд її
брата ОСОБА_4 з Іспанії до України для
укладення договору купівлі-продажу
належного йому житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1 в м. Кілія
Одеської області. Зазначені гроші він
надав з умовою їх повернення у випадку ,
якщо між ним та ОСОБА_4 не буде
укладено договір купівлі-продажу до
01.01.2013 року. В грудні 2012 року ОСОБА_4
приїхав в Кілію, але укласти договір
вони не змогли через відсутність
належним чином оформленої згоди
дружини ОСОБА_4 на укладення договору
купівлі-продажу будинку , свідоцтва про
укладення шлюбу. Через це йому
прийшлося відновлювати документи ,
необхідні для оформлення договору ,
термін дійсності яких закінчився.
Труднощами оформлення документів йому
була заподіяна моральна шкода , на
відшкодування якої просить стягнути з
відповідача 2000 грн.

Відповідач та представник з позовом
не згодні , та пояснюють, що брат
відповідача ОСОБА_4 , який разом із
сім'єю проживає в Іспанії , в 2009 році
домовився з позивачем ОСОБА_1 купити
належний ОСОБА_1 житловий будинок,
розташований по АДРЕСА_1 в м. Кілія ,
за 8500 доларів США. Після цього, протягом
2009 та 2010 років ОСОБА_4 повністю сплатив
ОСОБА_1 узгоджену ціну , але на той час
оформити нотаріально посвідчений
договір вони не могли через
відсутність у ОСОБА_1 всіх необхідних
документів. Тільки в кінці 2012 року
ОСОБА_1 повідомив про готовність
документів , але на той момент ОСОБА_4 не
міг приїхати в Україну через
відсутність коштів та в зв'язку із
сімейними обставинами та повідомив , що
зможе приїхати весною. Тоді ОСОБА_1
передав відповідачу 500 доларів США
для того щоб вона передала їх ОСОБА_4
для проїзду. Ці кошти вона через
банківські установи передала ОСОБА_4
і той приїхав в Кілія для оформлення
договору. Оформити договір ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 не змогли спочатку через
відсутність належним чином оформленої
згоди дружини ОСОБА_4, але вона
оформила її та терміново передала їм
, але на той час державний нотаріус
знаходилась на лікарняному і вони не
змогли оформити договір. ОСОБА_4
повернувся до Італії , а їй надав
довіреність якою уповноважив її
укласти від його імені договір
купівлі-продажу. Діючи на підставі
довіреності , вона в квітні 2013 року
уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-
продажу будинку.

Заслухавши пояснения сторін ,
дослідивши надані сторонами докази та
розглянувши справу в межах позовних
вимог, суд вважає позов
необґрунтованим та таким , що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини ,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини , на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Судом встановлено наступні обставини
справи та відповідні ним
правовідносини.

Судом встановлено, що в 2009 році ОСОБА_1
та ОСОБА_4 домовились про укладення в
майбутньому договору купівлі-продажу
належного ОСОБА_1 житлового будинку по
АДРЕСА_1 в м. Кілія , та узгодили ціну
продажу - 8500 доларів США.

Протягом 2009 -2010 років ОСОБА_4 повністю
сплатив ОСОБА_1 узгоджену ціну, що
підтверджується розписками , та вони
усно домовилися про укладення
нотаріально посвідченого договору
після того, як ОСОБА_1 підготує всі
необхідні документи.

Листом від 27 вересня 2012 року ОСОБА_1
повідомив ОСОБА_4 про можливість його
приїзду до Кілії для укладення
договору.

28 листопада 2012 року ОСОБА_1 передав
ОСОБА_2 500 доларів США для передання їх
ОСОБА_4 на проїзд до м. Кілія , що було
нею виконано.

Позивачем в судовому засіданні надані
оригінали розписки від 28.11.2012 року ,
згідно якої ОСОБА_2 отримала від
ОСОБА_1 500 доларів США на проїзд брату в
м. Кілія для оформлення купівлі-продажу
будинку по АДРЕСА_1 в м. Кілія.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи , спрямована на
набуття , зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно доч.5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні(позичальникові)
грошові кошти або інші речі визначені
родовими ознаками , а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Як пояснюють сторони, та вбачається
зі змісту розписки , ОСОБА_1 передав
ОСОБА_2 грошову суму - 500 доларів США
не у власність , а для передання їх
її брату ОСОБА_4 для забезпечення
можливості його приїзду в м. Кілія к
місцю укладення договору
купівлі-продажу житлового будинку.
Свої зобов'язання по передачі грошей
брату за зазначеною розпискою ОСОБА_2
виконала в повному обсязі. В розписці
немає вказівки на те , що сторона, яка
отримала кошти - ОСОБА_2, безумовно
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час
передання грошової суми мали на меті
не виникнення прав та обов'язків як
за договором позики , а тільки мету
передання грошей іншій особі - ОСОБА_4
з метою забезпечення можливості
укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
договору купівлі - продажу будинку.

Зазначення в розписці зобов'язання
відповідача повернути грошові кошти у
випадку, якщо між позивачем та ОСОБА_4
не буде укладено договір
купівлі-продажу до кінця 2012 року , суд
вважає таким , що не породжує
зобов'язань для відповідача ОСОБА_2 ,
оскільки таке зобов'язання не випливає
з прав та обов'язків, передбачених
розпискою , відповідач не є стороною
договорів , домовленостей , які мали
місце між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
які мали намір укласти між собою
договір купівлі-продажу будинку, саме
від них залежало його укладення.

На підставі викладеного , твердження
позивача про те, що між ним та ОСОБА_2
було укладено договір позики , суд
вважає безпідставним , а позовну вимогу
про стягнення з відповідача грошової
суми, еквівалентної 500 доларів США , як
боргу за договором позики такою , що не
підлягає задоволенню.

Позовна вимога про стягнення
відшкодування моральної шкоди є
похідною від позовної вимоги про
стягнення боргу , на її підтвердження
позивачем не надано жодних доказів
того, що відповідач своїми діями
заподіяла йому моральну шкоду , а тому
вона не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15 , 157-160 , 192-196, 208-218
ЦПК України , суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики
від 28 листопада 2012 року залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Кілійський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду О.
Г. Тюмін