Справа №557/1416/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року

Гощанський районний суд Рівненської
області в складі

судді
Рудик Л.М.

при секретарі
Гончар Г.С.

за участю представників позивачки
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

представників відповідачів

ОСОБА_3 ОСОБА_4

Тучинської сільської ради
Будько Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Гоща справу за позовом

ОСОБА_7

до

ОСОБА_3 та Тучинської сільської ради
Гощанського району

про

визнання недійсним договору дарування
житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 та Тучинської сільської ради
Гощанського району про визнання
договору дарування жилого будинку
недійсним.

Позивачка посилається на те, що у 1951
році вона вступила в шлюб з ОСОБА_8. Під
час шлюбу в жовтні 1956 року вони купили ?
частину житлового будинку, який
розташований у АДРЕСА_1, що являється
спільним майном подружжя.

У вересні 2014 року під час розгляду
адміністративної справи за позовом
відповідача ОСОБА_3 про визнання
незаконним рішення виконавчого
комітету Тучинської сільської ради
Гощанського району від 28 вересня 2007
року № 117 про оформлення права
власності на житловий будинок з
надвірними будівлями, який знаходиться
в АДРЕСА_1, в якій вона приймає участь в
якості третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору, їй стало
відомо, що 05 листопада 1990 року її
чоловік ОСОБА_8 подарував їхньому
синові відповідачеві ОСОБА_3 ? частину
будинку АДРЕСА_1. Про існування
договору дарування частини житлового
будинку, який являється спільною
сумісною власністю подружжя, до 2014 року
їй не було відомо, оскільки про
укладення такого договору її ніхто не
повідомляв, а згоди на відчуження
частки спільного майна подружжя вона
не давала. За життя чоловік, який помер
у 2006 році, не ставив питання про виділ в
натурі належної йому частки у
спільному майні подружжя.

Вважає, що договір дарування частини
житлового будинку, належного подружжю
на праві спільної сумісної власності,
який був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3
05 листопада 1990 року та нотаріально
посвідчений у виконкомі Тучинської
сільської ради Гощанського району,
вчинений з грубим порушенням вимог
діючого законодавства, оскільки він
посвідчений неповноважною на те особою
та укладений без її згоди, чим порушено
її право власності на майно подружжя.
За таких обставин просить визнати
договір дарування недійсним, поновивши
їй строк на оскарження договору
дарування.

В судовому засіданні представники
позивачки позов підтримали повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позов не визнала і
пояснила, що позивачці було відомо про
укладення договору дарування частини
житлового будинку ще у 1990 році,
оскільки на той час її батько
(відповідач по справі) проживав разом
із своїми батьками в одному будинку і
питання відчуження частини житлового
будинку вони вирішували всі разом.
Державна реєстрація права власності на
частину житлового будинку, отриманого
в дар, її батьком не проводилася,
оскільки на той час діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав, а
інформація про відчуження частини
житлового будинку була внесена в
погосподарські книги сільської ради.
Тому просить у задоволенні позову
відмовити.

Представник Тучинської сільської ради
Гощанського району просить спір
вирішити відповідно до вимог чинного
законодавства, оскільки їй особисто
нічого невідомо про обставини
укладення спірного договору дарування.
Вона на той час не працювала у
сільській раді, а особа яка
посвідчувала договір дарування, на
даний час у сільській раді уже не
працює. Пояснила, що вчинення
нотаріальних дій у виконкомі сільської
ради покладено на секретаря виконкому
відповідно до його посадових
обов'язків, визначених законом України
про місцеве самоврядування. У архівних
документах сільської ради на даний час
зберігся оригінал договору дарування
частини житлового будинку та довідка
про вартість житлового будинку на час
вчинення правочину, видана інспекцією
держстраху. Інші будь-які документи, що
стосуються укладення договору
дарування, зокрема, документи, що
посвідчують право власності на
будинок, частина якого відчужувалася,
письмова згода другого із подружжя у
сільській раді відсутні.

Заслухавши пояснення представників
позивачки та представників
відповідачів, оцінюючи докази,
досліджені в судовому засіданні, суд
рахує, що позов підлягає до
задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що
шлюб між позивачкою та ОСОБА_8 був
зареєстрований у грудні 1951 року, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Під час шлюбу у жовтні 1956 року
подружжям було придбано ? частину
житлового будинку, який розташований у
АДРЕСА_1 що підтверджується договором
купівлі-продажу, укладеним 30 жовтня 1956
року між виконкомом Тучинської
районної ради та ОСОБА_8, який був
нотаріально посвідчений нотаріусом
Рівненської державної нотаріальної
контори.

Відповідно до положень ст.22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України, який діяв у 1990
році на час укладення договору
дарування, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю і кожен із подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Таким чином, вказаний житловий будинок
був спільною сумісною власністю
подружжя.

Частина 1 ст.23 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, яка була чинна на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачала, що майном, нажитим за час
шлюбу, подружжя розпоряджається за
спільною згодою.

Частиною 2 вказаної статті встановлено,
що для укладення угод по відчуженню
спільного майна подружжя, що
потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Аналогічні вимоги про наявність згоди
другого з подружжя, висловленої у
письмовій формі, щодо угоди про
відчуження спільного майна подружжя
містяться і у п.35 та п.50 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських рад депутатів
трудящих, затвердженої наказом
Міністра юстиції УРСР 19 січня 1976 року №
1/5, яка була чинна на час посвідчення
договору дарування.

Оскільки укладення договору дарування
нерухомого майна потребує
обов'язкового нотаріального
засвідчення, то в даному випадку
письмова згода позивачки (дружини) на
відчуження частини житлового будинку
була обов'язковою.

Відповідно до положень ч.1 ст.48 ЦК
України (в редакції 1963 року), яка діяла
на час виникнення спірних
правовідносин, недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону.

Згідно вимог ст.ст.10 та 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Представниками відповідачів не надані
суду докази того, що позивачкою як
другим з подружжя було надано згоду на
відчуження частини житлового будинку.

Доводи представника відповідача
ОСОБА_3 про те, що «баба знала» про
відчуження майна грунтуються тільки на
її припущенні, а представник
відповідача Тучинської сільської ради
підтвердив, що письмова згода
позивачки в матеріалах сільської ради
щодо нотаріального посвідчення
договору дарування житлового будинку
відсутня.

Не знайшли також підтвердження в
судовому засіданні і доводи
представника відповідача ОСОБА_3 про
те, що після укладення договору
дарування інформація про відчуження
частини житлового будинку була внесена
в погосподарську книгу сільської ради.

З оглянутих в судовому засіданні
погосподарських книг Тучинської
сільської ради за період з 1986 року по 2010
рік вбачається, що згідно записів
погосподарської книги № 3 житловий
будинок протягом вказаного періоду був
зареєстрований за ОСОБА_8. За
відповідачем ОСОБА_3 реєстрація житла
проведена не була і тільки в
погосподарській книзі за 1986-1990 роки
зроблено відмітку про те, що сім'я
відповідача проживає на квартирі.

З оглянутого в судовому засіданні
договору дарування вбачається, що в
тексті договору також відсутні
будь-які посилання на те, що договір
дарування укладається за згодою
подружжя.

Крім того, судом встановлено, що під час
укладення договору дарування особою,
яка його нотаріально посвідчувала, не
було перевірено належність майна, яке є
предметом дарування, безпосередньо
дарителю, зокрема в тексті договору не
міститься будь-яких даних про те, яким
правовстановлюючим документом
підтверджується право власності
дарителя на майно, яке він подарував
відповідачеві. Більш того, у тексті
договору, де міститься інформація про
нотаріальне посвідчення договору,
вказано, що уповноваженою особою
перевірено належність ? частини
будинку не дарителю, а обдарованому
ОСОБА_3, що є недопустимим.

Пунктами 33 та 44 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських рад депутатів трудящих,
затвердженої наказом Міністра юстиції
УРСР 19 січня 1976 року № 1/5,
передбачалося, що угоди про відчуження
майна, що підлягає реєстрації,
посвідчується за умови подання
документів, які підтверджують право
власності на майно, що відчужується.

Ця вимога в даному випадку також не
виконана.

Одночасно, аналізуючи текст договору
дарування, не можливо однозначно
визначити ким саме із посадових осіб
Тучинської сільської ради було
нотаріально посвідчено договір
дарування, оскільки в тексті договору
зазначено, що договір посвідчено
секретарем виконкому сільської ради, а
підписаний договір заступником голови
сільської ради.

Відповідно до положень п.2 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських рад депутатів
трудящих, затвердженої наказом
Міністра юстиції УРСР 19 січня 1976 року №
1/5, яка була чинна на час посвідчення
договору дарування, нотаріальні дії у
виконавчих комітетах міських,
селищних, сільських рад вчиняють
голова, заступник голови або секретар
виконавчого комітету, на яких за
рішенням виконавчого комітету
відповідної ради покладено обов'язок
вчинення нотаріальних дій.

Представником Тучинської сільської
ради не надано суду рішення виконкому
про те, на кого із посадових осіб
сільської ради було покладено у 1990 році
обов'язок вчинення нотаріальних дій.

За таких обставин договір дарування
житлового будинку не може залишатися
чинним.

Що стосується строків визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку, то суд вважає за
можливе поновити позивачці строки на
оскарження договору дарування,
оскільки встановлено, що про порушення
її права останній стало відомо у
вересні 2014 року під час розгляду
адміністративної справи за позовом
відповідача ОСОБА_3 про визнання
незаконним рішення виконавчого
комітету Тучинської сільської ради
Гощанського району від 28 вересня 2007
року № 117 про оформлення права
власності на житловий будинок з
надвірними будівлями, який знаходиться
в АДРЕСА_1, по якій вона приймає участь у
розгляді справи в якості третьої особи
на стороні відповідача, яка не заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 213 ЦПК України, в
силу ст.ст.48, 59, 76 ЦК України (в редакції
1963 року), ст.261 ЦК України суд

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_7 строк на оскарження
договору дарування житлового будинку,
укладеного 05 листопада 1990 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та Тучинської
сільської ради Гощанського району про
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
житлового будинку (1/4 його частини),
укладений 05 листопада 1990 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, який нотаріально
посвідчений секретарем виконкому
Тучинської сільської ради Гощанського
району за реєстровим № 70.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7
судові витрати по справі в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Рівненської області
через Гощанський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя

Повний текст рішення виготовлено
19 грудня 2014 року.