Дата документу 28.11.2014
Справа № 334/6914/14-ц
Провадження № 2/334/2605/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014р. Ленінський
районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого
судді Мусієнко Н.М.,

при
секретарі Петракей Р.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про
захист прав споживача та визнання
кредитного договору недійсним, суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.07.2014р. позивач звернувся до суду з
позовом до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», посилаючись на те, що між
ним і відповідачем 17.07.2006р. був
укладений кредитний договір №DNH4KP39060044,
відповідно до умов якого позивачу
надано кредитні кошти в сумі 4599грн.
шляхом перерахування на поточний
рахунок підприємства
торгівельно-сервісної мережі ТОВ
«ЛВ-Трейд» для придбання побутової
техніки.

Крім того, 04.07.2013р., у зв'язку із
неналежним виконанням зобов'язань
позичальника за даною кредитною угодою
та виникненням простроченої
заборгованості, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», як зазначає позивач,
шляхом введення його в оману, укладено
генеральну угоду про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до Умов
та правил надання продукту кредитних
карт.

Згідно із умовами генеральної угоди
від 04.07.2013р. позивач бере на себе
зобов'язання, щодо погашення
строкового кредиту в сумі 45256,83грн. на
строк 24 місяці з 04.07.2013р. по 31.07.2015р.
шляхом встановлення кредитної лінії на
платіжну картку на споживчі цілі з
нарахуванням відсотків за
користування кредитом в розмірі 1,5% в
місяць на суму залишку заборгованості
по кредиту.

Погашення здійснюються щомісячними
платежами в сумі 2264,65грн. до 31.07.2015р.

Як зазначається в уточненій позовній
заяві від 25.09.2014р., шляхом введення в
оману, не розуміючи наслідків
укладання генеральної угоди,
запропонувавши послуги, які позивач не
мав наміру отримувати, під тиском зі
сторони представника ПАТ КБ
«Приватбанк» позивач підписав
запропоновану генеральну угоду.

Позивач просить визнати недійсною
генеральну угоду про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до умов і
правил надання продукту кредитних карт
від 04.07.2013р. укладену між ОСОБА_1 та ПАТ
КБ «ПриватБанк»

Представник відповідача ПАТ КБ
«Приватбанк» позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити в повному
обсязі, посилаючись в письмових
запереченнях на те, що оспорювану
генеральну угоду згідно п. 1 даної угоди
укладено сторонами для створення
сприятливих умов для погашення
заборгованості за кредитним договором
№DNH4KP39060044 від 17.07.2006р., надав суду
розрахунок заборгованості станом на
дату укладання генеральної угоди.

Також представник відповідача
зазначив, що генеральну угоду від
04.07.2013р. підписано за волевиявленням
позивача та жодного тиску зі сторони
представника ПАТ КБ «ПриватБанк» при
її укладанні на нього не відбувалось.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази в їх сукупності, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає:

Судом встановлено, що 17.07.2006р. між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір №DNH4KP39060044,
відповідно до умов якого позивачу
надано кредитні кошти в сумі 4599грн.,
шляхом перерахування на поточний
рахунок підприємства
торгівельно-сервісної мережі ТОВ
«ЛВ-Трейд» для придбання побутової
техніки зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2,09% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 17.07.2008р.

04.07.2013р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», укладено генеральну
угоду про реструктуризацію
заборгованості та приєднання до умов
та правил надання продукту кредитних
карт, відповідно до умов якої позивач
бере на себе зобов'язання, щодо
погашення строкового кредиту в сумі
45256,83грн. на строк 24 місяці з 04.07.2013р. по
31.07.2015р. шляхом встановлення кредитної
лінії на платіжну картку на споживчі
цілі з нарахуванням відсотків в
розмірі 1,5% в місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту та
встановленими щомісячними платежами в
розмірі 2264,65грн.

Зігдно п.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним.

Згідно п.20 постанови пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.2009р.
наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману і сам факт
введення в оману повинна довести особа,
яка діяла під впливом обману.

Згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно із розрахунком заборгованості
за кредитним договором №DNH4KP39060044 від
17.07.2006р., наданим представником
відповідача, станом на дату підписання
генеральної угоди про
реструктуризацію заборгованості та
приєднання до умов та правил надання
продукту кредитних карт від 04.07.2013р., у
позивача існувала заборгованість
перед відповідачем в розмірі 78873,07грн.

Як зазначив представник відповідача,
надавши суду на підтвердження виписку
за рухом коштів згідно генеральної
угоди від 04.07.2013р., позивач здійснював
погашення заборгованості за
оспорюванною генеральною угодою
14.09.2013р. в розмірі 300,00 грн.

Жодних доказів для спростування суми
заборгованості за розрахунком, або
підтверджень введення себе в оману,
позивач суду не надає.

Також позивач не спростував
інформації, наданої представником
відповідача в судовому засіданні,
стосовно внесення коштів для погашення
заборгованості за генеральною угодою
від 04.07.2013р., що свідчить про визнання
зобов'язань за оспорюванню угодою.

Згідно із ст.19 ЗУ «Про захист прав
споживачів» підприємницька практика є
такою, що вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору.

Згідно п.4 ст.203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідано до положень ст.526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч1. ст.527 ЦК України, боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Позивач не надав суду доказів
відсутності заборгованості перед
відповідачем, введення себе в оману, не
спростував суму заборгованості, на
підставі якої укладено оспорювану
генеральну угоду від 04.07.2013р.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, у зв'язку із
недоведеністю позовних вимог, у суду
відсутні правові підстави для
задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10,10,57-60,88,212-215 ЦПК
України, ст.ст.203,526,527,599 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
захист прав споживача та визнання
кредитного договору недійсним -
відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Запорізької області
протягом десяти днів.

Суддя:
Мусієнко Н. М.