Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/1185/14-ц

Провадження №2/377/436/14

23 грудня 2014 року Славутицький
міський суд Київської області у складі:
головуючої - судді Теремецької Н.Ф., при
секретарі - Прядко Н.М.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідача Шевчука В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Славутичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 16
Міністерства охорони здоров'я України»
про стягнення належних сум при
звільненні, середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
та відшкодування моральної шкоди, -

УСТАНОВИВ:

31 жовтня 2014 року з позовними вимогами
до суду звернулася ОСОБА_1, які в
процесі судового розгляду зменшила та
просила стягнути з відповідача на свою
користь компенсацію у розмірі
триразової середньомісячної зарплати
в сумі 4045,47 гривень, середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні по день фактичного
розрахунку в сумі 2996,40 гривень, на
відшкодування моральної шкоди 3000
гривень, всього 10041,87 гривень.

Позовні вимоги
обґрунтовувались тим, що позивачка
працювала в ДЗ «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 16
Міністерства охорони здоров'я України»
з 09.01.1992 року на посаді бухгалтера ІІ
категорії. 21 серпня 2014 року наказом № 6
від 20.08.2014 року її було звільнено згідно
п. 2 ст. 40 КЗпП України, про що її було
повідомлено кадровою службою закладу
по телефону. На час звільнення їй було
нараховано: заробітна плата за період
відпустки, компенсація за
невикористані дні відпустки та вихідна
допомога за ст. 44 КЗпП України лише в
розмірі посадового окладу, а не
середньої заробітної плати. В день
звільнення розрахунку проведено не
було, чим було порушено норми ст. 116 КЗпП
України, яка передбачає виплату всіх
належних працівникові сум в день
звільнення. Крім того, позивачка
зазначила, що їй належала до виплати
компенсація у розмірі триразової
середньомісячної заробітної плати у
відповідності до п. 19.2 ст.19
Колективного договору, укладеного між
власником та трудовим колективом СМСЧ
№ 16, зареєстрованим Іванківською
районною державною адміністрацією
Київської області за № 492 від 08.12.2008
року. В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка пояснила, що підстава і
причина її звільнення відповідає нормі
п. 19.2 ст. 19 колдоговору ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України», що підтверджується виписками
та висновками спеціалістів
лікувальних закладів, де вона
проходила лікування. В зв'язку з
невиплатою належних сум при звільненні
позивачці завдана моральна шкода,
розмір якої вона оцінила в сумі 3000
гривень та аргументувала тим, що вона
пережила стрес, тривалий час не залишає
її відчуття несправедливості,
ображення, пов'язане з моральним
стражданням, все це вимагало від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя, для придбання лікарських
засобів, яких вона потребує в зв'язку з
наявністю в неї онкологічного
захворювання.

Відповідач надав суду заперечення,
в яких просив відмовити у задоволенні
позову. Заперечення відповідач
обґрунтував тим, що вимога позивачки
щодо стягнення компенсації,
передбаченої п.п. 1, п.19.2 ст. 19
колективного договору, є незаконною і
не підлягає задоволенню. Компенсація
не була нарахована і не була виплачена
в зв'язку з тим, що в період дії
колективного договору Іванківським
міжрайонним контрольно-ревізійним
відділом КРУ в Київській області після
проведеної перевірки було зроблено
висновок про відсутність законних
підстав для нарахування та виплати
такої компенсації. Таким чином,
компенсація передбачена підпунктом 1
пункту 19.2 статті 19 колективного
договору, суперечить чинному
законодавству, зокрема статті 10 КЗпП
України та статті 1 Закону України «Про
колективні договори та угоди».
Оскільки чинним законодавством не
передбачена з бюджетних коштів
компенсація звільненим працівникам на
підставі п. 2 ст. 40 КЗпП, то положення
підпункту 1 пункту 19.2 статті 19
колективного договору не повинні
застосовуватись. Свою позицію про
незаконність вимоги про виплату
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, відповідач
обґрунтовує тим, що позивачці після
звільнення проводились виплати через
банківський картковий рахунок: 28.08.2014
року в сумі 2527,67 грн. - відпустка МОЗ,
компенсація невикористаної відпустки
при звільненні МОЗ, вихідна допомога
відповідно до ст. 44 КЗпП України; 28.08.2014
року в сумі 364,65 грн. - виплата минулого
періоду по трансфертам; 29.09.2014 року в
сумі 2857,27 грн. - матеріальна допомога до
відпустки, вихідна допомога відповідно
до ст. 44 КЗпП України, яка розрахована
із суми доплати за роботу в зоні
відчуження. Відносно перерахованих
позивачці коштів 29.09.2014 року в сумі 2857,27
гривень відповідач зазначив, що дані
кошти їй були нараховані та
перераховані помилково, тому цей факт
неможливо трактувати як затримку
розрахунку при звільненні. Про
необґрунтованість вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 3000 гривень свідчить те, що
невиплата компенсації, передбаченої
колективним договором, є спірним
фактом, тому затримка розрахунку при
звільненні є формальною.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили задовольнити. Суду пояснили,
що в день звільнення позивачки
відповідач розрахунок з нею не провів,
останню виплату вона отримала 29
вересня 2014 року, компенсацію,
передбачену п.п.1 п.19.2 ст.19 колективного
договору, яка була чинною на день
звільнення, не виплатив до цього часу,
тому повинен виплатити їй компенсацію
в розмірі тримісячного середнього
заробітку та середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні з
серпня 2014 року по день постановлення
рішення суду. В зв'язку з тим, що
невиплатою належних сум при звільненні
була завдана позивачці моральна шкода,
яку вона оцінила в сумі 3000 гривень
через те, що вона пережила стрес,
тривалий час її не залишає відчуття
несправедливості, ображення, пов'язане
з моральним стражданням, все це
вимагало від неї додаткових зусиль для
організації свого життя, для придбання
лікарських засобів, яких вона потребує
в зв'язку з наявністю в неї
онкологічного захворювання, то вона
підлягає стягненню з відповідача на її
користь.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги позивачки не
визнав в повному обсязі. Суду пояснив,
що позивачка в день звільнення не
працювала, тому виплата належних сум
при звільненні повинна була здійснена
не пізніше наступного дня після
пред'явлення вимоги про виплату таких
грошових коштів. Належні суми при
звільненні були виплачені позивачці 28
серпня 2014 року. Виплати, які здійснені
позивачці у вересні 2014 року, були
нараховані помилково. Із заявою про
виплату компенсації, передбаченої п.п.1
п.19.2 ст.19 колективного договору,
позивачка звернулася до відповідача у
жовтні 2014 року. Вказаний пункт
колективного договору суперечить
положенням Бюджетного кодексу України,
тому підстав для виплати такої
компенсації немає. Враховуючи, що
позивачка в день звільнення не
працювала, належні суми при звільненні
були виплачені позивачці до звернення
з вимогою про їх виплату, підстав для
виплати компенсації, передбаченої п.п.1
п.19.2 ст.19 колективного договору, немає,
тому у задоволенні позову необхідно
відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення осіб, які брали
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд дійшов висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 9 січня 1992 року
ОСОБА_1, позивачка у справі, була
прийнята на роботу до
Медико-санітарної частини № 1 м.
Чорнобиля на посаду касира-бухгалтера
по вахтовому методу роботи згідно
наказу № 2-л від 08.01.1992 року. 1 липня 1996
року згідно наказу № 143 від 21.05.1996 року
МСЧ № 1 перейменована СМСЧ № 16,
підпорядкована МОЗ України. 1 листопада
1996 року ОСОБА_1 була переведена на
посаду бухгалтера ІІ категорії по
вахтовому методу згідно наказу № 47-л
від 19.11.1996 року. Наказом № 82-о від 31.05.2012
року МОЗ України змінено назву
Спеціалізована медико-санітарна
частина № 16 МОЗ України на Державний
заклад «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 16 МОЗ
України».

Зазначені обставини підтверджені
копією трудової книжки позивачки,
долученої до матеріалів справи(а.с. 5-6)

Відповідно до наказу № 6 ДЗ «СМСЧ № 16
МОЗ України» від 20 серпня 2014 року
позивачка була звільнена з цього
підприємства з 21.08.2014 року на підставі
п.2 ст. 40 КЗпП України за станом
здоров'я (а.с. 38).

Підставою для звільнення за п.2 ст. 40
КЗпП України був висновок ЛКК № 15 ДЗ
«СМСЧ № 5 МОЗ України», відповідно до
якого ОСОБА_1 протипоказана праця в
умовах ОВУТ постійно (а.с. 10).

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка ОСОБА_1 в день звільнення не
працювала.

З довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
про рух коштів на рахунку позивачки
видно, що 28 серпня 2014 року на рахунок
позивачки надійшла зарплата в сумі 2527
гривень 67 копійки; 17 серпня 2014 року
надійшла зарплата в сумі 364 гривні 65
копійок; 29 вересня 2014 року надійшла
зарплата в сумі 2857 гривень 27
копійок(а.с. 22).

Як вбачається з пояснень представника
відповідача та оглянутих в судовому
засіданні документів, позивачці було
нараховано та виплачено 28 серпня 2014
року 2527 гривень 67 копійок: відпускні та
компенсація за невикористану
відпустку-1126,79 гривень, вихідна
допомога при звільненні згідно ст. 44
КЗпП України в розмірі одного
середньомісячного заробітку-1400,88
гривень; 17 серпня 2014 року було
зараховано на її рахунок недоплачену
належну при звільненні суму 364 гривні 65
копійок; 29 вересня 2014 року позивачці
було на рахунок зараховані кошти в сумі
2857,27, складовою якої є такі суми: 1525,54
гривень - вихідна допомога, яка
помилково була повторно нарахована
відповідно до ст. 44 КЗпП України, та 1331,73
гривень - матеріальна допомога до
відпустки, яка також була нарахована
помилково, оскільки у вересні 2014 року
позивачка у відповідача вже не
працювала (а.с. 64-67, 68-69).

7 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулась із
заявою до в.о.начальника ДЗ «СМСЧ№ 16
МОЗ України» з вимогою виплатити їй
компенсацію, передбачену ст. 19 п.19.2. п.п.1
колективного договору в розмірі та в
термін, передбачений ст. 116 КЗпП України
(а.с. 53).

За результатами розгляду вказаної
заяви в.о. начальником ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України» була надана письмова
відповідь ОСОБА_1, з якої вбачається, що
виплати, передбачені п.19.2 ст. 19
колективного договору суперечать
чинному законодавству. Умови оплати та
стимулювання праці працівників не
можуть бути безпідставно розширені у
колективному договорі. Використання
власних коштів на інші потреби,
всупереч Бюджетному кодексу України та
Закону України «Про Державний бюджет
на 2014 рік» є порушенням бюджетного
законодавства. Позиція ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України» про відсутність законних
підстав для нарахування та виплати
коштів у вигляді компенсації також
ґрунтується на висновку Державного
контролюючого органу - Іванківського
міжрайонного контрольно-ревізійного
відділу КРУ в Київській області.
Зокрема, в акті ревізії від 27.07.2011 року
№ 20-31/40 відображено про допущені
порушення з боку ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України» у зв'язку з виплатою
компенсацій, передбачених п.19.2.1 ст. 19
колективного договору, на загальну
суму 11131,98 гривень та завдання збитків у
цій сумі, в зв'язку з цим заява
задоволенню не підлягає (а.с. 54).

Відповідно до п.п.1 п.19.2 ст. 19
колективного договору, укладеного між
ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ України» та
профспілковим комітетом ДЗ «СМСЧ № 16
МОЗ України» на 2009-2010 роки,
зареєстрованого Іванківською районною
державною адміністрацією Київської
області 8 грудня 2008 року за № 492, сторона
власника зобов'язується виплачувати
компенсацію у розмірі триразової
середньомісячної зарплатні
працівникам, які звільняються за
висновком ЛКК (п.2 ст. 40 КЗпП України),
тільки в результаті тяжких гострих
захворювань зі стійкою втратою
працездатності: гостре порушення
мозкового кровообігу, інфаркту
міокарду, вперше виявлені злоякісні
новоутворення.

Як зазначено у п.3.1 ст. 3 вказаного
колективного договору, колективний
договір укладено терміном на 2009-2010 роки
та набуває чинності з дня його
підписання представниками сторін і діє
до укладення нового або його перегляду,
якщо інше не передбачене договором.

Згідно п.3.2 ст. 3 колективного договору
колективний договір поширюється на
всіх працівників СМСЧ -16 незалежно від
того, чи є вони членами профспілки, а
також від форми та виду трудового
договору. Положення договору є
обов'язковими для сторін, що його
уклали (а.с. 23-27).

Відповідно до ст. 18 КЗпП України
положення колективного договору
поширюються на всіх працівників
підприємства, установи, організації
незалежно від того, чи є вони членами
професійної спілки, і є обов'язковими
як для власника або уповноваженого ним
органу, так і для працівників
підприємства, установи, організації.

В судовому засіданні було
встановлено, що ОСОБА_1 звільнена
згідно п.2 ст.40 КЗпП України на підставі
висновку ЛКК. Наявність вперше
виявленого злоякісного новоутворення
підтверджено дослідженими в судовому
засіданні медичними документами(а.с.7-9).

2 жовтня 2014 року були внесені зміни до
ст. 19 колективного договору, вказана
стаття була доповнена пунктом 19.6
такого змісту: припинити з 02.10.2014 року
дію п.19.2 та 19.3 (а.с. 75).

Таким чином, на день звільнення ОСОБА_1
п.19.2 ст. 19 Колективного договору був
чинним, тому вона мала право на
отримання компенсації у розмірі
триразової середньомісячної зарплатні
працівникам, передбаченої п.п.1 п.19.2 ст.
19 Колективного договору, і тому їй
повинна була виплачена така
компенсація, розмір якої становить 4045
гривень 47 копійок( 3х1348,49 гривень -
середньомісячна заробітна плата
згідно довідки ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України).

Доводи представника відповідача про
те, що компенсація, передбачена п.п.1
п.19.2 ст. 19 колективного договору
суперечить чинному законодавству,
зокрема, ст. 10 КЗпП України та ст. 1
Закону України «Про колективні
договори та угоди», а також її
неможливо виплатити з власних коштів,
оскільки відповідно до вимог п.10 ч.3 ст.
29 Бюджетного кодексу України та ст. 11
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» власні кошти
відповідача є джерелом формування
спеціального фонду Державного бюджету
України, суд до уваги не приймає,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України
колективний договір укладається на
основі чинного законодавства,
прийнятих сторонами зобов'язань з
метою регулювання виробничих, трудових
і соціально-економічних відносин і
узгодження інтересів трудящих,
власників та уповноважених ними
органів.

Аналогічні положення закріплені в ст. 1
Закону України «Про колективні
договори і угоди».

Згідно ст. 13 КЗпП України зміст
колективного договору визначається
сторонами в межах їх компетенції.

У колективному договорі
встановлюються взаємні зобов'язання
сторін щодо регулювання виробничих,
трудових, соціально-економічних
відносин, зокрема: зміни в організації
виробництва і праці; забезпечення
продуктивної зайнятості; нормування і
оплати праці, встановлення форм,
системи, розмірів заробітної плати та
інших видів трудових виплат (доплат,
надбавок, премій та ін.); встановлення
гарантій, компенсацій, пільг; участі
трудового колективу у формуванні,
розподілі і використанні прибутку
підприємства, установи, організації
(якщо це передбачено статутом); режиму
роботи, тривалості робочого часу і
відпочинку; умов і охорони праці;
забезпечення житлово-побутового,
культурного, медичного обслуговування,
організації оздоровлення і відпочинку
працівників; гарантій діяльності
профспілкової чи інших
представницьких організацій трудящих;
умов регулювання фондів оплати праці
та встановлення міжкваліфікаційних
(міжпосадових) співвідношень в оплаті
праці; забезпечення рівних прав та
можливостей жінок і чоловіків.

Колективний договір може передбачати
додаткові порівняно з чинним
законодавством і угодами гарантії,
соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 16 КЗпП України умови
колективного договору, що погіршують
порівняно з чинним законодавством і
угодами становище працівників, є
недійсними.

Таким чином, виплата компенсації
працівникам ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ України»
при звільненні на підставі п.2 ст.40 КЗпП
України згідно висновку ЛКК в розмірі
триразової середньомісячної
заробітної плати, передбаченої п.п.1
п.19.2 ст. 19 Колективного договору, не
погіршує становище працівників, а
навпаки передбачає додатковий
порівняно з чинним законодавством і
угодами соціальний захист працівників,
що не суперечить вимогам ст. 13 КЗпП
України та ст. 7 Закону України «Про
колективні договори і угоди», якими
визначено зміст колективного договору.

Пунктом 10 ч.3 ст. 29 Бюджетного кодексу
України, на який посилається
представник відповідача в своїх
запереченнях як на підставу для
відмови у задоволенні позову,
передбачено, що джерелами формування
спеціального фонду Державного бюджету
України, в частині доходів є власні
надходження бюджетних установ (у тому
числі наукових установ Національної
академії наук України і галузевих
академій наук), що утримуються за
рахунок державного бюджету, у тому
числі орендна плата за користування
військовим майном, майном Національної
академії наук України і галузевих
академій наук, 50 відсотків орендної
плати за користування іншим майном, що
належить бюджетним установам, які
утримуються за рахунок державного
бюджету.

Статтею 11 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»
установлено, що джерелами формування
спеціального фонду Державного бюджету
України на 2014 рік у частині доходів є
надходження, зокрема, визначені
частиною третьою статті 29 Бюджетного
кодексу України.

Колективним договором не було
передбачено джерела, з якого б
виплачувалася компенсація працівникам
ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ України», передбачена
п.п.1 п.19.2 ст. 19 Колективного договору,
тому доводи представника відповідача
про неможливість виплатити вказану
компенсацію з власних коштів, оскільки
згідно п.10 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу
України та ст.11 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»
власні кошти відповідача є джерелом
формування спеціального фонду
Державного бюджету України», суд
вважає безпідставними.

Згідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата усіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
вимоги про розрахунок. Про нараховані
суми, належні працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений
строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі,- наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
час затримки розрахунку при
звільненні, а при не проведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Як вбачається з довідки ДЗ «СМСЧ № 16
МОЗ України» № 01-05/363 від 20.11.2014 року,
середньоденна заробітна плата
позивачки, розрахована відповідно до
Постанови КМУ «Про порядок обчислення
середньої заробітної плати» № 100 від
08.02.1995 року, становить 74 гривні 91
копійка, середньомісячна заробітна
плата - 1348,49 гривень (а.с. 57).

Виходячи з того, що позивачка в день
звільнення не працювала, то відповідно
до ст. 116 КЗпП України відповідач
належні суми при звільненні повинен
був виплатити не пізніше наступного
дня після пред'явлення вимоги про
розрахунок.

В судовому засіданні встановлено, що
заява позивачки з вимогою про виплату
компенсації, передбаченої п.п.1 п.19.2 ст.19
Колективного договору від 06.10.2014 року,
надійшла до відповідача 7 жовтня 2014
року (а.с. 53), тому така компенсація
повинна була виплачена відповідачем
позивачці не пізніше 8 жовтня 2014 року.

Оскільки така компенсація виплачена не
була позивачці, то відповідач, виходячи
з вимог ст.117 КЗпП України, п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» повинен сплатити на
користь позивачки середній заробіток
за весь час затримки розрахунку при
звільненні, тобто з 8 жовтня 2014 року по
день постановлення рішення, а саме по 23
грудня 2014 року, тому що відповідачем не
доведено відсутності в цьому своєї
вини.

Доводи позивачки про виплату їй
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з 22 серпня 2014
року по день постановлення рішення
суду не ґрунтуються на положеннях
закону, оскільки в день звільнення вона
не працювала, з вимогою про виплату
компенсації, передбаченої п.п.1 п.19.2 ст.
19 колективного договору, звернулася 7
жовтня 2014 року, всі інші належні суми
при звільненні були їй виплачені в
серпні-вересні 2014 року, тому відповідно
до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні повинен бути
виплачений з 8 жовтня 2014 року по день
постановлення рішення суду.

Посилання представника відповідача на
те, що відповідно до ч.2 ст. 116 КЗпП
України виплата позивачці компенсації,
передбаченої п.п.1 п.19.2 ст. 19
Колективного договору, була спірною
сумою, тому середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні не
підлягає стягненню з відповідача,
спростовується ч.2 ст.117 КЗпП України,
якою передбачено, що при наявності
спору про розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Згідно довідки ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України» № 01-05/429 від 23.12.2014 року
кількість робочих днів в ДЗ «СМСЧ № 16
МОЗ України» з 07.10.2014 року по 23.12.2014 року
становить: у жовтні 2014 року -15 днів, тоді
з 08.10.2014 року - 14 днів; у листопаді 2014
року -16 днів; у грудні 2014 року - 14
днів(а.с. 102).

Таким чином, з відповідача на користь
позивачки підлягає стягненню середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні з 8 жовтня 2014 року по
день постановлення рішення в сумі 3296
гривень 04 копійки (74,91 гривень х 44
робочі дні ).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування моральної шкоди
працівникові провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки відповідач своєчасно не
виплатив позивачці зазначену належну
їй суму при звільненні у строки,
передбачені ст. 116 КЗпП України, у
зв'язку з чим порушив її законні права,
що призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від неї додаткових зусиль для
організації свого життя, для придбання
лікарських засобів, яких вона потребує
в зв'язку з наявністю в неї
онкологічного захворювання, то суд з
урахуванням принципів справедливості
та розумності приходить до висновку
про стягнення з ДЗ «СМСЧ № 16 МОЗ
України» на користь позивачки на
відшкодування моральної шкоди 1000
гривень.

За таких обставин, стягненню з
відповідача на користь позивачки
підлягає компенсація у розмірі
триразової середньомісячної
заробітної, передбачена п.п.1 п.19.2 ст.19
Колективного договору, в сумі 4045
гривень 47 копійок, середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 3296 гривень 04 копійки,
на відшкодування моральної шкоди 1000
гривень, всього на загальну суму 8341
гривня 51 копійка.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України
стягненню з відповідача підлягає
судовий збір на користь держави в
розмірі, передбаченому ст. 4 Закону
України «Про судовий збір», за вимоги
майнового характеру та за вимоги
немайнового характеру .

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 209-213 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного закладу
«Спеціалізована медико-санітарна
частина № 16 Міністерства охорони
здоров'я України» на користь ОСОБА_1
компенсацію у розмірі триразової
середньомісячної заробітної в сумі 4045
гривень 47 копійок , середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 3296 гривень 04 копійки,
на відшкодування моральної шкоди 1000
гривень, всього на загальну суму 8341
гривня 51 копійка.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного закладу
«Спеціалізована медико-санітарна
частина № 16 Міністерства охорони
здоров'я України» на користь держави
судовий збір за вимоги майнового
характеру в сумі 243 гривні 60 копійок
та за вимоги немайнового характеру в
сумі 243 гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Славутицький міський суд.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повне рішення виготовлено 28 грудня 2014
року.

Суддя Н. Ф.
Теремецька