Справа № 495/8952/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/8952/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про недопущення порушення правил
добросусідства та усунення перешкод у
користуванні квартирою

В С Т А Н О В И В:

01.12.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач) про недопущення
порушення правил добросусідства та
усунення перешкод у користуванні
квартирою (а.с.2-3).

Так, позивач просить суд:

- усунути перешкоди ОСОБА_1 в
користуванні житловою площею - ?
частини квартири під АДРЕСА_1, шляхом
зобов'язання громадянина ОСОБА_2 в
будь-який засіб не перешкоджати ОСОБА_1
в користуванні приміщеннями
загального призначення квартири під
АДРЕСА_1 та зобов'язання додержуватись
загальних правил добросусідства;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 проживають
разом у АДРЕСА_1 та є власниками (по ?
частині) даної квартири. В даній
квартирі разом із ОСОБА_2 також
проживає його дружина та донька. Між
тим, ОСОБА_2 в порушення правил
добросусідства постійно застосовує до
ОСОБА_1 фізичну силу, принижує та
погрожує їй, що було підставою
неодноразових звернень за захистом до
правоохоронних органів.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02.12.2014 року відкрито провадження по
справі № 495/8952/14-ц за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про недопущення порушення
правил добросусідства та усунення
перешкод у користуванні квартирою.
Справу призначено до розгляду (а.с.15).

Позивач - ОСОБА_1, в судовому засіданні
пояснила, що вона дуже хворіє, їй тяжко
жити разом із сином ОСОБА_2, у зв'язку з
чим вона просить, щоб її син ОСОБА_2 їх
спільну квартиру взагалі звільнив та
з'їхав.

Відповідач - ОСОБА_2, в судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог ОСОБА_1 та просив суд у їх
задоволенні відмовити. Згідно пояснень
ОСОБА_2, саме його мати ОСОБА_1 чинить
йому перешкоди у вільному проживанні у
спільній квартирі, але ж в свою чергу
відповідач ніяких протиправних дій по
відношенню до позивача не чинить.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_2 про недопущення порушення
правил добросусідства та усунення
перешкод у користуванні квартирою.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (по ? частині), що
підтверджується технічним паспортом
(а.с.4) та свідоцтвом про право власності
на житло (а.с.9).

Згідно позовної заяви та наданих в
судовому засіданні ОСОБА_1 пояснень, її
син ОСОБА_2 в порушення правил
добросусідства постійно застосовує до
неї фізичну силу, принижує та погрожує
їй, що було підставою неодноразових
звернень за захистом до правоохоронних
органів.

Стаття 41 Конституції України закріплює
право кожного громадянина володіти,
користуватися і розпоряджатися свою
власністю.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного
кодексу України, право власності є
правом особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежного від волі інших осіб.
Власнику надається право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Частинами 1, 3 ст.319 Цивільного кодексу
України встановлено, що власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Згідно із ст.321 Цивільного кодексу
України, право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до ст.383 Цивільного кодексу
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї. Власник
вправі вимагати усунення будь-яких
порушень своїх прав, навіть якщо вони
не поєднані з позбавленням права
володіння (ст.391 ЦК України).

За положеннями ст.150 Житлового кодексу
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17.07.1997 року відповідно до
Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

В свою чергу, позивачем - ОСОБА_1, не
представлено до суду жодних доказів,
які б свідчили про той факт, що її син
ОСОБА_2 будь-яким шляхом перешкоджає їй
у здійсненні права власності щодо ?
частини квартири АДРЕСА_1.

Більш того, ОСОБА_2 є власником іншої ?
частини квартири АДРЕСА_1 та має право в
повному обсязі володіти, користуватися
та розпоряджатися своєю частиною
квартири.

Статтею 23 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного
кодексу України, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди
здійснюється за наявності всіх
загальних умов відповідальності за
завдання шкоди, а саме: протиправної
поведінки, моральної шкоди, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
завданою моральною шкодою та вини
заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, позивач - ОСОБА_1, в порушення
ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального
кодексу України не представила до суду
взагалі жодного доказу (належного,
допустимого) того, що внаслідок дій
відповідача - ОСОБА_2, їй була завдана
моральна шкода, не визначено, які
моральні страждання вона понесла і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст.6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Необхідно зазначити, що судом в ході
розгляду справи позивачу - ОСОБА_1,
роз'яснювався обов'язок доказування, у
відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України, що
підтверджується записом фіксування
судового засідання технічним засобом
та розпискою про ознайомлення з
правами та обов'язками, але не зважаючи
на це, в ході розгляду справи позивачем
не представлено до суду жодних доказів,
які б підтверджували ті обставини, на
які він посилається.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства,
розглянувши справу в межах заявлених
вимог та наданих сторонами доказів, які
оцінені судом в їх сукупності, суд
приходить до висновку про те, що у
задоволенні заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України,
ст.ст. 15, 16, 23, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 1167
Цивільного кодексу України, ст.150
Житлового кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11,
57-60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про недопущення порушення
правил добросусідства та усунення
перешкод у користуванні квартирою -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко