Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Бондаренко О.
В. ,

при секретарі - Коляда С. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні залі суду № 4 цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
стягнення суми боргу та штрафних
санкцій та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, про визнання договору позики
недійсним -

В С Т А Н О В И В :

21.10.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, мотивуючи тим, що 30.07.2010 року
між ним та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, за умовами якого відповідач
отримав у позику грошові кошти в сумі 158
000 грн., що станом на момент укладення
договору позики становило еквівалент 20
000 доларів США. Відповідач зобов'язався
повернути позику до 01.11.2010 року, однак
кошти не повернув, в березні та квітні
2011 року він звертався з письмовою
вимогою до відповідача, однак
відповіді не отримав, причини
непогашення боргу відповідач не
пояснює. В добровільному порядку
вирішити спір неможливо, тому позивач
просить стягнути з відповідача на свою
користь суму основного боргу в розмірі
158 000 грн. та 13 430 грн. штрафних санкцій, в
порядку ст.625 ЦК України, всього в сумі
171 430 грн. та судові витрати по справі.

26.12.2013 року представник відповідача за
довіреністю - ОСОБА_3 подав до суду
зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, про визнання договору позики
недійсним. Відповідач ОСОБА_2
зустрічний позов підтримав, просив у
порядку ст.230 ЦК України визнати
недійсним Договір позики від 30.07.2010
року, укладений між ним та ОСОБА_1 .

Ухвалою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 22 січня 2014 року вимоги за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання договору позики недійсним
об'єднано в одне провадження з
первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
стягнення суми боргу та штрафних
санкцій.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав, просив стягнути з
відповідача на свою користь суму
основного боргу в розмірі 158 000 грн. та 13
430 грн. штрафних санкцій, в порядку ст.625
ЦК України, всього в сумі 171 430 грн. та
судові витрати по справі. В
задоволенні вимог відповідача просив
відмовити та надав письмові
заперечення проти зустрічного позову.
Обгрунтовуючи вимоги пояснив, що в
нотаріальній конторі при оформленні
договору купівлі - продажу квартири він
виступав як голова правління Фундації
імені О.Ольжича, про що внесено
відомості до ЄДР, даний договір
являється наслідком виплати
відповідачем боргу перед Фундацією
згідно договору 1999 року та від 18.10.2006
року. Договір позики між ним та
відповідачем від 30.07.2010 року укладений
між двома фізичними особами на
прохання відповідача, мали намір
нотаріально його завірити, однак
необхідно було сплачувати державне
мито, тому дійшли згоди щодо письмової
форми договору та написання розписки
про отримання коштів, дружина
відповідача також написала розписку
про отримання її чоловіком коштів, дані
умови відповідача протягом трьох років
влаштовували, він ніяких вимог не
заявляв, в тому числі щодо здійснення
на нього тиску і вчинення омани.
Грошові кошти надав відповідачу,
оскільки знав його батька, були в
добрих відносинах із сім'єю, на які
потреби відповідач взяв кошти
невідомо.

Представник позивача за договором -
ОСОБА_4 в судовому засіданні первісний
позов підтримав, в задоволенні
зустрічного позову просив відмовити. В
обґрунтування вимог пояснив, що
існували правовідносини між
відповідачем та Фундацією імені
О.Ольжича в інтересах якої виступав
позивач, як голова правління щодо
продажу квартири в зв'язку з виплатою
позики. Спірний договір позики було
укладено між фізичними особами ОСОБА_1
та ОСОБА_2, сторони дійшли згоди щодо
форми та змісту договору, позивач надав
кошти, а відповідач отримав, про що було
зазначено в договорі та написана
розписка, дружина відповідача також
дала згоду на отримання коштів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
зустрічний позов підтримав, просив в
порядку ст.230 ЦК України визнати
недійсним Договір позики від 30.07.2010
року, укладений між ним та ОСОБА_1 , в
задоволенні позову ОСОБА_1 просив
відмовити та надав до суду письмові
заперечення проти позову. В
обгрунтування вимог зазначив, що
грошові кошти за договором позики від
30.07.2010 року від позивача не отримував,
під час оформлення договору купівлі -
продажу квартири позивач змусив його
обманним шляхом підписати договір
позики, зазначивши, що не підпише
договір купівлі - продажу. Договір
позики від 30.07.2010 року та розписка
написані ним власноручно під
психологічним тиском позивача, дружина
також вимушено написала розписку про
отримання ним коштів. Листи від
позивача про повернення позики не
отримував, на поштових повідомленнях
стоїть не його підпис. Керівник та
представник фундації примусили його
матір подарувати квартиру Фундації,
потім укласти договір позики та в 2010
році договір купівлі - продажу.

В судовому засіданні представник
відповідача за довіреністю - ОСОБА_3
зустрічну позовну заяву підтримав, а в
задоволенні позову ОСОБА_1 просив
відмовити, посилаючись на те, що
укладений договір позики є недійсним
так як в момент його вчинення не
дотримано вимоги ЦК України, та
пояснив, що доказів отримання
відповідачем коштів за договором
позики від 30.07.2010 року немає, даний
договір укладений внаслідок обманних
дій позивача шляхом шантажу, він є
одностороннім правочином та не
направлений на настання наслідків.

Суд, заслухавши осіб, які беруть участь
у справі, дослідивши матеріали справи,
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є
правочином. Водночас , договір є й
основною підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків ( ст.11 ЦК
України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинно виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
забов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики)… Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей…

На підставі ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику… у такій самій
кількості…, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

30.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено договір позики, за
умовами якого позивач передав, а
відповідач прийняв у позику грошові
кошти в сумі 158 000 грн., що станом на
момент укладення договору позики
становило в еквіваленті 20 000 доларів
США, договір підписано сторонами,
відповідач в підтвердження отримання
коштів написав власноручно розписку
та зобов'язався повернути позику до
01.11.2010 року, що підтверджено копією
договору та розписки про отримання
коштів ( а.с. 5,6).

Також, факт отримання коштів
відповідачем підтверджено копією
розписки дружини відповідача ( а.с. 7),
яка в судовому засіданні пояснила, що з
позивачем зустрічалась один раз під
час підписання договору купівлі -
продажу квартири в нотаріальній
конторі і писала розписку про те, що не
заперечує про отримання її чоловіком
від ОСОБА_1 коштів, однак дані кошти
вони не отримали, оскільки чоловік
пояснив, що треба написати таку
розписку, щоб підписати договір
купівлі - продажу, вона погодилась з тим
, що попросив чоловік і написала
розписку власноручно. В її присутності
ОСОБА_1 явних погроз не висловлював та
не виявляв.

Представник відповідача, заперечуючи
проти позову, зазначив, що договір
позики було укладено з порушення вимог
ЦК України, однак суд не погоджується з
даними запереченнями з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових насідків, що
обумовлені ним. Підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі… На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З договору позики від 30.07.2010 року
вбачається, що він укладений у
письмовій формі, підписаний сторонами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
даного правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі,
правочин спрямований на реальне
настання правових насідків, що
обумовлені ним, будь - яких належних та
допустимих доказів в підтвердження
заперечень відповідачем та його
представником до суду не надано.

Відповідно до ст.610 ЦК України:
невиконання зобов'язання є порушенням
зобов'язання. Боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно ст.625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Так, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

Оскільки судом встановлено, що
відповідач порушив умови зобов'язання,
а саме: не повернув кошти згідно з
договором позики у визначений строк,
тому позивач має право на стягнення з
відповідача 3% річних за прострочення
виконання зобов'язання за договором
позики, а саме: за період з 01.11.2010 року
по 01.09.2013 року в розмірі 13 430 грн.00 коп.
(розрахунок а.с.4).

Отже, суд приходить до висновку,
що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
стягнення суми боргу та штрафних
санкцій обґрунтований та підлягає до
задоволення в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про
визнання договору позики недійсним не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного
судочинства є диспозитивність, який
полягає у тому, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

З вказаного випливає, що підставу та
предмет позову позивач визначає
самостійно у позовній заяві.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до рекомендацій, наведених
в п. 20 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 року „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

В судовому засіданні відповідач та
його представник не довели того факту,
що мало місце навмисне введення однією
із сторін правочину в оману іншої
сторони. Враховуючи те, що під обманом
розуміється як активна поведінка
сторони правочину (повідомлення
неправдивих відомостей або
заперечення існування істотних
обставин) так і пасивна поведінка (
замовчування існування істотних
обставин), тому відповідач зобов'язаний
був повідомити і підтвердити доказами,
які саме неправдиві відомості
повідомив йому позивач, або ж про
існування яких істотних обставин
замовчував або ж заперечував їх.

Відповідач обґрунтовуючи зустрічний
позов зазначив, що він не мав реальної
можливості звернутись до Фундації для
надання іншого представника для
підписання договору купівлі - продажу,
оскільки вже тривалий час виплачував
позику для отримання у власність
квартири та укладення відповідного
договору, а позивач мотивуючи тим, що не
підпише договору купівлі - продажу
квартири від імені Фундації, якщо він
не підпише договору позики, який не
буде мати ніяких наслідків, тим самим
ввів його в оману.

Дані твердження відповідача судом не
приймаються до уваги, оскільки вони не
підтверджені належними доказами, крім
того, варто враховувати, що обман
стосовно мотиву, тобто внутрішнього
спонукання особи до здійснення
правочину, не має істотного значення,
договір позики та розписка про
отримання коштів складені та підписані
відповідачем 30.07.2010 року і до цього
часу, як пояснив відповідач в судовому
засіданні, він нікуди не звертався з
приводу перевірки обставин щодо
неправомірних дій зі сторони позивача
та спонукання його на підписання даних
документів. Також, відповідач значний
період не вважав укладений спірний
договір недійсним та не звертався до
суду з позовом про визнання його
недійсним.

Щодо направлених позивачем вимог про
повернення коштів за договором позики (
а.с. 8-12), відповідач зазначив, що він їх
не отримував і в повідомленнях про
вручення поштового відправлення
підпису не ставив.

П. 106 Правил надання послуг поштового
зв'язку, що затверджені постановою КМ
України від 05.03.2009 року № 270 зазначено,
що під час вручення фізичній особі
реєстрованого поштового відправлення,
виплати коштів за поштовим переказом з
повідомленням про вручення працівник
поштового зв'язку на підставі
пред'явленого одержувачем документа,
що посвідчує особу, зазначає на бланку
повідомлення про вручення його
прізвище. На бланку повідомлення про
вручення поштового відправлення з
позначкою «Вручити особисто»,
внутрішнього рекомендованого листа з
позначкою «Судова повістка» одержувач
розписується та зазначає прізвище.

Тобто дана норма передбачає, що лише
рекомендовані листи з позначкою
«судова повістка» вручаються особисто
отримувачу під його особистий підпис, а
в інших випадках листоноша зазначає
прізвище отримувача.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. ( ст..11 ЦПК
України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень (
ст.60 ЦПК України).

Відповідач та його представник в
судовому засіданні не довели заявлені
зустрічні вимоги належними та
допустимими доказами.

Даючи оцінку встановленим обставинам
та наданим доказам, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
стягнення суми боргу та штрафних
санкцій підлягає до задоволення, тому
суд стягує з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (
ідентифікаційний код НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (
ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму
боргу за договором позики від 30.07.2010
року в розмірі 158 000 грн., 3% річних за
порушення зобов'язання в розмірі 13 340
грн., а в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про
визнання договору позики недійсним з
підстав, передбачених ст.230 ЦК України,
відмовляє.

Згідно зі ст.88 ЦПК України на
відповідача покладено обов'язок
відшкодувати позивачу понесені судові
витрати, тому суд стягує з відповідача
на користь позивача судові витрати по
справі в розмірі 1714,30 грн., які
складаються з судових витрат,
сплачених позивачем при подачі позову
до суду ( а.с.1), оскільки в задоволенні
зустрічного позову відмовлено, тому
судові витрати понесені відповідачем
не підлягають компенсації.

Керуючись ст.ст.11, 15, 203, 215, 230, 526, 610, 625, 626,
627, 1046, 1047, 1049 ЦК України,
ст.ст.3,10,11,60,88,209,213-215, 294,296 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення
суми боргу та штрафних санкцій
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (
ідентифікаційний код НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (
ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму
боргу за договором позики від 30.07.2010
року в розмірі 158 000 грн., 3% річних за
порушення зобов'язання в розмірі 13 340
грн. та судові витрати по справі в
розмірі 1714,30 грн., всього 173 054 грн. 30 коп.
( сто сімдесят три тисячі п'ятдесят
чотири грн. 30 коп.).

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання
договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко