Придніпровський районний суд
Справа № 711/2577/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Придніпровський
районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді
Михальченко Ю.В.

при секретарях
Сухомудренко М.П., Терезюк С.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії - Черкаське обласне
управління, треті особи: ОСОБА_2,
державна інспекція України з питань
захисту прав споживачів в особі
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Черкаській області про
визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Придніпровського
районного суду м.Черкаси з уточнюючим
позовом до публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Черкаське
обласне управління, треті особи:
ОСОБА_2, державна інспекція України з
питань захисту прав споживачів в особі
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Черкаській області про
визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним, мотивуючи
його наступним. 06 липня 2007 року між
ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії Черкаське
обласне управління було підписано
договір відновлювальної кредитної
лінії №136-07 (надалі Кредитний договір),
відповідно до умов якого Відповідач
зобов'язався надати ОСОБА_1 кредит у
розмірі 69 300,00 (шістдесят дев'ять тисяч
триста) доларів США, зі щомісячною
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12.5%, з лімітом
кредитування протягом 24 місяців, з
терміном остаточного повернення 05.07.2017
року. Даний договір відновлювальної
кредитної лінії № 136-07 вчинений під
впливом помилки, а отже є недійсним. З
наступних підстав:

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства, статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та «Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 року № 168 (надалі постанова
НБУ №168). Постановою Правління
Національного банку України від 10.05.2007
року №168 «Про затвердження Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту»,
зареєстрованою в Міністерстві юстиції
України 25.05.2007 року за №541/13808, пунктом 2.1
якої передбачено, що банки зобов'язані
перед укладенням кредитного договору
надати споживачу в письмовій формі
інформацію про умови кредитування, а
також орієнтовну сукупну вартість
кредиту.

Перед укладенням кредитного договору,
04.07.2007 року Відповідач надав письмове
повідомлення про умови кредитування, в
якому зазначено, що сплата кредиту буде
відбуватися згідно із графіком.

Зразок кредитного договору, графіка
погашення кредиту та орієнтовану
таблицю про сукупну вартість кредиту
Позивачу для ознайомлення надано не
було.

06 липня 2007 року, в день підписання
угоди, працівник банку надрукував та
надав на підпис договір
відновлювальної кредитної лінії № 136-07
із Додатком № 1 до договору
кредитування в якому зазначались суми
щомісячного платежу по кредиту та
відсотках у розмірі близько 6 000 (шість
тисяч) гривень на місяць. Будь яких
інших сум по сплаті заборгованості за
кредитним договором ніде не
зазначалось, так само ніде не
вказувалось про сплату кредиту в інший
валюті ніж гривня. Крім того часу та
можливості вивчення кредитного
договору у Позивача не було, оскільки
договір із додатком був наданий
безпосередньо перед підписанням.

Частиною 2 абзацу 2 пункту 4 статті 11
Закону України "Про захист прав
споживачів" та пунктом 3 Постанови
Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» (зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 25.05.2007
року за № 541/13808), передбачено, що банки
зобов'язані в кредитному договорі або
додатку до нього надавати детальний
розпис сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань споживача
та затверджено форму детального
розпису сукупної вартості кредиту.

Пунктом 1.2. зазначеної Постанови
Правління НБУ передбачено, що «Ці
Правила регулюють порядок надання
банками споживачу повної, необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про сукупну вартість
споживчого кредиту (кредиту на поточні
потреби, кредиту в інвестиційну
діяльність, іпотечного кредиту) з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
(у тому числі наданого у формі
кредитної лінії, овердрафту за
картковим рахунком тощо) і мають бути
оплачені споживачем згідно з вимогами
законодавства України та/або
кредитного договору про надання
споживчого кредиту».

Пункт 3 Постанови Правління НБУ №168 від
10.05.2007 р. «Про затвердження Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту» зазначає, що
«Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначати сукупну вартість
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг та інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
а також зазначити її в процентному
значенні та в грошовому виразі у валюті
платежу за кредитним договором».
Оскільки він, ОСОБА_1 є громадянином
України, здійснює підприємницьку
діяльність на території України та
отримує дохід виключно у валюті
України - гривні, що підтверджується
інформацією, яка зазначена в кредитній
заявці, він не був зацікавлений у
здійсненні платежів по кредиту в інший
валюті ніж гривня. Звертаючись до банка
для отримання кредиту він мав бажання
отримати грошові кошти та здійснювати
платежі на погашення боргу виключно у
гривні, але працівник банку
запропонував йому отримати кредит у
доларах США, посилаючись на низький
відсоток за кредитом та запевнив його,
що погашення кредиту необхідно
здійснювати у гривні. Отримавши від
кредитодавця інформацію щодо валюти
погашення кредиту Позивач був
впевнений що ця інформація правдива та
уклав із банком договір про надання
кредиту на умовах які були повідомлені
йому перед укладенням договору.

На порушення п.2 ч.4 ст.11 ЗУ « Про захист
прав споживачів» підписаний між Банком
та ОСОБА_1 кредитний договір не містить
графіку платежів, як того вимагає закон
та постанова НБУ № 168.

Крім того в ході розгляду позовів банку
до позичальника та поручителів було
встановлено, що погашення кредиту
необхідно здійснювати доларах США, що
не відповідає інформації наданої
позичальнику перед кладенням
кредитного договору та не відповідає
розрахунку погашення основної суми
кредиту та відсотків за користування
кредитом, що міститься у додатку № 1 до
договору відновлюваної кредитної
лінії.

Уклавши із банком кредитний договір
Позивач, внаслідок надання йому
недостовірної інформації щодо ціни
договору та детального розпису
сукупної вартості кредиту, помилявся
щодо обставин, які мають істотне
значення.

Ввівши Позивача в оману стосовно
валюти погашення кредиту, не надавши
споживачу повної та достовірної
інформації для здійснення свідомого
вибору, не зазначивши в договорі
істотні умови, які є необхідні для
договорів про надання споживчого
кредиту. Відповідач використав нечесну
підприємницьку практику з метою
спонукати споживача дати згоду на
здійснення правочину.

Враховуючи вищевикладене. кредитний
договір № 136-07 від 06 липня 2007 року
вчинений під впливом помилки внаслідок
застосуванням Відповідачем нечесної
підприємницької практики та надання
недостовірної інформації щодо
істотних умов договору, а отже підлягає
визнанню недійсними.

В судовому засідані представник
позивача ОСОБА_4 позов підтримав та
просив задовольнити, надав пояснення
аналогічні викладеним в уточнюючій
позовній заяві.

Представник відповідача Єрьоменко В.П.
в судовому засіданні позов не визнала,
подала письмові заперечення.
Відповідно до яких зазначила, що
ознайомившись з позовною заявою
Відповідач вважає, що вказаний позов не
підлягає до задоволення так як Позивач
невірно тлумачить норми чинного
законодавства з питань кредитування, і
його вимоги у даному позові є надумані,
безпідставні та необгрунтовані.
Чергова заява від Позивача про
визнання кредитного договору
недійсним який начебто вчинений під
впливом помилки, свідчить про
намагання ввести суд в оману,
зволікання виплати боргу по кредиту.
Те, що Позивач має наміри взагалі
уникнути зобов'язання сплатити наявний
борг, який на даний час складає 124 181, 28
дол. США підтверджує і той факт, що
укладено договір та отримано кредит у
2007 році, і в 2014 році, після отримання
Банком двох рішень суду відносно
позивача та Третьої особи-1
(іпотекодержателя), ОСОБА_1 в черговий
раз звертається до суду з позовом про
визнання кредитного договору
недійсним. Проте ніяких дій не здійснює
для погашення боргу по кредиту. Також
надала пояснення, аналогічні
викладеним в запереченя на позов.

Третя особа, ОСОБА_2, в судове засідання
не з»явилась, подала до суду заяву про
розгляд справи в її відсутність, позов
визнала в повному обсязі та просила
задовольнити.

Представник третьої особи, державна
інспекція України з питань захисту
прав споживачів в особі Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Черкаській області, в судове засідання
не з»явився, подав до суду клопотання
про розгляд справи в їх відсутність.

Вислухавши сторони та дослідивши
матеріали справи суд вважає, що позов
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Представник відповідача Єрьоменко В.П.
просила відповідно до ч.4 ст.267 ЦК
України відмовити у задоволенні
позову, застосувавши позовну давність
до позовних вимог, подала письмову
заяву.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», роз'яснено
що установивши, що строк для звернення
з позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Оскільки представником відповідача не
надано доказів, що позивач дізнався про
порушення свого права з дати укладення
договору від 06.07.2007 року, то і вважати,
що сплив позовної давності починається
саме з 06.07.2007 року, у суду немає, тому суд
вважає необхідним відмовити у
задоволенні заяви про застосування
позовної давності до спірного
договору, тому розглядає справу по
суті.

У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч.1 ст.57
ЦПК України).

Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За змістом ч. 4 ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У відповідності з ч.1, 3 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч.1 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Частиною 1 ст.230 цього Кодексу
визначено, що якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (ч.1 ст.229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Вищезазначена норма ст.230 ЦК України
передбачає, що правочин може бути
визнаний вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману, щодо
фактів, які впливають на укладення
правочину. Ознакою обману, є умисел.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 19, 20 Постанови № 9 від 6
листопада 2009 р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

В судовому засіданні встановлено, що 06
липня 2007 року між ОСОБА_1 та
Відповідачем було укладено Договір
відновлювальної кредитної лінії №136-07,
відповідно до умов якого, Відповідач
надав Позивачу кредит у розмірі 69 300,00
(шістдесят дев'ять тисяч триста)
доларів США, зі щомісячною сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12,5 % (дванадцять з половиною), з
лімітом кредитування протягом 24
місяців, з терміном остаточного
повернення 05. 07.2017 року (120 місяців/10
років).

Відповідно до п.п.1.3 сторони погодили
суму Ліміту кредиту і визначили його в
розмірі 69300 дол.США.

У відповідності до п.3.1 зобов»язання
позичальника: точно в строки,
обумовлені цим договором, повернути
кредит в сумі 69300 дол.США та своєчасно
сплачувати проценти за користуванням
кредитом…

В судовому засіданні встановлено, що
кредит видано на підставі видаткового
касового ордера № 577108 001 від 11 липня
2007р. в сумі 10 000,00 (десять тисяч) доларів
США), видаткового касового ордера №
602921_001 від „13" липня 2007р. в сумі 59 300,00
(п'ятдесят дев'ять тисяч триста) доларів
США. Кошти отримано особисто ОСОБА_1,
про що свідчать підписи у видаткових
ордерах. Кредит видано на споживчі
потреби.

В якості забезпечення належного
виконання зобов'язання за Кредитним
договором в повному обсязі, між
Відповідачем та ОСОБА_2 (надалі-Третя
особа-1) укладено Іпотечний договір
№136-07/01 від 06 липня 2007 року, (надалі -
Договір іпотеки- 1) посвідчений „06"
липня 2007р. нотаріусом Черкаського
міського нотаріального округу ОСОБА_6

Також, в якості забезпечення належного
виконання зобов'язання за Кредитним
договором в повному обсязі, між
Відповідачем та Третьою особою-1 було
укладено Іпотечний договір №136-07/02 від
„16" грудня 2009р. (надалі-Договір
іпотеки-2) посвідчений 16.12.2009р.
приватним нотаріусом Черкаського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

У зв'язку з невиконанням зобов'язання
по кредитному договору, 29.04.2010 року
Банком було подано до суду позов до
відповідача ОСОБА_2., (третя особа
ОСОБА_1) про звернення стягнення на
предмет іпотеки - будинок, земельна
ділянка за адресою: м.Черкаси АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 Цивільного
кодексу України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрали законної сили не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. Дану норму Закону
підтверджено і Постановою Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 року
№14 „Про судове рішення у цивільній
справі".

Преюдиційність - це обов'язковість для
всіх судів під час розгляду справ
приймати без попередньої перевірки й
доведення факти, встановлені раніше у
якихось справах постановленими
рішеннями чи вироками, що набули
законної сили.

Так, якщо рішенням суду, яке вступило в
законну силу встановлена чинність
кредитного договору та
відповідальність боржника за
невиконане в строк зобов'язання, то у
разі розгляду іншої справи, факти
встановлені в першому процесі мають
преюдиційне значення і не підлягають
доказуванню.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 20 травня 2013 року по
цивільній справі № 2314/5672/12 задоволено
позовні Банку до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмети іпотеки за
Іпотечним договором №136- 07/01 від 06.07.2007
(жилий будинок з прибудовами) та
Іпотечним договором №136-07/02 від 16.12.2009
(земельна ділянка), для задоволення
грошових вимог AT «Ощадбанк» в особі
філії - Черкаське обласне управління AT
«Ощадбанк» за Договором
відновлювальної кредитної лінії №136-07
від 06.07.2007 в сумі 83 812, 38 (вісімдесят три
тисячі вісімсот дванадцять) доларів
США, що за офіційним курсом НБУ є
еквівалентом 669 912, 35 (шістсот шістдесят
дев'ять тисяч дев'ятсот дванадцять)
гривень 35 копійок.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 29 серпня 2013 року по справі
№22ц/793/2263/13 апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилено, а рішення Придніпровського
районного суду м.Черкаси від 20 травня
2013 року по цивільній справі № 2314/5672/12
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України від 11 грудня 2013 р., касаційну
скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення
Придніпровського районного суду
м.Черкаси від 20 травня 2013 року по
цивільній справі № 2314/5672/12 та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 29 серпня 2013 року залишено без змін.

Рішенням Придніпровського районного
суду м.Черкаси від 10 квітня 2014 року
задоволено позовні вимоги Банку до
ОСОБА_2 про виселення з будинку АДРЕСА_1
в м. Черкаси. Апеляційним судом
Черкаської області 02 червня 2014 року
скаргу ОСОБА_2 залишено без
задоволення, а рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 10 квітня 2014 року залишено
без змін.

Придніпровським районним судом
м.Черкаси від 02 квітня 2014 року ухвалено
рішення про стягнення з ОСОБА_1 на
користь Банку заборгованість по
кредитному договору №136-07 від 06.07.2007р. у
розмірі 124 181, 28 (сто двадцять чотири
тисячі сто вісімдесят однин) долар США
28 центів, що за курсом Національного
банку України є еквівалентом 1 061 836, 87
гривень.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст.203
(ч. 1-3, 5, 6) ЦК України.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Нормами ст.ст.525, 526, 527, 530 ЦК України,
встановлено, що зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк, відповідно до умов
договору та вимог Кодексу,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Це загальні норми, які регулюють
правовідносини в сфері набуття, зміни
та припинення прав та обов'язків.

В судовому засіданні не підтвердився
факт, що позивач уклавши із банком
кредитний договір, внаслідок надання
йому недостовірної інформації щодо
ціни договору та детального розпису
сукупної вартості кредиту, помилявся
щодо обставин, які мають істотне
значення.

Відповідно до Законів України «Про
національний банк України», «Про банки
і банківську діяльність», «Про захист
прав споживачів», з метою захисту прав
споживачів під час укладання договорів
про надання споживчих кредитів,
запобігання завданню споживачам
моральної та матеріальної шкоди через
надання свідомо недостовірної чи
неповної інформації, розроблені
Правила затверджені Постановою НБУ №168
від 10.05.2007р. Дані Правила регулюють
порядок надання банками споживачу
повної, необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформаціїї
про вартість споживчого кредиту, з
урахуванням процентної ставки,
вартості всіх супутніх послуг, а також
фінансових зобов'язань споживача, які
пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
і мають бути оплачені споживачем
згідно з вимогами законодавства
України та/або кредитного договору.

В судовому засіданні встановлено, що у
попередньо наданому Повідомленні від
04.07.2007 р. Позивач підтверджує особистим
підписом, що ознайомлений з усіма
наявними в установі ВАТ „Ощадбанк"
умовами кредитування, з коротким
описом відмінностей між ними, отримав
всі необхідні роз'яснення. Тобто
Відповідач надав позивачу вичерпну
інформацію в письмовій формі про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, перелік, розмір, і базу
розрахунку всіх тарифів Банку, та ін.,
тобто відповідач виконав всі вимоги ч.2
ст.11 ЗУ „Про захист прав споживачів" та
Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р.

Згідно з положеннями ст.627 ЦК України,
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною (ст. 638 ЦК України).

Доводи позивача, що він бажав отримати
кредит лише в національній валюті,
спростовуються відомостями у
кредитній заявці від 04.07.2007р., де
зазначено, що ОСОБА_1 просив надати
кредит у розмірі 69 300, 00 доларів США

У відповідності до п.9.1 р.9 Кредитного
договору, зокрема, цей Договір
сторонами прочитаний, відповідає їх
намірам та досягнутим домовленостям,
що засвідчується підписами сторін, що
діють у повній відповідності з
наданими їм повноваженнями та повним
розумінням предмета та змісту
Договору.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що отримання ОСОБА_1 кредитних
коштів, часткова сплата процентів за
кредитом, листування з Відповідачем,
отримання вимог та претензій,
звернення до суду з позовами про
визнання кредитного договору
недійсним, свідчить про те, що позивач
фактично визнав легітимність договору.

Статтею 524 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні. В той
же час, сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов' зання в
іноземній валюті. За вимогою Позивача
на підставі заявки, кредит було видано
у валюті долар США. Порушення
законодавства з боку Відповідача не
було.

Згідно ст.1049 ЦК України Позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та у порядку,
визначені договором.

Не знайшло свого підтвердження в
судовому засіданні і доводи сторони
позивача про невідповідність
укладеного договору положенням
Законів України «Про захист прав
споживачів».

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд приходить
до висновку, про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимог, оскільки заявлені позовні
вимоги не ґрунтуються на вимогах
закону.

На підставі викладеного та керуючись
Законом України «Про захист прав
споживачів», Постановою Пленуму ВССУ
№5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», ст.ст. 229,
524,627 ЦК України, ст. ст. 8,10, 11, 60, 61, 88, 212,
213, 215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії - Черкаське обласне
управління, треті особи: ОСОБА_2,
державна інспекція України з питань
захисту прав споживачів в особі
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Черкаській області про
визнання договору відновлювальної
кредитної лінії недійсним - відмовити в
повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Черкаської області через суд першої
інстанції шляхом подання у
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а особами
які не були присутніми під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з моменту
отримання його копії.

Відповідно до вимог ч.3 ст.209 ЦПК України
повний текс рішення виготовлено 22
грудня 2014 року.

Головуючий:
Ю.В.Михальченко