Справа № 444/1144/13
Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/6342/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гриновець Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у складі:
головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові в залі суду
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника приватного підприємства
«Земсервіс» - Немоловської-Хмари
Зоряни Петрівни на рішення
Жовківського районного суду
Львівської області від 23 травня 2014 року
у справі за позовом приватного
підприємства «Земсервіс» до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Київська Русь», ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору поруки
№135.1/08-08-ПР від 18.08.2008 року, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Жовківського районного суду
Львівської області від 23.05.2014 року в
задоволенні позову ПП «Земсервіс» -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник
позивача - Немоловська-Хмара З.П..

У поданій апеляційній скарзі
покликається на те, що судом першої
інстанції при ухваленні зазначеного
рішення неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи, неправильно
застосовано норми матеріального права
та не дотримано вимог процесуального
права. Вказує, що судом першої
інстанції не враховано, що укладення
попереднім директором позивача
спірного договору суперечить основній
меті діяльності ПП «Земсервіс», а саме -
отримання прибутку, оскільки укладення
такого позбавлено будь-якого
економічного сенсу та підприємницької
доцільності. Вважає, що укладення
спірного договору спрямоване на
неправомірне позбавлення прав
власності ПП «Земсервіс». Крім того,
зазначає, що в оскаржуваному рішення
судом першої інстанції не вказано
норми матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини та
якими суд керувався при ухваленні
цього рішення.

Зважаючи на вказане, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги ПП «Земсервіс» в
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Встановлено, що 18.08.2008 року між АБ
«Київська Русь» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір 135/08-08,
згідно якого останньому було надано у
кредит кошти в сумі 500000,00 грн. (а.с.88-89).

18.08.2008 року з метою забезпечення
виконання ОСОБА_3 зобов'язань за
вказаним кредитним договором між АБ
«Київська Русь» та ПП «Земсервіс» в
особі директора ОСОБА_5 було укладено
договір поруки (а.с.87).

Станом на момент укладення зазначених
договорів чинним був статут ПП
«Земсервіс», затверджений засновником
ОСОБА_6 та зареєстрований 08.04.2008 року
(а.с.4-7).

В подальшому в 2010 році та 2012 році
засновники ПП «Земсервіс» та
відповідно статут змінювалися (а.с.4,
11-12, 96-97).

Проте, як вбачається із редакції
статуту ПП «Земсервіс», чинній на
момент укладення спірного договору,
зокрема п.1.1. та п.2.1., ПП «Земсервіс»
створене ОСОБА_6 з метою надання послуг,
отримання прибутку від
підприємницької діяльності,
задоволення матеріальних та
соціально-побутових потреб його
засновника та працівників.

Відповідно до розділу 3 статуту ПП
«Земсервіс», зареєстрованого 08.04.2008
року, підприємство має право укладати
договори, контракти, а також вступати в
інші юридично оформлені
взаємовідносини з юридичними та
фізичними особами на території України
та за кордоном; набувати майнові та
особисті немайнові права та нести
обов'язки; користуватися іншими
правами наданими юридичним особам
чинним законодавством; виконувати інші
дії та нести обов'язки, які випливають
із законодавчих актів України, рішень
місцевих органів влади, цього Статуту
та договорі, укладених підприємством.

Згідно розділу 6 Статуту керівництво
підприємством здійснюється
засновником (директором). Засновник
наймає директора по трудовому договору
(контракту) або сам виконує його
функції (п.6.1).

Пунктом 6.3 Статуту передбачено, що
директор підприємства організовує
його роботу, керуючись чинним
законодавством, статутом та укладеними
угодами. Директор розпоряджається
майном підприємства, укладає та
підписує від його імені угоди без
спеціальної на те довіреності, зокрема
самостійно підписує
зовнішньоекономічні контракти та
договори.

Відповідно до п.4.13 Статуту чинного на
час укладення спірного договору,
підприємство вільне у виборі предмету
договору, визначення зобов'язань,
будь-яких інших умов господарських
відносин, що не суперечать
законодавству України.

Згідно ч.1 ст.91 ЦК України юридична
особа здатна мати такі ж цивільні права
та обов'язки (цивільну правоздатність),
як і фізична особа, крім тих, які за
своєю природою можуть належати лише
людині. Частиною 4 цієї ж статті
встановлено, що цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення та може бути обмежена лише
за рішенням суду (ч.2 ст.91 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Згідно ч.3 цієї ж статті орган або особа,
яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Обґрунтовуючи подану апеляційну
скаргу представник апелянта
покликається на те, що судом першої
інстанції, окрім іншого, не враховано,
що спірний правочин укладено всупереч
основній меті діяльності ПП
«Земсервіс» і такий позбавлений
будь-якого економічного сенсу, а тому
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
зокрема визнати оспорюваний договір
недійсним.

Проте, згідно ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема, частинами 1-3 та 5, 6 цієї статті
передбачено, що: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Таким чином, зважаючи на вищевказане та
враховуючи, що на момент укладення
оспорюваного правочину цивільна
правоздатність і дієздатність ПП
«Земсервіс» не були обмежені, колегія
суддів вважає, що оспорюваний договір
укладений в межах повноважень
директора ПП «Земсервіс» та з
дотриманням вимог ст.203 ЦК України.

Крім того, як вбачається із матеріалів
справи оспорюваний договір був
укладений в інтересах ОСОБА_6 -
засновника, на момент укладення
договору поруки, ПП «Земсервіс», що
підтверджується відповіддю останнього
на звернення представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 (а.с.93), а відтак оспорюваний
договір було укладено з врахуванням
п.2.1 Статуту ПП «Земсервіс», чинній на
момент укладення договору поруки від
18.08.2008 року.

Водночас, обставини та докази на їх
підтвердження щодо наявності підстав,
передбачених ЦК України, для визнання
такого правочину недійсним
представник позивача, всупереч ч.1 ст.60
ЦПК України, суду не надала, а відтак
колегія суддів приходить до висновку
про обґрунтованість та законність
оскаржуваного рішення.

Представник апелянта в апеляційній
скарзі покликається також на те, що суд
першої інстанції в оскаржуваному
рішення не вказав норми матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини та якими суд керувався
при ухваленні такого рішення. З огляду
на це просить скасувати таке.

Виключний перелік підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції визначений ст.309 ЦПК України.
Зокрема, згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
однією із підстав для скасування
рішення суду першої інстанції є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Однак, відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК
України порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

На підставі вказаного, колегія суддів
відхиляє аргументи представника
апелянта щодо не зазначення судом
першої інстанції норм матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини та якими керувався суд
при ухваленні оскаржуваного рішення,
оскільки таке процесуальне порушення
не призвело до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, колегія суддів вважає
доводи апеляційної скарги
необґрунтованими, такими, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Отже, на підставі вказаного, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, а
рішення суду першої інстанції, що
оскаржується слід залишити без змін.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника
приватного підприємства «Земсервіс» -
Немоловської-Хмари Зоряни Петрівни -
відхилити.

Рішення Жовківського районного суду
Львівської області від 23 травня 2014 року
у справі за позовом приватного
підприємства «Земсервіс» до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Київська Русь», ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору поруки
№135.1/08-08-ПР від 18.08.2008 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Б.М.Гриновець

Судді:
М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна