Справа №480/1210/13-ц 14.10.2014 14.10.2014 14.10.2014
Провадження №22-ц/784/2543/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного суду:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.

суддів Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою приватного
підприємства «Грандфінресурс» (далі ПП
«Грандфінресурс») на заочне рішення
Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 14 квітня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до приватного
підприємства «Грандфінресурс» про
визнання договору недійсним та
стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПП «Грандфінресурс»
про визнання договору недійсним та
стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15
березня 2012 року між ним та ПП
«Грандфінресурс» було укладено
договір №206693 про надання послуг, за
умовами якого ПП «Грандфінресурс»
зобов'язалося вчинити від його імені та
за його рахунок певні дії (надати
послуги), спрямовані на придбання
товару (чи отримання відповідної суми в
позику), на умовах діяльності програми
«Альянс України», що міститься в
додатку № 1, який є невід'ємною частиною
договору. На виконання вказаного
договору позивач сплатив відповідачу
одноразовий комісійний внесок в сумі 3
500 грн. У подальшому сплатив 12
щомісячних платежів ? 6 250 грн 20 коп. та 12
адміністративних платежів ? 1 980 грн, а
всього 11 730 грн 20 коп.

Посилаючись на те, що вказаний договір
не відповідає вимогам ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки містить несправедливі умови
договору стосовно розподілу коштів, що
залежить лише від волі відповідача,
який сам на власний розсуд приймає таке
рішення, процедура прийняття рішення
про передачу товару є непрозорою, а
інформація про результати проведених
конкурсів та осіб, які отримали право
на товар, є конфіденційною й не може
бути перевірена позивачем; та вимогам
ст. 19 даного Закону, що забороняє
нечесну підприємницьку практику, яка
вводить споживача в оману, зокрема
таку, як утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем і
відсутність у відповідача ліцензії на
надані фінансові послуги, ОСОБА_2
просив суд визнати недійсним з моменту
укладення зазначений договір й
стягнути з ПП «Грандфінресурс» на його
користь 11 730 грн 20 коп., сплачених ним на
рахунок відповідача за нікчемним
правочином.

Заочним рішенням Миколаївського
районного суду Миколаївської області
від 30 вересня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто з ПП
«Грандфінресурс» на користь ОСОБА_2
кошти загальною сумою 11 730 грн. 20 коп. як
незаконно отримані за наслідками
укладення договору від 15 березня 2012
року № 206693. У решті заявлених позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПП
«Грандфінресурс», посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просило рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши пояснення позивача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того, що умови
оспорюваного договору про надання
фінансових послуг є несправедливими та
непрозорими й спрямовані на введення в
оману споживачів шляхом залучення їх
коштів з метою реалізації
«пірамідальної схеми», що є нечесною
підприємницькою діяльністю.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з таким висновком суду.

Судами встановлено, що 15 березня 2012
року між ОСОБА_2 та ПП «Грандфінресурс»
укладено у простій письмовій формі
договір за № 206693 з додатками до нього №
1 та № 2, за умовами якого (ст. 1)
відповідач за згодою позивача
зобов'язується вчинити від його імені
та за його рахунок певні юридичні дії,
спрямовані на придбання товару,
зазначеного в додатку № 1 до вказаного
договору, на умовах діяльності
програми «Альянс Україна», в тому числі
сформувати реєстр учасників,
забезпечити його адміністрування,
організовувати та проводити заходи по
розподілу грошового фонду, здійснити
оплату товару на користь позивача або
надати йому відповідну суму в позику.
Для цього позивач доручив
відповідачеві використовувати суми
чистих внесків для формування фонду
реєстру та його розподілу, а також
здійснювати оплату товару на користь
учасників реєстру чи надавати
відповідні суми позики.

За ст. 2 цього договору учасник, поряд з
іншим, зобов'язується сплатити
одноразовий комісійний внесок у день
підписання сторонами угоди та
адміністративний платіж не пізніше 15
календарних днів з моменту отримання
дозволу, а також своєчасно сплачувати
загальний платіж, який включає чистий
внесок, за рахунок якого адміністратор
здійснює оплату вартості товару чи
надає відповідні суми у позику, та
адміністративні витрати, що є платою за
послуги адміністратора з організації
діяльності програми.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до
вищевказаного договору його предметом
є послуги з формування реєстру
учасників програми «Альянс Україна»,
метою яких є придбання товару,
зазначеного у додатку № 1 до договору.

Після вчасної сплати загального
платежу учасник програми набуває право
брати участь у найближчому заході, коли
фонд реєстру є достатнім (п. 4.1 ст. 4
додатку № 2).

Конкретні Умови отримання учасником
товару визначені у ст. 5 цього додатку.

Адміністратор гарантує придбати на
користь учасника товар або надати
відповідну суму позику, за умов
виконання останнім всіх вимог договору
і додатків до нього (ст. 14 додатку № 2).

Учасник підтверджує, що отримав усі
коректно викладені пояснення від
представника адміністратора, уважно
прочитав та зрозумів умови додатку № 2
та правові наслідки, що засвідчує своїм
підписом (ст. 15 додатку № 2).

На виконання умов даного договору
позивач 15 березня 2012 року сплатив 3500
грн одноразового комісійного внеску, а
у подальшому також сплатив 12
адміністративних платежів на загальну
суму 1980 грн та 12 щомісячних внесків на
загальну суму 6250 грн 20 коп., всього - на
11730грн.20коп. (а. с. 17-21).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
захист прав споживачів» (в редакції,
яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин), споживач має право на
одержання необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію, що забезпечує
можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги).

Підприємницька практика є такою, що
вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору.

Відповідно до положень, закріплених у
частині першій, пункті 7 частини
третьої, частині шостій статті 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
забороняється здійснення нечесної
підприємницької практики. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Зокрема, згідно
з пунктом 7 частини третьої статті 19
цього Закону забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької практики, яка полягає,
зокрема, у введенні в оману споживачів
шляхом залучення їхніх коштів з метою
реалізації діяльності пірамідальної
схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз пункту 7 частини третьої статті
19 Закону України «Про захист прав
споживачів» дає підстави для висновку,
що поняття «пірамідальна схема» у
розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
оплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак у
сукупності.

Відсутність будь-якої з указаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Висновок про саме таке застосування
статті 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» міститься в постанові
Верховного Суду України від 11 вересня
2013 року (справа № 6-40цс13).

Так, пірамідальній схемі властива
сплата коштів за можливість одержання
окремим учасником грошової
компенсації, яка повинна надаватися за
рахунок залучення цим учасником схеми
інших споживачів.

Між тим за умовами укладеного
сторонами договору позивач щомісячно
сплачує внески за товар, який
передається йому після одержання
дозволу на його отримання, відтак,
споживач в рамках укладеного договору
сплачує за товар, а не за можливість
його отримання (ст.ст.1, 2 договору,
ст.ст.4, 5 додатку № 2).

Проаналізувавши викладене, колегія
суддів виходить з того, що предметом
оспорюваної угоди є надання учаснику
програми "Альянс Україна"
адміністративних послуг фінансового
характеру з метою отримання заявленої
до надання грошової суми чи товару в
майбутньому.

Відповідно до правової позиції,
викладеної у постановах Верховного
Суду України від 25 червня 2014 року
(справа № 6-74цс14) та 03 вересня 2014 року
(справа № 6-98цс14) надання установою
послуг з адміністрування активів,
створених за рахунок залучених
періодичних внесків учасників групи з
метою об'єднання їхніх коштів і
спрямованих на почергове придбання
кожним із них певних товарів, що
обумовлені в договорі, є правомірною
діяльністю з надання фінансових послуг
(за умови отримання ліцензії), яка
передбачена статтею 1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг», а не
нечесною підприємницькою практикою в
розумінні пункту 7 частини третьої
статті 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», наслідком якої є
визнання угоди недійсною.

Згідно пункту 5 частини першої статті 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року №
3462-VІ «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг» (набрав
чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни
до частини першої статті 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» та доповнено
пунктом 11-1, відповідно до якого до
фінансових послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ
«Прикінцеві положення» цього Закону
фінансові установи зобов'язані
протягом одного року з дня набрання
чинності цим Законом привести свою
діяльність у відповідність із вимогами
цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а
спеціально уповноважений орган
виконавчої влади у сфері регулювання
ринків фінансових послуг зобов'язаний
у шестимісячний строк з дня
опублікування цього Закону розробити
та затвердити ліцензійні умови
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), 9 жовтня 2012 року затвердила
Ліцензійні умови провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах (розпорядження № 1676
«Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах») (далі -
Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах, і передбачили, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів та
(або) послуг.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І
Ліцензійних умов адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групі - це фінансова послуга,
що надається ліцензіатом і передбачає
залучення грошових коштів учасників
групи, об'єднання цих коштів із метою
придбання та розподілу товарів між
учасниками групи.

З матеріалів справи вбачається, що
договір між ОСОБА_2 та ПП
«Грандфінресурс» було укладено 15
березня 2012 року, тобто, коли отримання
ліцензії для надання послуг з
адміністративного фінансування
активів для придбання товарів у групах
не вимагалось.

У порушення ст.ст.212-214 ЦПК України суд
першої інстанції на зазначені вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернув та не врахував, що укладений
сторонами правочин передбачає
одержання споживачем необхідного йому
товару, визначає умови, за яких такий
товар може бути одержаний та
відповідно прийшов до передчасного
висновку про наявність обману та ознак
"пірамідальної схеми" у діях ПП
"Грандфінресурс" під час укладення
договору і не узгоджується з
положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
"Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг".

За такого не можна вважати правильним
висновок суду про недійсність
(нікчемність) спірної угоди та
застосування наслідків недійсності
правочину.

Неправильне застосування судом норм
матеріального права відповідно до п.4
ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову в позові.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства «Грандфінресурс»
задовольнити.

Заочне рішення Миколаївського
районного суду Миколаївської області
від 14 квітня 2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
приватного підприємства
«Грандфінресурс» про визнання
договору недійсним, стягнення грошових
коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді