Справа №481/253/14-ц 23.09.2014 23.09.2014 23.09.2014
Провадження № 22-ц/784/2663/14
Суддя першої інстанції:
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого: Базовкіної Т.М,

суддів: Лівінського І.В.,

Яворської Ж.М.

при секретарі судового засідання:
Кудра В.М.,

за участю: позивача ОСОБА_3,
представників відповідача - Пугачова
О.В., Зеленкової Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3

на рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 15 серпня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до Новобузького
виправного центру управління
Державної пенітенціарної служби
України в Миколаївській області (№ 103),
Державного підприємства
«Сільськогосподарське підприємство
Новобузького виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Миколаївській області
(№ 103)», Первинної профспілкової
організації Новобузького виправного
центру управління Державної
пенітенціарної служби України в
Миколаївській області (№ 103)
Миколаївської обласної об'єднаної
організації Всеукраїнської профспілки
персоналу органів та установ
пенітенціарної служби про скасування
наказів, поновлення на роботі,
стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
компенсації втрати частини доходу у
зв'язку з порушенням строків виплати
заробітної плати, відшкодування
моральної шкоди, покладення обов'язку
створити належні умови парці,
скасування рішення,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2014 р. ОСОБА_3 звернувся з
позовом до Новобузького виправного
центру управління Державної
пенітенціарної служби України в
Миколаївській області (№ 103) (далі -
Новобузький виправний центр),
Державного підприємства
«Сільськогосподарське підприємство
Новобузького виправного центру
управління Державної пенітенціарної
служби України в Миколаївській області
(№ 103)» (далі - ДП «СП Новобузького
виправного центру») про скасування
наказу, стягнення заборгованості по
заробітній платі та компенсації втрати
частини доходу у зв'язку з порушенням
строків виплати заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди,
покладення обов'язку створити належні
умови парці.

Позивач зазначав, що з 12 червня 2008 р. по
31 травня 2013 р. перебував у трудових
відносинах з Новобузьким виправним
центром, обіймав посаду юрисконсульта
юридичної групи. Наказом управління
Державного департаменту України з
питань виконання покарань у
Миколаївській області від 27 лютого 2012
р. № 6 о/с на нього тимчасово було
покладено виконання обов'язків
заступника начальника Новобузького
виправного центру з виробництва та
директора сільськогосподарського
підприємства, але в порушення ст. 105
КЗпП України доплата за виконання
тимчасово відсутнього працівника не
проводилась.

Одночасно його було допущено до
виконання обов'язків юрисконсульта ДП
«СП Новобузького виправного центру»
без видання відповідного наказу.
Наказом директора ДП «СП Новобузького
виправного центру» № 113 від 17 травня 2013
р. його призначено юрисконсультом
юридичної групи ДП «СП Новобузького
виправного центру» з 01 червня 2013 р. та
увільнено з посади юрисконсульта
юридичної групи Новобузького
виправного центру.

Посилаючись на те, що протягом усього
часу трудових відносин з відповідачами
йому не було створено належних умов
правці (відсутній окремий кабінет, його
не забезпечено телефонним та
електронним зв'язком, комп'ютером,
оргтехнікою, нормативно-правовими
актами, доступом до інформаційних баз),
протягом усього часу роботи у
Новобузькому виправному центрі
заробітна плата не виплачувалась, а
протягом 2013 р. заробітна плата
сплачувалась несвоєчасно, наказ № 113
від 17 травня 2013 р. виданий з порушенням
вимог ст. 21 КЗпП України, позивач просив
суд визнати недійсним вказаний наказ
та поновити його на посаді
юрисконсульта юридичної групи
Новобузького виправного центру з 01
червня 2013 р., зобов'язати відповідачів
виділити окреме приміщення та
забезпечити наявність в ньому
телефонного та електронного зв'язку,
комп'ютера, оргтехніки, оновленої
електронної версії нормативних актів,
стягнути: з Новобузького виправного
центру - заробітну плату з 12 червня 2008 р.
по 31 січня 2014 р. та компенсацію втрати
частини доходу у зв'язку з порушенням
строків її виплати, з ДП «СП
Новобузького виправного центру -
заробітну плату з 01 грудня 2013 р. по 31
січня 2014 р. та компенсацію втрати
частини доходу у зв'язку з порушенням
строків її виплати, 8500 грн. моральної
шкоди.

В подальшому позивач доповнив та
збільшив позовні вимоги, пред'явив їх
також до Первинної профспілкової
організації Новобузького виправного
центру управління Державної
пенітенціарної служби України в
Миколаївській області (№ 103)
Миколаївської обласної об'єднаної
організації Всеукраїнської профспілки
персоналу органів та установ
пенітенціарної служби (далі - первинна
профспілкова організація) та
постилаючись на те, що наказом
директора ДП «СП Новобузького
виправного від 06 травня 2014 р. № 6 його
незаконно звільнено з роботи за
прогули без поважних причин, оскільки
внаслідок відсутності належно
обладнаного робочого місця він
виконував свою роботу вдома, а також що
він не був ознайомлений з Правилами
внутрішнього трудового розпорядку і не
знав, в які години і де він має
працювати, а подання про його
звільнення було розглянуто
профспілковим комітетом у його
відсутність, просив визнати поважними
причини його відсутності на робочому
місці з 01 грудня 2013 р. по 20 січня 2014 р.,
скасувати рішення профспілкового
комітету про надання згоди на
розірвання трудового договору,
поновити його на роботі та стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу і 24000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Новобузького районного суду
Миколаївської області від 15 серпня
2014 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, неповне з'ясування судом
обставин справи, невідповідність
висновків суду вимогам матеріального
закону й просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове про
задоволення позову.

У запереченні на апеляційну скаргу
представники відповідачів вказують на
правильність висновків суду, їх
відповідність нормам матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача, представників відповідачів,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

12 червня 2008 р. за строковим трудовим
договором ОСОБА_3 було прийнято на
роботу до Новобузького виправного
центру на посаду юриста юридичної
групи на три місяці.

Наказом начальника Новобузького
виправного центру від 15 вересня 2008 р. №
135 ОСОБА_3 звільнено з займаної посади у
зв'язку з закінченням строку дії
договору та прийнято на робото на ту ж
посаду (а.с. 116-117).

Згодом у зв'язку із реорганізацією
установи наказом начальника
Новобузького виправного центру від 16
травня 2013 р. № 37 о/с позивача звільнено
з посади юрисконсульта з 01 червня 2013 р.
на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
(переведення працівника, за його
згодою, на інше підприємство, в
установу, організацію або перехід на
виборну посаду) (а.с. 90).

Наказом директора ДП «СП Новобузького
виправного центру від 17 травня 2013 р. №
113 позивача призначено на посаду
юрисконсульта юридичної групи (а.с. 155).

Даний наказ було видано на підстав
власноручної заяви ОСОБА_3 щодо
погодження з запропонованою посадою
(а.с. 86).

У зв'язку з викладеним не заслуговують
на увагу твердження апелянта, що його
звільнення з посади юрисконсульта
Новобузького виправного центру та
переведення на роботу у ДП «СП
Новобузького виправного центру»
відбулося з порушенням вимог трудового
законодавства, зокрема ст. 21 КЗпП
України, згідно з якою трудовий договір
може бути розірваний власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом, які його
укладали, оскільки звільнення позивача
відбулося на підставі наказу
начальника Новобузького виправного
центру від 16 травня 2013 р. № 37 о/с, тобто
уповноваженим органом, згідно заяви
позивача він виявив згоду обіймати
посаду в іншій установі, а тому підстав
для залишення його на попередній
посаді не було.

Щодо зазначення в наказі директора ДП
«СП Новобузького виправного центру»
від 17 травня 2013 р. № 113 про «увільнення»
позивача з посади у Новобузькому
виправному центрі, та хоча таке і
суперечить положенням трудового
законодавства, але не призвело до
порушення трудових прав ОСОБА_3, а тому
висновок суду про відсутність підстав
для визнання неправомірними цього
наказу та поновлення його на роботі на
посаді юрисконсульта Новобузького
виправного центру є обґрунтованим.

З огляду на переведення позивача на
роботу до іншої установи також не
заслуговують на увагу доводи апелянта
про те, що він з червня 2008 р. одночасно
перебував у трудових відносинах з
обома відповідачами, оскільки такі
обставини суперечать наявним у справі
доказам (наказам, записам у трудовій
книжці), відповідно до яких з по 1 червня
2013 р. ОСОБА_3 перебував у трудових
відносинах лише з Новобузьким
виправним центром.

Щодо позовних вимог про стягнення з
Новобузького виправного центру
неотриманої заробітної за період з 12
червня 2008 р. по 01 червня 2013 р., то факт
нарахування та отримання заробітної
плати відповідачем підтверджується
наданими до суду апеляційної інстанції
довідками та відомостями цієї
установи, а тому твердження апелянта
про те, що суд помилково не задовольнив
такі позовні вимоги не заслуговують на
увагу.

Крім того, обставини щодо нарахування
та отримання заробітної плати
позивачем в цій установі підтверджені
висновками Територіальної державної
інспекції з питань праці у
Миколаївській області за наслідками
перевірки його звернення (а.с. 22-23).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір може бути
розірваний власником у випадку прогулу
(в тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що з 01 грудня 2013 р.
позивач припинив виходити на роботу.

Ці обставини підтверджуються
рапортами та актами (а.с. 91-114), а також не
заперечуються позивачем.

Наказом директора ДП «СП Новобузького
виправного центру» від 06 травня 2014 р.
позивача звільнено з роботи по п. 4 ст. 40
КЗпП України за прогули.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06 листопада 1992 р., при розгляді
позовів про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається

відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня,

так і більше трьох годин безперервно
або сумарно протягом робочого

дня без поважних причин (наприклад, у
зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового

договору чи строку, який працівник
зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
або середнього спеціального учбового
закладу).

Оскільки визначена ОСОБА_3 причина
відсутності на роботі (неналежний стан
обладнання робочого місця та
невизначення такого місця, відсутність
окремого кабінету) не може вважитися
поважною причиною, суд обґрунтовано
дійшов висновку, що відповідачем були
допущені прогули з 01 грудня 2013 р. по
день звільнення - 06 травня 2014 р.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 22 зазначеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за

порушення трудової дисципліни, судам
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147(1), 148,

149 КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень,

зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок,
і

попередня робота працівника.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Оскільки ОСОБА_3 не виходив не роботу
без поважних причин з 01 грудня 2013 р. по
06 травня 2014 р. включно та з урахуванням
строку притягнення до дисциплінарної
відповідальності, визначеного законом,
при виданні наказу 06 травня 2014 р. були
підстави для звільнення його за п. 4 ст.
40 КзпП України за прогули, які допустив
позивач, починаючи з 07 квітня 2014 р.

Крім того, в силу ч. 1 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і
пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може
бути проведено лише за попередньою
згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

20 січня та 17 березня 2014 р. директором ДП
«СП Новобузького виправного центру»
голові профспілкового комітету було
направлено подання щодо отримання
згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 4 ст. 40
КЗпП України (а.с. 92, 193).

Вперше засідання з розгляду подання
призначалося на 31 березня 2014 р., але не
відбулося через неявку позивача,
повідомленого телефоном.

Вдруге засідання відбулося 06 травня 2014
р., про що позивача було повідомлено
телефоном.

При цьому позивач в суді першої
інстанції не заперечував, що хоча лист
із запрошенням на засідання профкому
він отримав поштою 07 травня 2014 р., але
про те, що 06 травня 2014 р. відбудеться
таке засідання був завчасно
повідомлений телефоном.

За наслідками розгляду цього подання 06
травня 2014 р. профкомом дана згода на
звільнення позивача за прогули.

З урахуванням викладеного висновок
суду про дотримання при звільненні
позивача вимог трудового
законодавства є правильним, доводи
апеляційної скарги його не
спростовують.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

Оскільки позивача було звільнено з
роботи на законних підставах судом
правильно зроблено висновок про
відсутність підстав для його
поновлення на роботі.

Відповідно до положень ст. ст.. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів у спосіб,
визначений законами України.

Законодавством України не передбачена
можливість оспорювання в судовому
порядку рішень профспілкових органів.

Між тим, при вирішенні спору щодо
поновлення працівника на роботі судом
дається оцінка також і рішенню,
прийнятому відповідним профспілковим
органом.

За такого, пред'явивши окремий позов до
профспілкового органу з приводу
законності прийнятого ним за
результатами розгляду подання
роботодавця рішення, позивач обрав
неналежний спосіб захисту своїх
трудових прав і такі вимоги не
підлягають задоволенню.

У зв'язку з відсутністю порушень
трудових прав позивача правильним
також є висновок суду про відсутність
підстав для відшкодування моральної
шкоди.

З урахуванням викладеного колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись статями 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 15 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але можу бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: