Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді -
Шимківа С.С.

суддів: -
Бондаренко Н.В., Малько О.С.,

секретар судового засідання -
Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
заочне рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 15 жовтня
2014 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування
шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського
міського суду Рівненської області від
15 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про відшкодування шкоди в порядку
регресу задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
розмір виплаченого відшкодування в
порядку регресу в сумі 12377 (дванадцять
тисяч триста сімдесят сім) грн. 29 коп.,
понесені позивачем судові витрати на
сплату судового збору в сумі 243 грн. 60
коп., а також 1000 грн. витрат на правову
допомогу.

Вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному
порядку.

Вказує, що не був належним чином
повідомлений про час та місце судового
розгляду, а також, у цей час, знаходився
на прийомі у лікаря через захворювання.

Додає, що у оскаржуваному рішенні
зазначено про збільшення позовних
вимог ОСОБА_4, однак копію відповідної
заяви про збільшення позовних вимог
йому надіслано не було.

Зазначає, що ОСОБА_4, на підтвердження
розміру понесених ним витрат на
правову допомогу, не подано суду
доказів про розмір гонорару,
одержаного його адвокатом.

Пояснює, що судом у рішенні не вказано
норми матеріального права, якими він
керувався при задоволенні позовних
вимог.

Додає, що потерпіла особа одержала
страхове відшкодування, яке суд не взяв
до уваги та не витребував про це докази.

________________________________________________________________________
______________________________________________

Справа № 569/8854/14-ц

Головуючий в суді І інстанції - Рудика
Л.Д.

Провадження № 22-ц/787/2582/2014

Суддя-доповідач - Шимків С.С.

Зазначає, що іншим судом уже було
прийнято рішення, яким відмовлено у
задоволенні позову про стягнення з
нього шкоди, а тому повторне звернення
до суду з позовом між тими ж сторонами,
про той самий предмет і з тих самих
підстав не допускається.

Вказує, що до участі у справі не
притягнено третю особу - ОСОБА_8, який
одержав від нього у добровільному
порядку кошти на відшкодування
заподіяної шкоди.

Додає, що докази подані в ксерокопіях і
не завірені, а постанова про закриття
кримінальної справи відносно нього на
підставі амністії - без зазначення
прізвищ осіб, таким чином порушено
вимоги закону про обов'язковість
дослідження документів в оригіналі.

Просить суд скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився.
Він був належним чином повідомлений
про день, час та місце розгляду справи.
Його неявка не перешкоджає розгляду
справи.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників процесу, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - зміні з таких підстав.

Постановою Жашківського районного
суду Черкаської області від 11.07.2007 року
ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК
України - порушення правил безпеки
дорожнього руху особою, яка керує
транспортним засобом, що спричинили
смерть потерпілого, а саме - ОСОБА_9.

На час скоєння ДТП, ОСОБА_3 виконував
трудові обов'язки по перевезенню
пасажирів автобусом "Neoplan-N116", д/з
НОМЕР_1, що перебував у власності
ОСОБА_4.

Відповідно до трудового договору,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що
зареєстрований у Рівненському
районному центрі зайнятості 13 березня
2006 року за № 172, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 13.03.06
по 13.03.2007 року перебували у трудових
відносинах (а.с. 10).

У серпні 2007 року ОСОБА_10 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_11,
ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, завданої смертю
ОСОБА_9, який був її чоловіком.

Заочним рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області,
зміненим рішенням апеляційного суду
Одеської області від 11.07.2011 року, позов
ОСОБА_10 задоволено частково та
стягнуто з ОСОБА_4 на її користь
відшкодування матеріальної шкоди, у
розмірі 19478 грн. 73 коп. та 50000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду
прийшла до висновку, що суд першої
інстанції у даній справі, правильно
встановив дійсні обставини справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України,
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Частиною 5 п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки" від 01.03.2013 № 4 встановлено,
що фізична чи юридична особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану її
працівником при виконанні трудових
(службових) обов'язків на підставі
трудового договору (контракту) чи
цивільно-правового договору, має право
зворотної вимоги (регресу) до такого
працівника - фактичного завдавача
шкоди - у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом (частина перша
статті 1191 ЦК).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" № 4 від
31.03.95, за моральну (немайнову) шкоду,
заподіяну працівником під час
виконання трудових обов'язків,
відповідальність несе організація з
якою цей працівник перебуває у
трудових відносинах, а останній
відповідає перед нею в порядку регресу
(статті 130, 132-134 КЗпП (322-08), якщо
спеціальною нормою закону не
встановлено іншого (наприклад, ст. 47
Закону України "Про телебачення і
радіомовлення" (3759-12).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4, на момент винесення судом
першої інстанції оскаржуваного
рішення, виплачено ОСОБА_10 12 377
(дванадцять тисяч триста сімдесят сім)
грн. 29 коп., в рахунок відшкодування
шкоди, заподіяної останній його
працівником - ОСОБА_3 (а.с. 8-12, 20).

Статтею 132 КЗпП України встановлено, що
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, крім
працівників, що є посадовими особами, з
вини яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України встановлено
випадки, при настанні яких працівники
несуть матеріальну відповідальність у
повному розмірі.

Зокрема, пунктом 3 вищезазначеної
статті передбачена повна матеріальна
відповідальність працівників у
випадку коли шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку.

У даних правовідносинах, вина
відповідача ОСОБА_3 у вчинені діяння,
переслідуваного у кримінальному
порядку, встановлена постановою
Жашківського районного суду
Черкаської області у справі №1-87/2007 від
11.07.2007 року, а отже, останній несе повну
матеріальну відповідальність за
завдану його діями шкоду роботодавцю.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
абз. 3 п. 3 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1992 року № 14
"Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації їх
працівниками" за шкоду, заподіяну
внаслідок порушення трудових
обов'язків, працівник несе
відповідальність перед підприємством
(установою, організацією), з яким
перебуває у трудових відносинах. За
вимогами інших осіб, що ґрунтуються на
неналежному виконанні працівником
своїх трудових обов'язків
(відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю,
виплаченої пенсії, допомоги по
соціальному страхуванню та ін.),
відповідає підприємство, перед яким
винний працівник несе матеріальну
відповідальність у порядку регресу за
нормами трудового законодавства.

Статтею 136 КЗпП України встановлено
порядок покриття шкоди, заподіяної
працівником.

Зокрема, зі змісту частини 3
вищезазначеної статті випливає, що
покриття шкоди, заподіяної
працівником, розмір якої перевищує
середній місячний заробіток
працівника, провадиться шляхом подання
власником або уповноваженим ним
органом позову до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду.

Саме такий порядок відшкодування
шкоди, понесеної ОСОБА_4 як
роботодавцем ОСОБА_3 внаслідок
протиправних дій останнього, було
дотримано ОСОБА_4 шляхом звернення 06
червня 2014 року до Рівненського
міського суду з позовом до ОСОБА_3.

Колегією суддів апеляційного суду
встановлено, що оскаржуване заочне
рішення суду першої інстанції, в
частині стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 виплаченого ОСОБА_10
відшкодування, в розмірі 12 377
(дванадцять тисяч триста сімдесят сім)
грн. 29 коп., є таким, що ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Стосовно тверджень ОСОБА_3 про
недоведеність ОСОБА_4 розміру його
витрат на правову допомогу, які були
стягнуті судом першої інстанції з
ОСОБА_3, варто зазначити, що такі
твердження підтверджуються
матеріалами справи.

Пунктом 48 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про застосування судами
законодавства про судові витрати у
цивільних справах" від 17.10.2014 № 10
встановлено, що зазначені витрати на
правову допомогу мають бути
документально підтверджені та
доведені.

Відсутність документального
підтвердження витрат на правову
допомогу, а також розрахунку таких
витрат є підставою для відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
таких витрат.

ОСОБА_4 не надано суду документального
підтвердження розміру понесених ним
витрат на правову допомогу.

У наданому ОСОБА_4 в розпорядження суду
договорі доручення № 14.5 "Про надання
правової допомоги та представництво в
суді" від 10 червня 2014 року не зазначено
розміру грошового гонорару за виконану
адвокатом роботу (а.с. 21).

Інших документів, які б підтверджували
розмір витрат позивача на правову
допомогу останнім надано суду не було.

Отже, суд першої інстанції не мав
правових підстав для задоволення
вимоги позивача про відшкодування
понесених ним витрат на правову
допомогу.

Стосовно твердження ОСОБА_3 про не
залучення судом першої інстанції -
ОСОБА_8 як третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, чим
порушено вимоги ст. 35 ЦПК України, варто
зазначити наступне.

Статтею 36 ЦПК України встановлено
порядок залучення до участі у справі
або вступу в справу третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог.

Згідно з положеннями вищезазначеної
статті, залучення третьої особи
відбувається шляхом подання
зацікавленою особою відповідної заяви,
яка повинна містити ім'я (найменування)
третьої особи, місце її проживання
(перебування) або місце знаходження та
підстави, з яких вона має бути залучена
до участі у справі.

Необхідно вказати на ті матеріальні
правовідносини, в яких сторона
перебуває з такою третьою особою і з
яких можуть випливати майбутні вимоги
сторони до третьої особи, чи навпаки.

З матеріалів справи вбачається, що
подана до суду першої інстанції ОСОБА_3
заява не відповідає вимогам ч. 2 ст. 36
ЦПК України, оскільки у ній не
зазначено ні місце проживання такої
третьої особи, ні підстави, з яких вона
має бути залучена до участі у справі
(а.с. 38).

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Отже, колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що суд першої
інстанції, правильно встановив дійні
обставини справи.

У той же час, постановляючи рішення про
стягнення витрат на правову допомогу,
суд не врахував, що позивачем та його
предствником не надано доказів про
понесення таких витрат у зв'язку з чим
оскаржуване заочне рішення суду першої
інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 84, 303, 309, 313-314, 316-317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 15 жовтня
2014 року змінити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4,
щодо стягнення понесених ним витрат на
правову допомогу з ОСОБА_3 відмовити.

У решті заочне рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
набрання ним чинності.

Головуючий-суддя
Шимків С.С.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.