Справа № 466/6042/13
Головуючий у 1 інстанції: Глинська
Провадження № 22-ц/783/5667/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді -
Струс Л.Б.

суддів:
Приколоти Т.І., Шумської Н.Л.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю:
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та
піклування Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання права власності,
зобов'язання до вчинення дій та
виселення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5, ОСОБА_3 звернулися до суду з
позовом, в якому просять суд ухвалити
рішення, яким визнати за ними право
власності на квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати
відповідача усунути перешкоди в
користування вищевказаною квартирою
та виселити відповідача. Заяву
мотивують тим, що 20 липня 2013 року було
укладено договір купівлі - продажу,
згідно якого ОСОБА_5 придбав у
громадянина ОСОБА_7 двохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,8
кв.м., яка є спільною сумісною власністю
подружжя позивачів. На момент купівлі
квартири у ній ніхто не був
зареєстрований. З 02.08.2013 р. вони та їх
донька ОСОБА_8 зареєструвалися у
вищевказаній квартирі. Відповідно до
умов договору продавець до 1 серпня 2013
року повинний був звільнити квартиру,
однак 31 липня 2013 року вони довідалися
про те, що ОСОБА_2 вселилася у їхню
квартиру та стала там проживати.
Відповідач поміняла замки на дверях та
не впускала їх до помешкання, мотивуючи
це тим, що це її квартира, в якій вона
раніше проживала. Тому позивачі
змушені звернутися до суду, просять
позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 липня 2014 року позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3
право власності на квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні квартирою, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_2 з
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_5 3561 (три тисячі п'ятсот
шістдесят одну) гривню судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 подавши
апеляційну скаргу, у якій зазначає, що
не погоджується з ним в повному обсязі
та вважає його незаконним, оскільки
постановлено з порушенням
матеріального права та не відповідає
дійсним обставинам справи. Вказує, що
спірна квартира АДРЕСА_1 належить їй -
ОСОБА_2 та її дочці - ОСОБА_9 на праві
спільної сумісної власності згідно
свідоцтва № 29905 від 27 жовтня 1994 року.
Також звертає увагу, що спірна квартира
вибула із їхнього володіння поза її
волею на підставі заочного рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 вересня 2012 року, яке
скасовано ухвалою Шевченківського
районного суду м. Львова від 12 серпня
2013 року та слухається справа за її
позовом про визнання права власності
на квартиру АДРЕСА_1. Також зазначає, що
її незаконно позбавили права власності
на спірну квартиру, тому вона і надалі
являється власником квартири АДРЕСА_1 і
тому їй належить право володіння,
користування та розпорядження майном.

Просить рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 10 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_5, ОСОБА_3
у задоволенні позову до неї про
визнання права власності, зобов'язання
до вчинення дій та виселення в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погоджується колегія,
виходив із того, що позовні вимоги про
усунення перешкод у користуванні
квартирою підлягають задоволенню,
оскільки позивач позбавлений
можливості користуватися належним
йому на праві власності майном.

Згідно з положеннями ст. ст. 319, 321 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 цього Кодексу та ст.
150 ЖК України власник квартири має
право використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
сімї, інших осіб і має право
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійснення ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Судом установлено, що між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5
придбав у громадянина ОСОБА_7
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 48,8 кв.м. Дана квартира
належала ОСОБА_7 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченому
приватним нотаріусом 27 грудня 2012 року
в реєстрі за № 4634.

Тобто, з моменту купівлі квартири
ОСОБА_5 є власником цієї квартири та
його право власності захищають норми
ЦК України, а саме ст. ст. 386, 387, які
вказують на те, що власник, який має
підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про вчинення дій для
запобігання такому порушенню, та має
право витребувати своє майно.

Окрім цього, згідно до п. 3.3. вказаного
догову та ст..659 ЦК України встановлено,
що продавець несе відповідальність за
приховування відомостей про права
третіх осіб щодо квартири, яка
відчужується та гарантує, що треті
особи в квартирі, що відчужується не
зареєстровані та не проживають, прав у
третіх осіб щодо квартири в Україні та
за її межами немає.

Тобто, у випадку наявності прав інших
осіб на вказану квартиру, продавець
зобовязаний був повідомити продавця.

Відповідно до умов договору продавець
до 1 серпня 2013 року повинний був
звільнити квартиру, однак 31 липня 2013
року вони довідалися про те, що ОСОБА_2
вселилася у їхню квартиру та стала там
проживати.

Також, враховуючи узагальнення судової
практики розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, варто зазначити, що
виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло.

Як встановлено судом першої інстанції,
у відповідача ОСОБА_2 не було достатніх
правових підстав для проживання у
вказаному приміщенні.

Згідно п. 6.2 вказаного договору та
статті 334 ЦК України право на квартиру
виникає з дня державної реєстрації
права відповідно до закону, а право
власності на квартиру відповідно до
ст.. 182 ЦК України підлягає державній
реєстрації у відповідних органах
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Встановлено, що ОСОБА_5 було виконано
всі істотні умови договору купівлі -
продажу та згідно витягу з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
20.07.2013 р., індексний номер: 6554910 набув
право приватної власності на квартиру.
Зазначений договір купівлі ніким не
оскаржувався .

Тобто, він є власником вказаної
квартири і на нього поширюються всі
права та обов'язки, що пов'язані з
правом власності.

Апелянтом не було надано доказів, які б
підтверджували його право власності чи
його право користування даною
квартирою, окрім того як встановлено
матеріалами справи довідкою №924 від
1.08.2013р. ЛКП «Під Голоском- 410» ОСОБА_2
знята з реєстрації 20.11.2012р. по рішенню
суду від 05.09.2012р. по цив. справі №
2.

Доводи апеляційної скарги що розгляду
та обставин іншої цивільної справи за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про визнання
права власності на спірне майно,
колегія суддів вважає безпідставними
та такими що не відповідають вимогам
ст.. 303 ЦПК України та виходять за межі
розгляду справи апеляційним судом.

Оскільки районний суд ухвалив
рішення з дотримання вимог ст.ст. 212-214
ЦПК України встановив обставини, що
мають значення у справі, повно та
всебічно дав оцінку доказам,
застосував закон, який регулює спірні
відносини, а доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
підстав для задоволення апеляційної
скарги колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313,314, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 10 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Л.Б. Струс

Судді
Т.І. Приколота

Н.Л. Шумська