САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
Справа № 726/2080/14-ц
Провадження №2-п/726/13/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2014
м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у
складі: головуючого судді Байцар Л. В.
при секретарі Житарь С.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні заяву управління Державної
автомобільної інспекції УМВС України в
Чернівецькій області про перегляд
заочного рішення Садгірського
районного суду м. Чернівці від 29.10.2014
року, -

ВСТАНОВИВ :

Відповідач УДАІ УМВС України в
Чернівецькій області звернулося до
суду з заявою про перегляд заочного
рішення Садгірського районного суду м.
Чернівці від 29.10.2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до УДАІ УМВС України в
Чернівецькій області, прокуратури
Львівської області про скасування
обмеження.

В заяві посилається на те, що заочним
рішенням Садгірського районного суду
м. Чернівці № 726/2080/14-ц від 29.10.2014 року
позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування
обмеження задоволенні в повному
об’ємі. Вказує на те, що УДАІ УМВС не
погоджується з прийнятим рішенням у
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права і вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
наступних мотивів.

02.03.2011 року на підставі довідки-рахунок
серії КІМ № 299700 виданої 29 21.02.2011 року ПП
"АВТО-ЧАС" вантажний вказаний вище
автомобіль зареєстровано на праві
приватної власності за позивачем.

14.06.2011 року за вхідним № 4710 до УДАІ з
Департаменту ДАІ МВС України (вих. №
4/8-5666 від 11.06.2011 року) для організації
виконання надійшла постанова слідчого
СВ прокуратури Львівської області
ОСОБА_2 від 23.05.2011 року в кримінальній
справі № 181/0062 про накладення арешту на
майно, якою в порядку ст. 125, 126 КПК
України (1960 р.) на вказаний автомобіль
накладено арешт у зв'язку з
розслідуванням кримінальної справи.

Згідно вказаної постанови досудовим
слідством встановлено, що при
первинній реєстрації на території
України не був сплачений обов'язків
збір (податок) за першу реєстрацію ТЗ,
передбачений розділом VII Податкового
кодексу України.

Відповідно до статті 34 Закону України
«Про дорожній рух» державна реєстрація
та облік автомобілів, автобусів,
мотоциклів та мопедів усіх типів, марок
і моделей, самохідних машин, причепів
та напівпричепів до них, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів здійснюються підрозділами
Державтоінспекції Міністерства
внутрішніх справ України. Державний
облік зареєстрованих транспортних
засобів включає в себе процес
реєстрації, накопичення, узагальнення,
зберігання та передачі інформації про
зареєстровані транспортні засоби та їх
власників. Порядок здійснення
реєстрації та ведення обліку
транспортних засобів визначається
Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 42 Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів (далі -Порядок),
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (в
редакції яка діяла на момент отримання
постанови), встановлено, що
забороняється здійснювати зняття з
обліку транспортного засобу, стосовно
якого є ухвала суду про накладення на
нього арешту або заборону зняття з
обліку чи постанова слідчого про
накладення арешту, а також
транспортного засобу, що є речовим
доказом у кримінальній справі і
приєднаний до неї постановою особи, яка
провадить дізнання, слідчого,
прокурора або ухвалою суду.

Визнає, що позивач зазначений ТЗ
придбав у власність в установлений
законом спосіб, належним чином оформив
правоустановлюючі документи та
сплатив відповідні обов'язкові платежі
за перереєстрацію ТЗ на своє ім'я, при
цьому, не був учасником кримінального
провадження в рамках якого накладено
арешт на майно.

Вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК
України суд одночасно з ухваленням
судового рішення, яким закінчується
судовий розгляд, вирішує питання про
скасування арешту майна. Суд скасовує
арешт майна, зокрема, у випадку
виправдання обвинуваченого, закриття
кримінального провадження судом, якщо
майно не підлягає спеціальній
конфіскації, непризначення судом
покарання у виді конфіскації майна
та/або незастосування спеціальної
конфіскації, залишення цивільного
позову без розгляду або відмови в
цивільному позові.

Аналогічне правило було закріплено у
розділі З КПК України 1960 року. Таким
чином, вважає, що арешт на майно
позивача накладено в рамках
розслідування кримінальної справи
відповідно до норм КПК, отже, і
скасувати його слід за правилами,
встановленими КПК, а законодавство про
захист права власності застосуванню до
спірних правовідносин не підлягає.

Вказане твердження заявника є
помилковим, виходячи з наступного.

Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах
15.05.2013р. розглянув справу №6-26цс13,
предметом якої був спір за позовом
власника про звільнення майна з-під
арешту, накладеного в процесі
кримінального провадження. При
розгляді цієї справи ВСУ зробив
правовий висновок, відповідно до якого
вимоги особи, що ґрунтуються на її
праві власності на арештоване в
процесі кримінального провадження
майно, розглядаються за правилами,
встановленими для розгляду позовів про
звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму ВСУ
від 27.08.1976р. №6 «Про судову практику в
справах про виключення майна з опису»
за правилами, встановленими для
розгляду позовів про виключення майна
з опису, розглядаються вимоги громадян
і організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Таким чином данне провадження
розглядаються за правилами,
встановленими для розгляду цивільних
позовів про звільнення майна з-під
арешту.

Крім цього, згідно змісту заяви про
перегляд заочного рішення, заявник
вважає, що працівниками ДАІ не порушено
конституційних прав позивача,
передбачених статею 41 Конституції
України. Оскільки, відповідно до п. 11
Порядку, державна реєстрація ТЗ,
ввезених на митну територію України
без сплати податків і зборів
(обов'язкових платежів), що передбачені
законодавством під час імпорту таких
засобів, проводиться за умови подання
документів про внесення таких податків
і зборів (обов'язкових платежів), за
винятком транспортних засобів, які
згідно з податковим законодавством
звільнені від їх сплати, із внесенням
відповідного запису у свідоцтво про
реєстрацію. Згідно п. 41 Порядку,
забороняється зняття з обліку для
подальшого відчуження та/або
перереєстрація на нового власника ТЗ,
які зареєстровані без сплати мита та
інших податків і зборів (обов'язкових
платежів), передбачених законодавством
під час імпорту автомобілів, без
подання документів про внесення
зазначених платежів. Відповідно до
вимог п. 2 Прикінцевих положень Закону
України „Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
регулювання ринку автомобілів в
Україні" №2134-111 від 07.12.2000 року,
автомобіль, що був попередньо ввезений
в Україну без сплати (повної або
часткової) передбачених
законодавством податків та зборів,
може бути відчужений або переданий у
володіння, або (та) у користування, або
(та) у розпорядження тільки після
сплати у повному обсязі всіх податків
та зборів, передбачених законодавством
України на день ввезення автомобіля на
митну територію України, (крім
випадків, передбачених Законом України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні").

Вважає, що позивач може належно
розпоряджатися своєю власністю, у тому
числі і використовувати автомобіль за
призначенням та реалізувати його, у
випадку сплати всіх передбачених
законом митних платежів та зборів з
послідуючим відшкодуванням понесених
витрат в регресному порядку із винних
осіб.

Суд вважає, що дане твердження заявника
не грунтується на вимогах закону.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, суд враховував
обставини справи та норми діючого на
момент виникнення спірних
правовідносин законодавства.

Як вбачається зі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
САЕ649806 позивач ОСОБА_1 є власником
автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1997 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
який зареєстрований на нього 04.05.2011
року. Згідно облікової картки
транспортного засобу, позивач є третім
власником автомобіля.

Згідно постанови старшого слідчого СВ
прокуратури Львівської області від
23.05.2011 року ОСОБА_3 в ході розгляду
кримінальної справи № 181-0311, порушеної
щодо службових осіб Львівського ВРЕР
УДАІ ГУМВС України у Львівській
області за фактом зловживання
службовим становищем та перевищенням
службових повноважень за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч.3, 365 ч.1
КК України, розслідування якої
проводилось слідчим відділом
прокуратури Львівської області, на
автомобіль позивача накладено
заборону на проведення реєстраційних
операцій.

Розслідуванням встановлено, що
протягом 2008-2010 років, невстановлені
слідством особи шляхом обману та
зловживання довірою, здійснювали
первинну реєстрацію транспортних
засобів у Львівському ВРЕР на фізичних
осіб, використовуючи їх паспортні дані
та довіреності. В подальшому, під час
проведення даної реєстрації,
невстановлені слідством особи, діючи
умисно, підробляли квитанції про
сплату фізичними особами, на які
проводилась первина реєстрація,
податку з власників транспортних
засобів, хоча фактично даний податок не
був сплачений або сплачений частково,
та подавали їх у Львівське ВРЕР УДАІ ГУ
МВСУ у Львівській області для
незаконної реєстрації службовими
особами ВРЕР цих транспортних засобів.

Зміст права власності, за правилами ст.
317 ЦК України складає право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом. Правовий режим
власності, відповідно до ст. 92
Конституції України визначається
виключно законами України.

Аналіз цих правових норм дає підстави
для висновку, що право власності
проявляється у правомочностях
власника, обмеження яких можливо
виключно на підставі закону.

Так, ч. 2 ст. 321 ЦК України
регламентовано, що особа може бути
обмежена в здійсненні права власності
лише у випадках та в порядку,
встановленому законом.

Обмеження у здійсненні прав
конкретного власника полягає у
звуженні того обсягу прав, яким
загальна норма закону наділяє усіх
власників. Це не загальна, а виняткова
ситуація, яка може бути наслідком
неправомірної поведінки власника.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, неправомірної поведінки
позивача при купівлі автомобіля не
було, останній у встановленому законом
порядку придбав автомобіль, належним
чином оформив правовстановлюючі
документи, сплатив відповідний податок
за проведення перереєстрації
транспортного засобу та здійснив всі
інші передбачені законом платежі,
тобто правомірно набув у власність
транспортний засіб та став його єдиним
та належним власником, чого
представник відповідача не оспорює,
тоді як вбачається з мотивувальної
частини постанови, і що стало підставою
для порушення кримінальної справи, в
період 2008-1010 років, тобто ще до моменту
купівлі автомобіля позивачем, у 235
випадках реєстрація транспортного
засобу була проведена частково без
сплати податку, а в 1711 випадках -
повністю без сплати.

Безперечно, в одному з цих випадків
була проведена реєстрація автомобіля,
який на даний час належить позивачу,
однак не внаслідок його дій було
порушено вимоги закону, при купівлі
транспортного засобу позивач діяв у
відповідності до вимог чинного
законодавства, не знав і не міг знати,
що первинна реєстрація автомобіля була
проведена з порушенням вимог закону, а
тому і підстав для накладення заборони
на такий транспортний засіб з точки
зору цивільно-правового законодавства
немає, оскільки така заборона, в даному
випадку є обмеженням права власника, що
відповідно до закону дозволяється
робити у виняткових випадках відносно
майна власника, отриманого внаслідок
неправомірних дій останнього.

Будучи належним власником свого майна
та маючи передбачене ЦК України та
Конституцією України право на
розпорядження ним позивач правомірно
вимагає усунення порушень його права
шляхом скасування накладеного
постановою обмеження, що має наслідком
задоволення позову і про що ухвалено
рішення.

Крім цього, даючи правову оцінку
вимогам сплати всіх передбачених
законом митних платежів та зборів з
послідуючим відшкодуванням понесених
витрат в регресному порядку із винних
осіб, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції
України, кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

Статтею 20 Закону України «Про систему
оподаткування» передбачено, що
контроль за правильністю та
своєчасністю справляння податків і
зборів (обов'язкових платежів)
здійснюється державними податковими
органами та іншими державними органами
в межах повноважень, визначених
законами.

Аналогічними за змістом є завдання,
функції та права органів державної
податкової служби, встановлені ст. 10
Закону України «Про державну податкову
службу в Україні».

Аналізом змісту статей Закону України
«Про державну податкову службу в
Україні» встановлено, що контроль за
правильністю та своєчасністю
справляння податків і зборів
здійснюється органами державної
податкової служби шляхом проведення
планових та позапланових перевірок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
податок з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин і
механізмів» від 11.12.1991 року, чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин, платниками податку з
власників транспортних засобів та
інших самохідних машин і механізмів є
підприємства, установи та організації,
які є юридичними особами, іноземні
юридичні особи (далі - юридичні особи), а
також громадяни України, іноземні
громадяни та особи без громадянства
(далі - фізичні особи), які здійснюють
першу реєстрацію в Україні, реєстрацію,
перереєстрацію транспортних засобів
та/або мають зареєстровані в Україні
згідно з чинним законодавством власні
транспортні засоби, які відповідно до
статті 2 цього Закону є об'єктами
оподаткування.

Згідно ст. 2 цього Закону, об'єктами
оподаткування є, зокрема, автомобілі,
призначені для перевезення не менше 10
осіб, включаючи водія, - код 8702;
автомобілі легкові - код 8703; автомобілі
вантажні - код 8704.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що
перша реєстрація в Україні - це
реєстрація транспортного засобу в
Україні, яка здійснюється
уповноваженими державними органами
України вперше щодо цього
транспортного засобу.

Податок з визначених вказаним Законом
власників наземних транспортних
засобів сплачується юридичними та
фізичними особами за місцем реєстрації
таких транспортних засобів на
спеціальні рахунки територіальних
дорожніх фондів республіканського
бюджету Автономної Республіки Крим,
обласних бюджетів та бюджетів міст
Києва та Севастополя.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього Закону,
податок з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин і
механізмів сплачується фізичними
особами - перед проведенням першої
реєстрації в Україні, реєстрацією,
перереєстрацією транспортних засобів,
а також перед технічним оглядом
транспортних засобів щорічно або один
раз за два роки, але не пізніше першого
півріччя року, в якому провадиться
технічний огляд.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України
«Про податок з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин і
механізмів», фізичні особи - платники
податку зобов'язані пред'являти
органам, що здійснюють першу
реєстрацію в Україні, реєстрацію,
перереєстрацію, зняття з обліку або
технічний огляд транспортних засобів,
квитанції або платіжні доручення про
сплату податку за попередній (у разі
здійснення сплати) та за поточний роки,
а платники, звільнені від сплати цього
податку, - відповідний документ, що дає
право на користування цими пільгами.

Позивач стверджує, і вказане
підтверджено в суді матеріалами
справи, що перша реєстрація
транспортного засобу проведена не
позивачем, він є третім власником
транспортного засобу.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку про безпідставність вимог
заявника щодо стягнення з позивача
податку з власників транспортних
засобів та інших самохідних машин і
механізмів.

Таким чином, заявником УДАІ УМВС
України в Чернівецькій області при
розгляді заяви про перегляд заочного
рішення не надало докази, які мають
істотне значення для вирішення справи
тому суд вважає, що в задоволенні заяви
про перегляд заочного рішення слід
відмовити.

Керуючись ст. 231 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Заяву УДАІ УМВС України в Чернівецькій
області про перегляд заочного рішення
Садгірського районного суду м.
Чернівці від 29.10.2014 року – залишити без
задоволення.

Згідно ч. 4 ст. 231 ЦПК України у разі
залишення заяви про перегляд заочного
рішення без задоволення, заочне
рішення може бути оскаржене в
загальному порядку, встановленому цим
Кодексом. У цьому разі строк на
апеляційне оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Суддя ОСОБА_4