Справа № 654/4278/14-ц
Провадження №2/654/1272/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року Голопристанський
районний суд Херсонської області в
складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

при секретарі Сидоркіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Гола Пристань
Херсонської області в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору:
приватний нотаріус Голопристанського
районного нотаріального округу
Херсонської області ОСОБА_4, про
визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
дарування від 01.02.2008 року, укладений між
сторонами, відповідно до якого ОСОБА_1,
ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_3 прийняла в
дар квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на
те, що позивачам на праві власності
належала вказана квартира і у зв'язку
із погіршенням свого здоров'я,
неможливості виходити за межі квартири
та потребуванням постійної допомоги та
догляду вони вирішили укласти із
відповідачкою, яка є їхньою донькою,
договір довічного утримання, і остання,
яка постійно проживала у м. Москва
Російської Федерації, погодилася таке
утримання їм надавати. Проте, всупереч
досягнутої домовленості, після
укладення договору, починаючи з 2008 року
відповідачка ніякої допомоги їм не
надавала. У 2011 році відповідачка
повернулася із м. Москва і стала
постійно проживати у м. Гола Пристань
Херсонської області, стала пиячити,
ображати їх, погрожувати виселенням із
квартири та заперечувала наявність
зобов'язань щодо їх утримання. Крім
відповідачки у них є ще двоє синів, один
з яких ОСОБА_8 постійно доглядав за ними
та надавав допомогу і саме завдяки йому
вони змогли отримати копію
оспорюваного договору, з тексту якого
вони дізналися, що фактично уклали із
відповідачкою договір дарування (чого
вони не бажали), а не договір довічного
утримання. Оскільки іншого житла в них
не має, з урахуванням похилого віку та
стану здоров'я вони не мали наміру
дарувати квартиру доньці, а тому
сприйняття ними суті договору було
хибним чи помилковим. Крім цього, при
підписанні оспорюваного договору, на
їхнє волевиявлення вплинули як
хвороби, так і обіцянки доньки, а також
їх правова необізнаність у різниці між
поняттям договору довічного утримання
та дарування. З посиланням на ст. ст. 215,
216, 229 ЦК України просили задовольнити
позов.

У судовому засіданні позивачка
ОСОБА_2 та представник позивачів ОСОБА_6
позов підтримали, наполягали на його
задоволенні з підстав, зазначених у
позові. Додатково пояснили, що за
станом здоров'я вони не виходили з
квартири, а тому не мали можливості
вчасно подати позов, внаслідок чого
сплинув строк позовної давності, який
вони просили суд поновити.

Відповідачка та її представник
ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не
визнали, відповідачка пояснила суду, що
жодних домовленостей про укладення
договору довічного утримання між
сторонами не було. Вона близько 15 років
проживала у Російській Федерації, де
вийшла заміж. Коли вона розлучилася з
чоловіком, то залишилася практично без
засобів до існування, у зв'язку з чим
батьки самі запропонували їй
подарувати належну їм квартиру, щоб
вона мала власне житло та повернулася
до України. Коли в 2008 році вона була в
Україні батьки подарували їй квартиру
і вона поїхала назад до м. Москва, де
жила там до 2011 року, щоб оформити
пенсію. Весь цей період (2008-2011 роки) саме
батьки їй надавали допомогу, оскільки
вона їм допомогти нічим не могла, а тому
вони навіть не могли розраховувати, що
вона їх буде утримувати. Ініціатором
цього позову фактично є її брат ОСОБА_8,
який з травня місяця 2014 року не
допускає її та ще одного брата до
батьків, зачинив їх у квартирі, змінив
замки. Метою цього позову є продаж
квартири, щоб на виручені кошти
погасити кредитні зобов'язання брата
ОСОБА_8.

Третя особа у судовому засіданні
позов не визнала, пояснила, що вона
давно знає сім'ю ОСОБА_2, які добре
знають і її, а тому звернулися саме до
неї, а не до інших нотаріусів. Саме
позивач збирав всі необхідні документи
для укладення договору дарування,
оскільки його дружина з квартири не
виходила. Нотаріальну дію вона вчиняла
з виїздом на квартиру позивачів (возив
її автомобілем син позивачів ОСОБА_8),
де, впевнившись у намірах позивачів
саме подарувати квартиру доньці та їх
адекватності, роз'яснила їм суть
договору та наслідки його укладення.
Перечитуючи договір саме позивачка
віднайшла у ньому помилку в імені
обдарованої особи, яка була відразу
виправлена.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків,
оглянувши матеріали інвентарної
справи, вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 01.02.2008 року
між сторонами був укладений договір
дарування, відповідно до якого
позивачі подарували, а відповідачка
прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, який
посвідчений нотаріально приватним
нотаріусом ОСОБА_9, зареєстровано в
реєстрі під № 286 (а. с. 24).

При цьому в матеріалах
інвентарної справи БТІ міститься заява
позивача (яка не датована, але
квитанції про здійснення платежів за
даною заявою датовані 14.12.2007 року) про
надання йому інформації з Реєстру прав
власності на нерухоме майно саме у
зв'язку із наміром подарувати
зазначену вище квартиру.

Також позивачі підписали 01.02.2008
року нотаріально посвідчену заяву про
згоду на дарування вказаної вище
квартири своїй доньці (відповідачці) (а.
с. 56).

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну
уяву не тільки про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Під час укладання договору
дарування позивачам були роз'яснені
правові наслідки цієї правової угоди,
які в свою чергу підтвердили дійсність
своїх намірів на її укладення, сторони
домовились про істотні умови договору,
договір укладено з дотриманням вимог
діючого законодавства.

Суд не бере до уваги при ухваленні
рішення показання свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, оскільки дані особи не
були очевидцями підписання договору
сторонами, а їхні показання щодо
намірів відписати квартиру доньці
(відповідачці) не вказують на
конкретний вид договору, який сторони
мали намір укласти, так я к право
власності на квартиру переходить до
відповідачки як за договором
дарування, так і за договором довічного
утримання.

Натомість тривале перебування
відповідачки в Російській Федерації як
до підписання договору так і після
підписання оспорюваного договору
(відповідачка повернулася в Україну в
2011 році), про що було добре відомо
позивачам, на думку суду, свідчить про
те, що відповідачка не могла і не мала
намірів утримувати позивачів, так як не
мала такої можливості через значну
відстань між їхніми місцями
проживання, а позивачі, відповідно, у
зв'язку з наведеним не могли
розраховувати на отримання від
відповідачки допомоги чи постійного
догляду, а тому дійсними намірами
(волевиявленням) позивачів при
укладанні осопорюваного договору були
саме наміри (волевиявлення) подарувати
квартиру відповідачці.

При цьому суд також враховує, що
відповідачка не є для позивачів
сторонньою особою, є їхньою донькою, а
тому укладання між ними договору
дарування не виходить за межі звичаїв,
які склалися між батьками та дітьми в
суспільстві.

Також при ухваленні рішення
піддає сумніву саму можливість
укладення оспорюваного договору під
впливом помилки відразу двома
позивачами як подружжям.

Таким чином позивачі не надали
доказів того, що оспорюваний договір
укладено під впливом помилки щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін (ст. 229 ЦК України), що є підставою
для відмови у задоволенні позову.

Щодо строку позовної давності, то
з урахуванням стану здоров'я позивачів
(а. с. 6-23), суд вважає за необхідне
поновити їм строк звернення до суду з
даним позовом.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 11, 12, 15, 16, 203, 229, 717-720 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 57-66, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1, ОСОБА_2 строк
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом.

У задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Херсонської області через
Голопристанський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
В. М. Сіянко