Справа № 337/5772/14-ц
Провадження № 2/337/2025/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 грудня 2014 р.
м. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді
Ширіної С.А.

за участю секретаря
Цокур Г.А..

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжя
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_6 до ОСОБА_7,ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
про визнання договору дарування
недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
про визнання договору дарування
недійсним.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що
11.11.2013 р., Хортицький районний суд м.
Запоріжжя розглянув цивільну справу за
позовом ОСОБА_6 до відповідачки ОСОБА_7
«про поділ майна подружжя», виніс
рішення яким позов задовольнив
частково.Визнано кредитний договір від
20.07.2007 р., укладений між ОСОБА_6 та АКБ
«ТАС-Комерцбанк», таким, що укладений в
інтересах подружжя, а зобов'язання за
договором спільним боргом сторін по
справі. Стягнуто з відповідачки ОСОБА_7
на користь ОСОБА_6. суму сплачених
коштів за кредитним договором в
розмірі 25 234 грн.33 коп.

06.12.2013 р. Державним виконавцем
Хортицького відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції було
ухвалено постанову про відкриття
виконавчого провадження на підставі
виконавчого листа по вищезазначеній
цивільній справі.

16.12.2013 р. державний виконавець
Денисенко С.В. виніс постанову якою
наклав арешт на все майно ОСОБА_7, а саме
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та на
частку квартири АДРЕСА_1.

18.04.2014 р., Апеляційний суд Запорізької
області виніс ухвалу якою встановив
строки на оскарження рішення та
прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_7 на
вищезазначене рішення суду до
розгляду.

ОСОБА_7, скориставшись Ухвалою
Апеляційного суду Запорізької області
про продовження їй строку на
апеляційне оскарження,звернулась до
державного виконавця із заявою про
припинення чинності арешту майна.

На підставі заяви ОСОБА_7 та ухвали
апеляційного суду, державний
виконавець Хортицького відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції, 05.05.2014 р. задовольнив заяву
відповідачки ОСОБА_7 та винесла
постанову якою на підставі ст.48.ч1, ст.50
Закону України «Про виконавче
провадження» припинила чинність
арешту майна боржника ОСОБА_7 та
повернула виконавчий лист до
Хортицького районного суду
м.Запоріжжя.

04 червня 2014 р. Апеляційний суд
Запорізької області розглянув
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Хортицького
районного суду від 11.11.2013 р. та прийняв
рішення яким залишив в силі рішення
Хортицького суду в частині стягнення з
ОСОБА_7 на мою користь фактично
сплачених мною коштів після розірвання
шлюбу за кредитним договором в розмірі
25 234 грн.33 коп.

05 червня 2014 р. він дізнався, що ОСОБА_7
під час розгляду її апеляційної скарги
на рішення Хортицького районного суду
м.Запоріжжя від 11.11.2013 р. позбулась
усього належного їй нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_7 усвідомлюючи, що в
процесі виконання рішення буде
стягнення на все належне їй нерухомого
майна уклала договори дарування зі
своєю матір'ю ОСОБА_3

12 травня 2014 р., ОСОБА_7 подарувала
своїй матері (відповідачці по справі
ОСОБА_3.) 13 частину квартири АДРЕСА_2.
ОСОБА_7 не мала наміру дійсно
відчужувати власне майно на користь
ОСОБА_3 , а мала ціль приховати нерухоме
майно від реалізації для погашення
боргу за рішенням суду.

Позивач вважає, що договір дарування 13
частини квартири АДРЕСА_2 від 12.05.2014 р.
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в
реєстрі за № 1344 є недійсним, в звязку з
тим, що був укладений з порушенням ст. 203
Цивільного кодексу України, щодо
дотриманням, загальних вимог
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, отже, відповідно
до ст. 234 ЦК України, цей правочин можна
вважати фіктивним.

В звязку з чим позивач звернувся з
даним позовом до суду.

В судовому засідання представник
позивача підтримала позовну заяву та
просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_10, проти позову
заперечувала та зазначила, що її донька
ОСОБА_7 давно планувала подарувати їй
свою частку квартири АДРЕСА_2, так як,
збиралася переїздити жити до м.Київа.В
спірній квартирі вона зареєстрована з
липня 2014 року та проживає та разом з
онукою ОСОБА_11, а її донька ОСОБА_7
проживає та працює в м.Київі.

Представник відповідача ОСОБА_7-
ОСОБА_4, заперечувала проти позову в
повному обсязі, посилаючись на
підстави викладені в письмовому
запереченні.

Третя особа : приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 в судове засідання не
з»явився. Про розгляд справи був
повідомлений належним чином.
Заперечень проти позову до суду не
надавав.

Суд вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача ОСОБА_3,
представника, представника
відповідача ОСОБА_7, дослідивши надані
суду письмові докази, вважає, що
позовна заява не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Судом встановлено що 12.05.2014 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір
дарування 1/3 частки квартири
АДРЕСА_2,посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8

Відповідно до довідки ОСББ
«Хортицький» № 38 від 15.10.2014 року ОСОБА_3
зареєстрована та проживає в квартирі
АДРЕСА_2 разом з онукою ОСОБА_11 1997 р.н.
(а.с. 66)

Відповідно до ст. 202 ЦПК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, це зокрема:
його зміст не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямованим
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, згідно вимог ч. 1 ст. 205 ЦК
України, може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України вважає, що правочин
є вчиненим у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони
(частина 1). Правочин вважається таким,
що вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (частина 2).

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України
договором є омовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Укладений договір дарування від 12.05.2014
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 13 частки
квартири АДРЕСА_2, відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України зазначає підстави
недійсності правочину. Такою
підставою, зокрема, являється
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу (частина 1). Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом -нікчемний
правочин (частина 2). Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним -оспорюваний
правочин (частина 3). Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(частина 5). Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами) не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»№ 9 від 6
листопада 2009 року, для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином або
взагалі можуть не мати правової мети.

Ознака фіктивності має бути властива
діям обох сторін правочину. У випадку,
коли одна сторона діяла лише для
вигляду, а друга -мала за мету досягти
правового результату, такий правочин
не являється фіктивним.

Тягар доказування фіктивності
правочину покладається на особу, яка
звернулася до суду із позовом про
визнання такого фіктивного правочину
недійсним, тобто, саме на позивача
законом покладено обов'язок доведення
відсутності наміру у сторін на
створення правових наслідків на момент
вчинення правочину.

Це також визначено частиною 3 ст. 10 ЦПК
України, яка покладає на сторін
обов'язок по доведенню тих обставин, на
які кожна із них посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач посилається на те, що
відповідач ОСОБА_7 скористувавшись
тим,що до закінчення розгляду
цивільної справи в суді, державний
виконавець зняв арешт з нерухомого
майна, подарувала своє нерухоме майно
матері.Сама ОСОБА_7 після укладання
договору дарування залишилася без будь
якого нерухомого майна, тобто
залишилась без житла. Таким чином, на
думку позивача, ОСОБА_7 не мала наміру
дійсно відчужувати власне майно на
користь ОСОБА_3 , а мала ціль приховати
нерухоме майно від реалізації для
погашення боргу за рішенням суду.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідків ОСОБА_12 пояснила суду, що вона
є матір»ю позивача. ОСОБА_7 є колишньою
дружиною її сина ОСОБА_6 Після
розлучення її сина ОСОБА_6 з ОСОБА_7 він
звернувся до суду з позовом про поділ
майна подружжя. В 2013 році Хортицький
районний суд м.Запоріжжя прийняв
рішення яким стягнув з ОСОБА_7 на
користь її сина суму сплачених
кредитних коштів за кредитним
договором в розмірі 25 234,33 гривень.
Відповідач ОСОБА_7 подарувала свою
частку квартири матері для того, щоб
приховати нерухоме майно від
реалізації для погашення боргу за
рішенням суду.

Позивачем на підтвердження своїх вимог
та доводів відповідно до вимог статей
10, 60 ЦПК України не надано належних і
допустимих доказів на підтвердження
існування факту укладення зазначеного
договору дарування частки квартири
лише для виду, отже, не доведено факт
відсутності у сторін наміру на
створення правових наслідків договору
дарування на момент його укладення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Докази мають бути
належними (ст. 58 ЦПК України) і
допустими (ст. 59 ЦПК України), зокрема,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Виходячи із вищевикладеного, позивач
не надав суду належних та допустимих
доказів, які б підтверджували факт
фіктивності укладеного договору
дарування частки квартири між ОСОБА_7
та ОСОБА_3, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконання, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

За таких обставин позовна заява
ОСОБА_6 до ОСОБА_7,ОСОБА_3, третя особа
:приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
про визнання договору дарування
недійсним задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 202-205, 207, 215, 234 ЦК України, ст.ст. 10,
11, 57-59, 60, 212, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_6
до ОСОБА_7, ОСОБА_3 ,третя особа
:приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
про визнання договору дарування
недійсним- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Запорізької області через Хортицький
районний суд м.Запоріжжя.

Суддя:

С.А.Ширіна