АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Троц В.О.,

за участю:

представника позивача
Стовбун С.В.,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_3 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 червня 2014 року по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за спожиту електроенергію,

В С Т А Н О В И Л А:

31.12.2013 ПАТ «Київенерго» звернулось до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просило стягнути з відповідача
заборгованість за спожиту
електроенергію в сумі 2 045 грн. 48 коп.,
три відсотки річних в сумі 158 грн. 57 коп.,
інфляційні втрати в сумі 130 грн. 28 коп.
та судові витрати, посилаючись на те, що
відповідач є власником квартири та
власником особового рахунку споживача
електроенергії і за результатами
аналізу оплат виявлено, що відповідач
не своєчасно та не в повному обсязі
сплачував за фактичне щомісячне
споживання електроенергії, внаслідок
чого, станом на 01.12.2013 утворилась
заборгованість, яка підлягає стягненню
з відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.09.2014 позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Київенерго» заборгованість в сумі 2 045
грн. 48 коп., три відсотки річних та
інфляційні втрати в сумі 288 грн. 85 коп., а
також судовий збір в розмірі 229 грн. 40
коп.

В апеляційній скарзі відповідач та
його представник, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просять рішення
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову. Вказують, що суд
першої інстанції не звернув увагу на
те, що власником квартири є не тільки
відповідач, а відтак він одноосібно не
повинен нести будь-яку
відповідальність. Крім того, суд
залишив поза увагою відсутність
укладеного між позивачем та
відповідачем договору на постачання
електроенергії, а також не перевірив
наданий позивачем розрахунок
заборгованості, який не відповідає
дійсності, оскільки сплата за
електроенергію проводилась вчасно та в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
з викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю та
необґрунтованістю та просив рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів вказаним
вимогам процесуального закону рішення
суду відповідає не повністю.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідач, як споживач електроенергії
має заборгованість, яка, в силу вимог
закону, підлягає стягненню з
урахуванням індексу інфляції та трьох
відсотків річних від простроченої
суми.

З висновком суду про стягнення всієї
суми заборгованості з відповідача,
колегія суддів погодитись не може, з
огляду на наступне.

Позивач звертаючись до суду з даним
позовом до ОСОБА_4 вказував, що останній
проживає в квартирі АДРЕСА_1, на його
ім'я відкрито особовий рахунок
споживача електроенергії, а тому
останній зобов'язаний погасити виниклу
заборгованість за спожиту
електроенергію.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач є одним із
співвласників квартири АДРЕСА_1.

У відповідності з даними довідки форми
№ 3, квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва
про право власності від 12.09.2001, належить
на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 в рівних частках, тобто по 1/3
частині кожному.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження його майна.

Частинами 3, 4 ст. 319 ЦК України
закріплено, що усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Власність зобов'язує.

Статтею 322 ЦК України імперативно
встановлено, що власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Суд першої інстанції, в порушення
вказаних норм закону поклав обов'язок
по сплаті заборгованості за спожиту
електроенергію лише на одного
співвласника, оскільки не повно
з'ясував фактичні обставини справи,
зокрема не перевірив кому і в яких
частках належить квартира, яка
підключена до електропостачання.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, квартира
належить ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в
рівних частках, а отже, в силу вимог
закону, останні зобов'язані нести
відповідальність в межах належних їм
часток у праві власності, тобто
обов'язок по сплаті виниклої
заборгованості повинні нести всі
співвласники в рівних частках кожний.

Позивач звернувся до суду з даним
позовом лише до одного із
співвласників та під час розгляду
справи не порушував питання про
залучення до участі у справі в якості
відповідачів інших співвласників, а
тому заборгованість за спожиту
електроенергію, три відсотки річних та
інфляційні втрати можуть бути стягнуті
з відповідача лише частково (1/3
частина).

Щодо наявності заборгованості та її
розміру, а також правових підстав для
її відшкодування, то суд першої
інстанції цілком обґрунтовано виходив
з того, що розмір заборгованості
підтверджується належними і
допустимими доказами.

З наданих позивачем та перевірених
судом розрахунків вбачається, що
розмір заборгованості за спожиту
електричну енергію станом на 01.12.2013
становить 2 045 грн. 48 коп.

Відповідно до преамбули Закону України
«Про електроенергетику» цей Закон
визначає правові, економічні та
організаційні засади діяльності в
електроенергетиці і регулює відносини,
пов'язані з виробництвом, передачею,
розподілом, постачанням і
використанням енергії, забезпеченням
енергетичної безпеки України,
конкуренцією та захистом прав
споживачів і працівників галузі

Крім того, відносини між громадянами та
енергопостачальниками врегульовано
Правилами користування електричною
енергією для населення, затвердженими
постановою КМУ від 26.07.1999 № 1357, які
обов'язкові для виконання всіма
споживачами і енергопостачальниками
незалежно від форм власності.

Пунктом 3 вказаних Правил визначено, що
споживання електричної енергії
здійснюється на підставі договору про
користування електричною енергією між
споживачем і енергопостачальником, що
розробляється енергопостачальником
згідно з Типовим договором про
користування електричною енергією
(додаток 1) і укладається на три роки.

Пунктом 7 Правил встановлено, що для
споживання електроенергії новий
наймач (власник) квартири або іншого
об'єкта повинен звернутися до
енергопостачальника для укладення
договору про користування електричною
енергією. Після чого
енергопостачальник протягом 3 днів у
містах та 7 днів у сільській місцевості
підключає квартиру або об'єкт
споживача до електропостачання.

Проаналізувавши вимоги чинного
законодавства, суд першої інстанції
дійшов цілком правомірного висновку, з
яким повністю погоджується й суд
апеляційної інстанції, про те, що
відсутність між сторонами укладеного
договору не є підставою для звільнення
відповідачів від обов'язку сплати
вартості спожитої електроенергії.

Доводи апелянта про відсутність
заборгованості і про те, що позивачем
нарахована заборгованість за іншим
лічильником не ґрунтуються на
матеріалах справи та спростовуються
наданими позивачем доказами. Посилання
апелянта на те, що у виданій йому
довідці не вірно зазначено номер
лічильника, не є підставою для
звільнення від сплати за спожиту
електроенергію.

Задовольняючи вимоги позивача про
стягнення трьох відсотків річних та
інфляційних втрат суд першої інстанції
правомірно виходив з вимог ст. 625 ЦК
України, якою передбачено, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

За розрахунком позивача, який
відповідає вимогам закону, розмір
трьох відсотків річних становить 158
грн. 57 коп. та інфляційних втрат - 130 грн.
28 коп., які також підлягають стягненню з
відповідача пропорційно належної йому
частки у праві власності на квартиру.

Отже, з урахуванням того, що відповідач
є власником лише 1/3 частини квартири,
яка підключена до електропостачання, з
останнього підлягає стягненню
заборгованість за спожиту
електроенергію в сумі 681 грн. 83 коп. (2045,48
грн. : 3), три відсотки річних від
простроченої суми в розмірі 52 грн. 85
коп. (158,57 грн. : 3) та інфляційні втрати в
сумі 43 грн. 43 коп. (130,28 грн. : 3).

Крім цього, у відповідності з вимогами
ст. 88 ЦПК України, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
судовий збір пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог в сумі 76
грн. 47 коп. (229,40 грн. : 3).

Підсумовуючи вищенаведене та
аналізуючи доводи викладені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги у
зв'язку з її обґрунтованістю, в частині
покладення обов'язку по сплаті
заборгованості за спожиту
електроенергію лише на одного
співвласника квартири. Інші доводи
наведені в апеляційній скарзі не дають
підстав для висновку про
безпідставність заявленого позову та
відмову в його задоволенні.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що у зв'язку з неповним
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та неправильним
застосуваннями норм матеріального
права, рішення суду підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 червня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за спожиту
електроенергію - задовольнити
частково.

Стягнути ОСОБА_4 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» (м. Київ, вул.
Івана Франка, 5, ідентифікаційний код
00131305) 681 (шістсот вісімдесят одну) грн. 83
коп. заборгованості, 52 (п'ятдесят дві)
грн. 85 коп. три відсотки річних від
простроченої суми, 43 (сорок три) грн. 43
коп. інфляційних втрат та 76 (сімдесят
шість) грн. 47 коп. судового збору, а
всього стягнути 854 (вісімсот п'ятдесят
чотири) грн. 58 коп.

В задоволенні іншої частини заявлених
вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді