Справа № 552/7114/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року Київський
районний суд м.Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової
О.А.

при секретарі - Ворона Д.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - Артюх А.В.,
Аксюти Б.О.,

розглянувши у м.Полтаві в приміщенні
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Приватної фірми «Наташа» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про поновлення на роботі. В
позовній заяві посилався на те, що
працював на посаді водія вантажного
авто ДАФ Приватної фірми «Наташа». 19
вересня 2014 року звільнений з роботи за
пунктом 4 ст.40 КЗпП України (за прогул
без поважних причин). Зазначаючи, що
порушень трудової дисципліни він не
вчиняв, не допускався на роботу
охороною підприємства за вказівкою
керівництва, а крім того, відповідачем
був порушений порядок його звільнення,
позивач просив суд поновити його на
роботі в ПФ «Наташа», стягнути з
відповідача на його користь 2668,40 грн.
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та 20000 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 позов
підтримали, пославшись на викладені в
позовній заяві обставини. Просили
позов задовольнити.

Представники відповідача Артюх А.В.,
Аксюта Б.О. в судовому засіданні проти
позову заперечили, вважаючи позовні
вимоги безпідставними. В задоволенні
позову просили відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, показання
свідків, дослідивши докази у справі,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач по справі
ОСОБА_1 з 08 жовтня 2012 року працював в
Приватній фірмі «Наташа» на посаді
водія вантажного авто ДАФ (а.с.10).

У зв'язку з нещасним випадком на
виробництві, що стався 07 лютого 2014 року,
в період з 07 лютого 2014 року по 18 вересня
2014 року включно позивач був відсутній
на роботі через тимчасову
непрацездатність (а.с.13-16).

18 вересня 2014 року позивачу встановлено
третю групу інвалідності у зв'язку з
втратою 50% працездатності (а.с.11-12).

Відповідно до наказу директора ПФ
«Наташа» Артюх А.В. від 13 жовтня 2014 року
№13/10-к «Про звільнення з роботи»
позивач звільнений з роботи 19 вересня
2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з прогулом без поважних причин (а.с.18).

Вказаний наказ про звільнення ОСОБА_1
складається лише з розпорядчої
частини, і не містить необхідних для
вступної частини причин його видання,
не містить описання дисциплінарного
проступку, за який звільнено позивача.
В наказі не вказано в який саме період
позивач був відсутній на роботі, чим це
підтверджується, не обґрунтовано
висновок про відсутність поважних
причин неявки позивача на роботу, тощо.

Крім того, наведеним наказом позивач
звільнений з роботи 19 вересня 2014 року,
відповідно з даного числа трудові
відносини між ним та відповідачем
припинені.

Зазначеним в повній мірі
спростовуються посилання
представників відповідача про прогул
ОСОБА_1 з 19 вересня по 13 жовтня 2014 року.
Якщо в даний період позивач є
звільненим, відповідно, він не може
вчинити прогул без поважних причин.

Не може бути визнаний судом законним
наказ, з якого не вбачається, за який
саме дисциплінарний проступок
працівник притягується до
дисциплінарної відповідальності, коли
за яких обставин цей дисциплінарний
проступок вчинений, чим це
підтверджується. Посилання на п.4 ст.40
КЗпП України та зазначення загальної
фрази - «у зв'язку з прогулом без
поважних причин», зазначення як
підстави видання наказу табелю обліку
робочого часу, акту відсутності на
робочому місці, акту про відмову від
надання пояснень щодо відсутності на
роботі не розкриває змісту дій, за які
особа притягнута до відповідальності.

Крім того, у встановленому законом
порядку відповідач не зажадав у
позивача пояснень про причини
відсутності на роботі.

До справи відповідачем надано копію
акту від 03 жовтня 2014 року №3/10 про
відмову від надання пояснень відносно
відсутності ОСОБА_1 на роботі з 19
вересня 2014 року (а.с.68).

Посилання на зазначений акт містить і
наказ про звільнення позивача.

Як вбачається з даного акту, 03 жовтня 2014
року між директором ПФ «Наташа» Артюх
А.В. та ОСОБА_1 відбулася телефонна
розмова, в ході якої на запитання про
наявність у нього нового листка
непрацездатності ОСОБА_1 відповів
негативно. З приводу невиходу на роботу
з 19 вересня і до теперішнього часу
пояснив це своїм знанням відсутності
для нього роботи (а.с.68).

Також в акті вказано: «Наприкінці
розмови прозвучало моє прохання надати
письмове пояснення причин відсутності
на підприємстві, при наявності надати
документи, підтверджуючі поважність
причин, та прибути по місцю
розташування фірми для подальшого
оформлення виробничих стосунків та
надання звіту видатків за час
виконання робіт з 17 січня 2014 року по 07
лютого 2014 року».

Згідно акту ця розмова між директором
фірми та позивачем відбулася за
допомогою голосного зв'язку в
присутності водія вантажного авто ДАФ
ОСОБА_5 та майстра дільниці обробки
каменя ОСОБА_6.

Той факт, що зазначена розмова
відбулася, підтверджується також і
деталізованим рахунком за телефонні
розмови (а.с.83).

Але наведене не може бути визнано
належною вимогою надати пояснення щодо
причин відсутності працівника на
робочому місці та вчинення ним
дисциплінарного проступку.

Як вбачається з показань свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були допитані в
судовому засіданні, в ході зазначеної
телефонної розмови Артюх А.В. дійсно
питала іншого абонента про наявність у
нього нового листка непрацездатності
та причин невиходу на роботу, але жоден
із свідків не підтвердив той факт, що
директор фірми чітко зажадала від
позивача письмових пояснень про
причини відсутності на роботі. Обидва
свідка фактично підтверджували сам
факт такої бесіди в довільній формі.
Але ОСОБА_6 на прохання суду детально
передати зміст розмови повідомив, що
зробити це не може, оскільки до розмови
він не прислухався, бо це його не
стосувалось, а в загальних рисах
розмова стосувалась лікарняних ОСОБА_1,
директор казала ОСОБА_1, щоб він прийшов
для владання їхніх стосунків.

Крім того, жоден із свідків не
підтвердив факт відмови ОСОБА_1 від
надання письмових пояснень.

Також необхідно звернути увагу на той
факт, що якщо ОСОБА_6, який до цього був
знайомий з ОСОБА_1 та міг впізнати його
голос, ОСОБА_5 з ОСОБА_1 і на час його
допиту в судовому засіданні з
позивачем не знайомий, а тому про те, що
розмова за телефоном у Артюх А.В.
відбувається саме з ОСОБА_1, дізнався
від неї ж та від ОСОБА_6

Жодним доказом у справі не
підтверджується той факт, що
відповідач або його уповноважена особа
вимагала у ОСОБА_1 письмових пояснень
про причини відсутності після 03 жовтня
2014 року, коли відбулася вказана вище
телефонна розмова.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що відповідачем порушено
встановлений законом порядок
притягнення працівника до
дисциплінарної відповідальності,
наказ про звільнення ОСОБА_1 без
зазначення та обґрунтування в наказі
причин звільнення є незаконним, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 має бути
поновлений на роботі.

В той же час суд критично оцінює
пояснення ОСОБА_1 про те, що він 19, 22 та 23
вересня 2014 року разом зі свідками
з'являвся на підприємство, але на
роботу не був допущений
жінкою-охоронцем.

Не є переконливим пояснення позивача
про те, що він здогадувався, що
виникнуть проблеми, тому на роботу взяв
з собою свідків.

Більш того, якщо така проблема виникла,
жінка-охоронець не допустила позивача
на підприємство, позивач про це міг
телефоном повідомити директора
підприємства або будь-кого із
працівників підприємства, чого не
зробив.

Суперечливими є пояснення позивача
чому він не зателефонував директору та
не повідомив про недопуск його на
роботу, або не з'ясував причини не
допуску, якщо така вказівка надійшла
від директора.

При цьому позивач спочатку пояснював,
що не намагався зв'язатися телефоном з
директором, згодом почав посилатися на
те, що Артюх А.В. не відповідала на його
телефонні дзвінки, та чітко не міг
пояснити чи телефонував і коли саме
директору.

Але зазначені пояснення позивача
спростовуються деталізованим рахунком
за телефонні розмови, з якого
вбачається, що в період з 24 вересня по 03
жовтня 2014 року між абонентами НОМЕР_1,
який є телефоном директора ПФ «Наташа»
Артюх А.В., та НОМЕР_2, який є телефоном
ОСОБА_1, відбулося як мінімум шість
розмов.

При цьому працівник, права якого
порушені не допуском на роботу, мав як
мінімум шість можливостей повідомити
про це керівника підприємства, або
з'ясувати причини не допуску, чого не
зробив.

Крім того, як встановлено судом, в
період з 19 по 23 вересня 2014 року, коли
згідно пояснень позивача він разом зі
свідками з'являлись до ПФ «Наташа»,
працювала ОСОБА_7.

Але ні позивач, ні свідки з його боку -
ОСОБА_8, ОСОБА_9 - не впізнали ОСОБА_7 як
жінку-охоронця, яка не допустила
позивача на роботу. Більш того, ту
жінку-охоронця, яка не допустила
позивача на роботу, вони описували як
жінку стрункої статури молодшого віку,
що жодним чином не відповідає вигляду
ОСОБА_7, 1960 року народження.

На всі намагання суду з'ясувати чи
позивач взагалі намагався повідомити
директора ПФ «Наташа», якому
безпосередньо підпорядковувався по
роботі, про те, що охорона його не
допускає на роботу, позивач пояснював
лише те, що він був освідомлений про те,
що у відповідача для нього робота
відсутня.

Зазначене звучало і в телефонній
розмові позивача з директором ПФ
«Наташа» 03 жовтня 2014 року, що
підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_5

На підставі наведеного суд приходить
до переконання, що позивач, вважаючи, що
у відповідача відсутня робота, яку він
може виконувати за станом здоров'я, на
роботу не з'являвся.

А його посилання на те, що
жінкою-охоронцем він не був допущений
на роботу, є лише способом,
застосованим ним для підтвердження
своїх позовних вимог.

Крім того, як пояснив суду позивач,
після 23 вересня 2014 року на роботу він
дійсно не з'являвся.

На підставі викладеного суду приходить
до висновку про необхідність поновити
позивача на роботі, з якої він був
звільнений з порушенням встановленого
законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановивши вказані обставини,
вимушеним прогулом ОСОБА_1 суд вважає
період з 13 жовтня 2014 року (день
винесення наказу про звільнення) по
день розгляду справи судом, а всього 2
місяці 2 робочі дні. Саме цей період є
вимушеним прогулом позивача, не
дивлячись на те, що наказом від 13 жовтня
2014 року він був звільнений з 19 вересня
2014 року.

При вирішенні питання про розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку суд бере до уваги довідку
від 16 грудня 2014 року №2/16, надану
відповідачем, згідно якої середній
заробіток позивача обрахований
відповідно до вимог Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 №100.

При цьому середньоденна заробітна
плата позивача обрахована у розмірі 56,98
грн., середньомісячна заробітна плата -
1225,00 грн.

Тому суд приходить до висновку, що з
відповідача на користь позивача
підлягає до стягнення сума 2563,96 грн.
(1225,00 грн. х 2 міс. + 56,98 грн. х 2 р.дн.)
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
власником або уповноваженим ним
органом моральна шкода
відшкодовується працівнику у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки на переконання суду позивач
після закінчення періоду
непрацездатності з 19 вересня 2014 року на
роботу не з'являвся, суд не вбачає
підстав для відшкодування
відповідачем позивачу моральної
шкоди.

Поновлення ОСОБА_1 на роботі, яке
відбувається у зв'язку з порушенням
відповідачем процедури звільнення, а
не у зв'язку з відсутністю підстав для
його звільнення, на думку суду є само по
собі достатнім для відшкодування
завданої йому моральної шкоди.

Тому позов підлягає до часткового
задоволення.

У зв'язку з частковим задоволенням
позову, на підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
підлягає до стягнення судовий збір у
розмірі 487 грн. 20 коп. (задоволено дві
вимоги немайнового характеру: 243 грн. 60
коп. х 2).

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія
вантажного авто Приватної фірми
«Наташа».

Стягнути з Приватної фірми «Наташа» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 13
жовтня 2014 року по 16 грудня 2014 року в
сумі 2563 грн. 96 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

В частині поновлення на роботі рішення
підлягає до негайного виконання.

Стягнути з Приватної фірми «Наташа» на
користь держави судовий збір у розмірі
487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний термін з дня його
проголошення.

Головуючий
О.А.Самсонова

16.12.2014