АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

27 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Качана В.Я., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: Публічне
акціонерне товариство «Банк «Фінанси
та Кредит», державний нотаріус
П`ятнадцятої київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, договору
купівлі-продажу квартири, іпотечного
договору, визнання права власності на ѕ
частини квартири та витребування майна
з незаконного володіння, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 02 вересня 2014
року, -

встановила:

12 вересня 2013 року ОСОБА_1 в особі
уповноваженого представника ОСОБА_7
звернувся до суду з вказаним позовом, в
якому з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог просив:
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 19.12.2005 р.,
видане державним нотаріусом
П`ятнадцятої київської державної
нотаріальної контори Малюгою О.В., та
зареєстроване в реєстрі за номером
3-2139; визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 03.08.2012 р.,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за №1178; скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним
іпотечний договір №14-98/12-00350 від 03.08.2012
року, укладений між ОСОБА_3 та
Публічним акціонерним товариством
«БанкФінанси та Кредит», посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за №1182;
скасувати заборону на відчуження
вищевказаної квартири, накладену
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
на підставі іпотечного договору;
визнати за ОСОБА_1 право власності на
ѕ частини квартири АДРЕСА_1;
витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ѕ частини
квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06
липня 1996 року між позивачем та ОСОБА_10
було зареєстровано шлюб. Під час
перебування у шлюбі, 02 квітня 1997 року
вони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є
їх спільним майном і частка кожного з
подружжя була рівною - по Ѕ частині
на кожного.

14.12.1998 р. ОСОБА_10 оформила заповіт на
свого сина ОСОБА_11 Проте вказаний
заповіт є нікчемним в силу закону, а
саме ст.1257 ЦК України, оскільки був
складений з порушенням вимог щодо
його форми та посвідчення.

Так, після укладення шлюбу ОСОБА_10
свій паспорт не замінила та під час
посвідчення заповіту використовувала
недійсне прізвище ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

19 грудня 2005 року державним нотаріусом
15-ої Київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_5 на підставі заповіту
ОСОБА_10 від 14 грудня 1998 року ОСОБА_2 було
видане свідоцтво про право на
спадщину, відповідно до якого останній
успадкував всю квартиру.

Оскільки вказане свідоцтво складено
з порушенням чинного законодавства та
майнових прав позивача, останнє
підлягає визнанню недійсним.

03 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу
квартири, який посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_9 При цьому ОСОБА_2
фактично розпорядився майном
позивача поза його волею.

03 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» було
укладено іпотечний договір, предметом
іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1.
Проте, на момент укладення вказаного
договору ОСОБА_3 не набула права
власності на квартиру, оскільки
здійснила державну реєстрацію права
власності лише 28.08.2013 р. Вказаний
договір порушує права позивача, як
власника Ѕ частини квартири.

Враховуючи вказані обставини, а також
те, що Ѕ частина квартири вибула з
володіння позивача поза його волею, а
право власності останнього на Ѕ
частину цієї квартири не було визнано
відповідачами, а також те, що позивач
є спадкоємцем ОСОБА_10 за законом та
прийняв спадщину в розмірі ј частини
квартири, вважав, що у власності
позивача знаходиться ѕ частини
квартири.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 02 вересня 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

Свої доводи обґрунтовує тим, що спірну
квартиру було придбано ОСОБА_1 та
ОСОБА_10 за їх спільні кошти. Правочин
було укладено 02 квітня 1997 року. На
момент укладення даного правочину такі
правовідносини регулювалися ЦК
Української РСР.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР
передбачено момент переходу права
власності, а саме - право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Таким чином, законодавством, яке діяло
на момент спільного придбання спірної
квартири, передбачено, що ОСОБА_1 набув
право власності на 1/2 частину спірної
квартиру в момент її передачі від
продавця.

Оскільки свідоцтво про право на
спадщину порушує права позивача на Ѕ
частину квартири, відповідно до
положень ст. 1301 ЦК України останнє
підлягає визнанню недійсним.

Твердження суду першої інстанції щодо
не оскарження факту спадкування
ОСОБА_2 спірної квартири є помилковими,
оскільки позивачем постійно
заявлялася вимога про недійсність -
нікчемність спадкування
відповідачем спірної квартири. Крім
цього, заповіт є нікчемним в силу вимог
закону, оскільки він був складений
особою, яка не мала право його складати.

На вказану апеляційну скаргу
представником ОСОБА_3 - ОСОБА_12 подано
письмове заперечення.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу
підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_12,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_13 та
представник ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» ОСОБА_14 просили апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_1 06 липня 1996
року уклав шлюб з ОСОБА_10, про що
видано свідоцтво про укладення шлюбу.

02 квітня 1997 року ОСОБА_10 продала
належну їй на підставі свідоцтва про
право власності від 12 квітня 1996 р. та
свідоцтва про право на спадщину по
закону від 12 квітня 1996 року
трикімнатну квартиру під АДРЕСА_2.

В цей же день ОСОБА_10 придбала у
власність двокімнатну квартиру під
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу нерухомості від 02
квітня 1997 року, зареєстрованого
Київським бюро технічної
інвентаризації 10 квітня 1997 року за
№39720.

14 грудня 1998 року ОСОБА_10 заповіла
вказану квартиру своєму сину, ОСОБА_2,
про що склала заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
ОСОБА_15

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

19 грудня 2005 року державним нотаріусом
П'ятнадцятої київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5 видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом, відповідно до якого
спадкоємцем зазначеного в заповіті
майна ОСОБА_10 є син - ОСОБА_2, який
мешкає в квартирі АДРЕСА_1. Спадкове
майно складається з квартири АДРЕСА_1.

03 серпня 2012 року ОСОБА_2 продав
належну йому квартиру ОСОБА_3, уклавши
договір купівлі продажу квартири,
посвідчений ОСОБА_9, приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, який був
зареєстрований в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна».

В цей же день, 03 серпня 2012 р., ОСОБА_3
передала вказану квартиру в іпотеку
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, суд
першої інстанції виходив з того, що
останнє було видано особі, яка мала
право на спадкування. Інших випадків,
з яким закон пов'язує можливість
визнання його недійсним за рішенням
суду, не встановлено.

Виходячи з відсутності позовних
вимог про визнання заповіту
недійсним та підстав для визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення й решти похідних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо
нікчемності заповіту, складеного 14
грудня 1998 року, в силу закону, а саме
1257 ЦК України, є необґрунтованими.

Відповідно до Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, останній набирає
чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Заповіт ОСОБА_10 був складений та
посвідчений до набрання чинності
Цивільним кодексом України, а норми
Цивільного кодексу Української РСР
не передбачали положень про
нікчемність заповіту.

Відповідно до ст. 545 ЦК Української
РСР недійсність окремих частин
заповіту не тягне за собою його
недійсності в цілому. У випадку, якщо
заповіт буде визнано недійсним, то
спадкоємець, який був позбавлений
спадщини, одержує право спадкування на
загальних підставах.

Текст позовної заяви та наступні
заяви про уточнення та збільшення
позовних вимог не містять позовних
вимог про визнання заповіту,
складеного ОСОБА_10 14 грудня 1998 року,
недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.19 Конституції
України, статті 1 ЦПК України та з
урахуванням положення частини 4
статті 10 ЦПК України вийти за межі
заявлених вимог (вирішити незаявлену
вимогу, задовольнити вимог у позивача
у більшому розмірі, ніж було заявлено)
суд має право лише у випадках, прямо
передбачених законом.

Відповідно до тексту договору
купівлі-продажу нерухомості від 02
квітня 1997 року, єдиним покупцем
спірної квартири є ОСОБА_10 і лише
останній, як покупцю за договором,
вказана квартира була передана.

Не включення ОСОБА_1 до складу
покупців спірної квартири згідно
тексту договору купівлі -продажу
нерухомості від 02.04.1997 року, за
відсутності інших доказів його
участі у придбанні спірної квартири,
позбавляє позивача можливості
посилатися на положення ст.128 ЦК
Української РСР, як на підставу
набуття ним права власності на
частину спірної квартири, так і на
підставу стверджувати, що право
власності на неї перейшло до нього 02
квітня 1997 року.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до ст.50 Закону України
«Про нотаріат» особа, права та інтереси
якої порушуються нотаріальною дією,
вправі оскаржити цю нотаріальну дію.

Як вбачається з матеріалів спадкової
справи до майна ОСОБА_10, позивач до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини не звертався.

За відсутності доказів існування
обставин, з якими закон пов'язує
можливість визнання свідоцтва про
право на спадщину недійсним, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову
в задоволенні позову.

Вирішуючи даний спір суд повно та
всебічно з'ясував обставини справи,
перевірив доводи та заперечення
сторін, правильно встановив
правовідносини, що виникли між ними та
ухвалив рішення відповідно до норм
матеріального й процесуального
права.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 02 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

судді:

Справа №22-ц/796/12543/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Шевчук О.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.