РІШЕННЯ

іменем України

«23» вересня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Степаненко А.Л.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Кіровського відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції про
визнання постанови незаконною та про
скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 29 березня 2013 р.
державним виконавцем Кіровського ВДВС
Дніпропетровського міського
управління юстиції Кібець М.О. було
винесено по виконавчому провадженню ВП
№ 32498298 постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження; даною постановою
начебто за невиконання самостійно
рішення суду боржником було накладено
арешт на все майно позивача в межах
суми стягнення.

Дану постанову позивач поштою не
отримував та дізнався про її існування
лише із позовної заяви, поданої ОСОБА_4
до Амур- Нижньодніпровського районного
суду міста Дніпропетровська про
збільшення розміру аліментів, до цієї
позовної заяви були додані матеріали,
серед яких була і оскаржувана
постанова.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду, після цього він
звернувся до ВДВС та отримав
належним чином завірені копію
постанови від 29 березня 2013 р. про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження. Належним чином
завірену копію оскаржуваної постанови
позивач отримав 25 липня 2013 р., що
вказано в цій постанові. На переконання
позивача, постанова, винесена
державним виконавцем Кіровського ВДВС
Дніпропетровського міського
управління юстиції Кібець М.О. по
виконавчому провадженню ВП № 32498298 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 29
березня 2013 р. є незаконною та
необґрунтованою, та такою, що підлягає
скасуванню: з моменту винесення
судового рішення про стягнення
аліментів позивач весь час
добровільно сплачував аліменти, що
підтверджується поштовими
квитанціями, та не було підстав для
застосування щодо позивача виключних
заходів впливу у вигляді арешту майна.
Тим більше ОСОБА_2 не отримував
постанови про відкриття виконавчого
провадження із наданням терміну на
добровільне виконання рішення суду, а
сам добровільно сплачував аліменти у
розмірі, встановленому рішенням суду.
Постанову про відкриття виконавчого
провадження від 08 травня 2012 р. позивач
отримав особисто лише 25 липня 2013 р. за
його заявою.

Позивач вважає постанову про арешт
майна незаконною через те, що
державним виконавцем не вказано саму
суму стягнення, хоча вказано, що арешт
накладається в межах суми стягнення.
Копію оскаржуваної постанови ОСОБА_2
отримав 25 липня 2013 р. до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду; ухвалою цього
суду від 30 вересня 2013 р. справа була
закрита у зв'язку із непідсудністю,
копію постанови позивач отримав лише
12 жовтня 2013 р., через що вважає, що строк
на звернення до суду пропустив із
поважних причин.

Предмет становлять наступні
вимоги: поновити пропущений строк
на звернення до суду, оскільки він
пропущений із поважних причин, визнати
постанову державного виконавця
Кіровського відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції Кібець М.О.
по виконавчому провадженню ВІЇ №32498298
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 29
березня 2013 р. незаконною, скасувати
постанову державного виконавця
Кіровського ВДВС Дніпропетровського
міського управління юстиції Кібець М.О.
по виконавчому провадженню ВП № 32498298
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 29
березня 2013 р., як незаконну.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив суд
повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач не скористався правом
брати участь у судових засіданнях.

Заслухав пояснення представника
позивача та дослідивши докази в межах
заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань. За положеннями ст. 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Особа здійснює свої права вільно
на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні
права особа здійснює у межах, наданих
їй договором або актами цивільного
законодавства (ч. 1).

При їх здійсненні особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині (ч. 2). Не допускаються дії
особи, що вчиняються з наміром завдати
шкоди іншій особі, а також зловживанням
правом в інших формах (ч. 3). При
здійсненні цивільних прав особа
повинна додержуватися моральних засад
суспільства (ч. 4). Не допускається
використання цивільних прав для
неправомірного обмеження конкуренції,
зловживанням монопольним становищем
на ринку, а також недобросовісна
конкуренція (ч. 5). У разі недодержання
особою при здійсненні своїх прав вимог,
які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може
зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати
інші наслідки, встановлені законом.
Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може
відмовити у захисті цивільного права
та інтересу особи в разі порушення нею
положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорення. Таким чином,
у розумінні закону, суб'єктивне право
на захист - це юридично закріплена
можливість особи використати заходи
правоохоронного характеру для
поновлення порушеного права і
припинення дій, які порушують це право.

Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів (ч. 1).

При здійсненні правосуддя у
цивільних справах суд захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено
способи захисту цивільних прав та
інтересів судом. До них належать:
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дії чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення.

Судом в даній справі встановлено,
що правовідносини між сторонами в
даній справі склалися з приводу дій
державного виконавця при виконанні ним
виконавчого листа, виданого
Амур-Нижньодніпровським районним
судом м. Дніпропетровська 12.03.2012 р., про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
аліментів (а.с. 9), та законом (розділом
VІІ ЦПК України) передбачений
конкретний спосіб захисту прав
позивача: шляхом звернення до суду зі
скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, ухваленого
відповідно до ЦПК України, порушено
їх права чи свободи, тоді як можливість
звернення до суду із позовною заявою,
передбачена статтею 87 Закону України
«Про виконавче провадження»,
відповідно до якої стягувач має право
звернутися з позовом до юридичної
особи, зазначеної у статті 3 цього
Закону, яка зобов'язана здійснити
стягнення коштів з боржника, у разі
невиконання рішення з вини такої
юридичної особи.

Таким чином, оскільки спеціальна
норма закону встановила інший, ніж
визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту,
повинен застосовуватися той спосіб
захисту, який встановлений
спеціальною нормою, та дотримання
зазначеного становить обов'язок особи,
котра звертається за захистом
порушених прав.

Відтак, позов задоволенню не
підлягає.

Судові витрати віднести на
рахунок позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК
України).

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Кіровського відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції про
визнання постанови незаконною та про
скасування постанови відмовити
повністю.

Судові витрати віднести на
рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя