Справа №583/1221/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Ярошенко Т. О.Номер
провадження 22-ц/788/1317/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 57
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. ,
Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«АвтоФінанс»

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської области від 02 червня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Лізингова компанія «АвтоФінанс»

про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину та
стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л
А :

07 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 08 лютого 2014 року між
ним та відповідачем був підписаний
договір, відповідно до умов якого він
мав отримати кошти в сумі 159 000 грн. на
придбання трактора. Договір до його
підписання він не читав, з його умовами
не знайомився, але повинен був сплатити
одноразовий реєстраційний платіж в
розмірі 15 900 грн.00 коп. і отримав усне
роз'яснення від представника
відповідача про те, що дана сума є 10%
внеском від вартості трактора, а через
декілька днів він отримає трактор.
Приїхавши додому, він з дружиною
прочитав підписаний договір, в якому
зазначалося про його обов'язок
сплачувати відповідачу власні кошти не
за одержання позики, а фактично за
можливість отримати позику, яка
надаватиметься не за рахунок коштів
відповідача, а за рахунок коштів,
отриманих від залучення до участі
інших споживачів, до того ж отримання
позики залежить від розміру фонду
реєстру та власного розсуду
відповідача,а такі положення договору
є несправедливими, такими, що вчинені з
використанням нечесної
підпримємницької практики. Договір
укладений під впливом обману, з
договору вбачаються явно невигідні
йому договірні умови, чим створений
істотний дисбаланс між правами і
обов'язками сторін. Він домовлявся за
зовсім інші умови договору, а саме,
отримання кредиту на придбання
трактора. Просив ухвалити рішення, яким
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину та стягнути на
його користь сплачені ним кошти в сумі
15 900 грн.00 коп.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 02 червня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволений.

Застосувані наслідки недійсності
правочину - договору №009410 від 08 лютого
2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ
«Лізингова компанія «АвтоФінанс» на
надання послуг, спрямованих на
придбання транспортного засобу
трактора вартістю 159000 грн., зазначеного
в додатку №1 до договору через програму
Автофінанс.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» на користь ОСОБА_3,
перераховані ним за договором №009410
від 08 лютого 2014 року кошти у розмірі 15
900 грн.

Стягнуто з ТОВ«Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь держави
судовий збір в сумі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс», просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, про відмову
ОСОБА_3 в задоволенні його позовних
вимог.

При цьому зазначає, що договір
фінансового лізингу не підлягає
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, що судом належним чином не
було вмотивовано можливість
застосування до оскаржуваного
правочину наслідків нікчемності та ст.
19 Закону України «Про захист прав
споживачів ». Крім того, вважає, що при
ухваленні рішення судом першої
інстанції було невірно застосовано
Постанову Верховного Суду України від
23 травня2012 року у справі №6-35цс12.

Заслухавши суддю-доповідача,
заслухавши пояснення представника
відповідача Григоренко І.В., яка
апеляційну скаргу підтримує з мотивів
у ній викладених, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
умови оспорюваного договору є
несправедливими та непрозорими,
внаслідок чого утворився дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
споживачеві, а тому оспорюваний
договір є недійсним з підстав
визначених положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6
ст. 19 Закону України " Про захист прав
споживачів", як такий, що укладений із
застосуванням нечесної
підприємницької практики, внаслідок
обману та нікчемним з підстав,
визначених ч. 1 ст. 220 ЦК України,
оскільки він нотаріально не
посвідчений. Аналізуючи діяльність
відповідача, суд вбачав наявність
утворення, експлуатації, розвитку
пірамідальної схеми.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитися не
може з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначених вимог суд першої інстанції
не дотримався.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215
ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст. 18 цього закону.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 08
лютого 2014 року між ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" та ОСОБА_3
укладений договір фінансового лізингу
№009410.

Згідно з додатком № 1 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу становить 159 000 грн., відсоток
платежів 50%, сума виплат 79 500 грн.,
щомісячний платіж 6 625 грн., комісія за
організацію (10%) 15 900 грн., комісія за
передачу (3 %) 4 770 грн. (а.с.23)

Згідно з додатком № 2 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу 159 000 грн., відсоток платежів 50 %,
сума лізингу 79 500 грн., викупна вартість
2 385 грн., відсоткова ставка 10 %, комісія 6%
та щомісячний платіж 1 891,30 грн., а також
витрати, які сплачує лізингоодержувач
за відвантаження предмета лізингу
комісією за передачу трактора у сумі 4
770 грн.(а.с.24).

У пункті 1.6 договору передбачена
можливість зміни вартості предмету
лізингу і імперативний обов'язок
лізингоодержувача єдиноразово
доплатити різницю.

Згідно п.п. 8.3, 8.8, 8.13 вказаного договору
лізингові платежі можуть корегуватися.

П.п. 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачу
протягом строку не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж продовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання договору, платежами
визначеними в додатку №1 до договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

З п.3.2.1 договору вбачається, що
лізингоодержувач зобов'язаний до
отримання предмету лізингу сплатити
передбачений договором перший
лізинговий платіж, що передбачений
також додатком №1 до договору.

Відповідно до пунктів 9.1 договору
фінансового лізингу №009410,
лізингоодержувач під час дії цього
договору, при обов'язковій умові сплати
в повному обсязі заборгованості за
лізинговими платежами за умовами
даного договору, сплати можливих
штрафних санкцій та відшкодування
збитків ( що підтверджується
підписанням сторонами акту звірки
взаєморозрахунків) має право придбати
у власність (викупити) предмет лізингу
по його залишковій вартості за
окремо укладеним договором купівлі -
продажу.

Пунктом 9.2 вказаного договору
передбачено, що набуття у власність
(викуп) предмета лізингу відбувається
не раніше сплати лізингоодержувачем
всіх платежів , передбачених п. 9.1
даного договору, в повному обсязі та
витрат, які зазнав чи міг зазнати
лізингодавець у зв'язку з переходом
права власності щодо предмету
лізингу.

Згідно пункту 9.3 договору вартість, за
якою здійснюється придбання
лізингоодержувачем предмета лізингу
на підставі договору купівлі - продажу
лише після закінчення строку дії
даного договору, дорівнює розміру
залишкової вартості предмета лізингу,
зазначеної в додатку №2 до даного
договору та яка дорівнює 1, 5 % від
початкової вартості предмета
лізингу, вказаної в додатку №2 до
даного договору. Строк сплати
лізингоодержувачем суми продажу
предмета лізингу настає протягом 1
(одного) робочого дня з моменту
укладання сторонами договору
купівлі - продажу предмета лізингу,
якщо інше н е буде встановлено даним
договором.

Відповідно до пунктів 9.4 договору
фінансового лізингу №009410, передбачено,
що якщо в результаті порушення
лізингоодержувачем умов даного
договору або чинного законодавства
України лізингоодержувач має
прострочену заборгованість за
лізинговими платежами, не сплатив
штрафні санкції або не відшкодував
збитки (якщо вони нараховані
лізингодавцем) або предмет лізингу
вилучено у лізингоодержувача ( чи
триває процедура вилучення предмета
лізингу або вирішується в судовому
порядку будь - який спір між
лізингодавцем до лізингоодержувача з
приводу даного договору),
лізингоодержувач втрачає право
придбати у власність (викупити) предмет
лізингу на умовах, передбачених цим
договором, а права лізингоодержувача,
вказані в пункті 9.1 цього договору,
припиняються (а. с. 9-22).

Враховуючи те, що згідно п.1.3
лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу
у власність та передати у користування
лізингоодержувача, то суд приходить до
висновку, що він є непрямим лізингом,
який може бути виключно
консенсуальним. (а. с. 9-22).

ОСОБА_3 08 лютого 2014 року сплатив 15 900
грн. згідно квитанції (а. с. 26-27)
вважаючи , що сплачує перший внесок по
договору позики, однак, фактично це
сплачено по даному договору 10 %
комісії, про які він не домовлявся з
відповідачем.

Умови договору узгоджуються з
положеннями норм Цивільного кодесу
України та Закону України «Про
фінансовий лізинг», які регулюють
правовідносини щодо фінансового
лізингу.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями ЦК України про
лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,
поставку з урахуванням особливостей,
що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 1
Закону України «Про фінансовий лізинг»
за договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором; лізингові
платежі можуть включати суму, яка
відшкодовує вартість предмета лізингу,
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом, інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Згідно ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» договір лізингу має
бути укладений в письмові формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу, розмір
лізингових платежів та інші умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобовязана довести ті обставини, а які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Позивачем не доведено, що умови
укладеного спірного договору є
несправедливими.

Задовольняючи з цих підстав позовні
вимоги, судом першої інстанції
достовірно не встановлено, які саме
умови договору є несправедливими, в
чому полягає їх несправедливість.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У порушення зазначених вимог Закону
суд першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог. Суд визнав недійсним
укладений договір з підстав
відсутності його нотаріального
посвідчення, в той час, коли такі
позовні вимоги позивачем у рамках
цієї справи не заявлялись.

Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що діяльність ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» суперечить
вимогам ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», оскільки
останнє утворює, експлуатує та сприяє
розвитку пірамідальної схеми, формує
групи клієнтів, які сплачують кошти не
за отримання товару, а за можливість
одержання права на купівлю товару.
Такий висновок суду не відповідає
матеріалам справи, суперечить умовам
договору, укладеного між сторонами. Між
позивачем і відповідачем укладений
договір фінансового лізингу, а не
договір по адмініструванню фінансових
активів. Й умови договору не
передбачають адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах.

Є невірним висновок суду та
недоведеними ОСОБА_3 позовні вимоги
щодо обману при укладанні
договору.Обгрунтовуючи в цій частині
позовні вимоги, позивач зазначає про
те, що до підписання договору він його
не читав, повірив адміністратору
відповідача, яка розповідала про умови,
які його влаштовували. Отримавши текст
підписаного ним договру, він виявив
інші умови. На підтвердження
зазначених обставин позивачем не
надано жодного доказу.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
на користь Публічного акціонерного
товариства «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» судові витрати у справі у
розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2,
ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія
суддів

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю«Лізингова
компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Скасувати рішення Охтирського
міськрайонного суду Сумської области
від 02 червня 2014 року.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину та стягнення грошових
коштів.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Публічного
акціонерного товариства «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» судові витрати у
справі у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: