Справа № 465/999/14 Головуючий у 1
інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/6978/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.І. , Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю прокурора Лящука Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами прокурора
Франківського району м. Львова в
інтересах Львівської міської ради та
апеляційною скаргою Львівської
міської ради на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 23 квітня 2014
року, -

В С Т А
Н О В И Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_2
звернулась з позовом до ОСОБА_3 з
вимогами, які в подальшому збільшувала
в тому числі із заявленням частини
вимог до відповідача -Львівської
міської ради. В кінцевому просила
ухвалити рішення про стягнення штрафу
з відповідача ОСОБА_3 в сумі 25 000 гривен,
усунення перешкод у користуванні і
розпоряджанні майном шляхом виселення
з квартири АДРЕСА_1, визнати право
власності на квартиру загальною площею
191, 4 м кв, що складається з приміщень
згідно технічного паспорта складеного
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 11.10.2013 року.

Рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 23.04.2014 року
позов задоволено. Ухвалено про
стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
штраф у розмірі 25 000,00 грн. згідно
договору позички нерухомого майна від
01 грудня 2012 року.

Зобов'язано ОСОБА_3 , яка
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3
усунути перешкоди у користуванні та
розпоряджанні приміщеннями квартири,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,
загальною площею 191,4 кв.м. шляхом
виселення ОСОБА_3 із переданих в
позичку приміщень квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 191,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2, яка зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_4 право власності на
реконструйовану квартиру № 5 загальною
площею 191, 4 м кв. котра розташована на
першому та другому поверхах
двопоповерхового будинку АДРЕСА_1 та
складається з 4-х кімнат, житловою
площею 79,7 кв.м., в т.ч.: 1-а кімната
позначена на технічному плані квартири
номером «5-3» загальною площею 28,6 кв.м.,
2-а кімната позначена на технічному
плані квартири номером «5-8» загальною
площею 15,6 кв.м., 3-а кімната позначена на
технічному плані квартири номером «5-9»
загальною площею 15,0 кв.м., 4-а кімната
позначена на технічному плані квартири
номером «5-10» загальною площею 20,5 кв.м.,
а також з: кухні позначеної на
технічному плані квартири номером «5-4»
загальною площею 19,5 кв.м., ванної
кімнати позначеної на технічному плані
квартири номером «5-2» загальною площею
8,4 кв.м., ванної кімнати позначеної на
технічному плані квартири номером «5-7»
загальною площею 3,6 кв.м., коридору
позначеного на технічному плані
квартири номером «5-1» загальною площею
15,0 кв.м., коридору позначеного на
технічному плані квартири номером «5-6»
загальною площею 9,1 кв.м., комірки
позначеної на технічному плані
квартири номером «5-11» загальною площею
11,2 кв.м., сходової клітки позначеної на
технічному плані квартири номером «5-5»
загальною площею 4,8 кв.м., веранди
позначеної на технічному плані
квартири номером «5-12» загальною площею
15,1 кв.м. та гаражу позначеного на
технічному плані квартири номером «I»
загальною площею 25,0 кв.м., згідно даних
технічного паспорта складеного 11.10.2013
року Обласним комунальним
підприємством Львівської обласної
ради «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки».

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду в інтересах
відповідача у справі -Львівської
міської ради оскаржив в.о. прокурора
Франківського району м . Львова та
представник Львівської міської ради.

В апеляційні скарзі в.о.
прокурора Франківського району
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові. Мотивує тим, що рішення
ухвалене з грубим порушенням норм
процесуального права, а саме не
дотримано правила виключної
підсудності. Крім того, порушено норми
матеріального права. Суд не врахував,
що єдиним доказом щодо права власності
позивача на нерухоме майно - є договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за
яким позивач набула право власності на
квартиру загальної площі 34, 4 м кв, в той
час, як суд без жодних правових підстав
визнав за позивачем право власності на
квартиру площею 191, 4 м кв., чим фактично
визнав право на інше майно, без доказів
набуття такого права позивачем у
встановленому порядку та не
обмотивував правових підстав набуття
такого права. Мотиви суду про
встановлення обставин не узаконеної
реконструкції квартири із значним
збільшенням її площі за рахунок інших
приміщень, приєднання вільного житла -
не ґрунтуються на матеріалах справи.
Судом не враховано норми статті 152 ЖК
України, а також неправильно
застосовано інші норми ЦК України, на
які є посилання у судовому рішенні.
Рішення ухвалене за відсутності
доказів у підтвердження позовних
вимог. З врахуванням вимог до
Львівської міської ради - не залучено
Інспекцію держархбудконтролю та
допущено ряд інших процесуальних
порушень та порушень норм
матеріального права.

В апеляційній скарзі Львівська
міська рада просить рішення скасувати
та ухвалити нове про відмову у позові,
навівши аналогічні мотиви
незаконності рішення суду першої
інстанції.

В судовому засіданні прокурор
доводи апеляційної скарги прокурора
підтримав, та висловився в підтримку
апеляційної скарги Львівської міської
ради.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з»явились повторно.
Належним чином повідомлені про розгляд
справи за апеляційними скаргами, про що
до справи долучено розписки про
отримання судових повісток. Клопотання
про відкладення розгляду справи за
підписом особи, як заступника
начальника юридичного управління
Львівської міської ради про
відкладення розгляду справи по причині
перебування у відпустці особи, котра
представляла інтереси Львівської
міської ради в суді першої інстанції
ОСОБА_4 згідно дорученні від 05.01.2007 року,
чинність якого підтверджена
відповідним листом Львівської міської
ради - не може бути визнана з поважної
причини, за якої відповідач не
забезпечив представництво в суді
апеляційної інстанції повторно.

Колегія суддів вважає, що у
відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України розгляд справи можна
продовжувати справи у відсутності
учасників процесу, які не з»явились
повторно, в тому числі за відсутності
представника Львівської міської ради .

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
підлягають до задоволення частково,
виходячи з таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов»язна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 ЦПК України. За
змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, що обрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інших обставин ,
які мають значення для вирішення
справи.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів,
оскаржуване рішення таким вимогам не
відповідає в повній мірі, підлягає
безумовному скасуванню, однак у певній
частині, про що далі, як таке, що
постановлене з грубим порушенням
багатьох норм матеріального права,
неправильним їх застосуванням,
порушенням норм процесуального права,
виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи в повному обсязі
позовні вимоги позивача, суд першої
інстанції вважав встановленим, що
одноосібним власником квартири
АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_2, згідно
договору купівлі-продажу № 3881 від
14.11.2012 року посвідченого приватним
нотаріусом Львівського нотаріального
округу та стверджується витягом про
державну реєстрацію прав від 19.11.2012
року за № 36310271, виданого ОКП ЛОР «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки». / далі Договір/.

З такими обставинами
погоджується судова колегія, однак
звертає увагу на те, що позивач у справі
на підставі вказаної вище
цивільно-правової угоди набула у
встановленому законом порядку право
власності на квартиру за вказаною
адресою і квартира за цим Договором
складається з двох житлових кімнат та
кухні. Житлова площа квартири 19, 5 м. кв.,
загальна площа 34, 4 м кв, що відображено
у п. 1 Договору купівлі-продажу. / а.с.
24,25/. Відтак, саме на квартиру означеної
площі позивач набула законне право
власності, яке зареєстроване згідно
даних витягу з Державного реєстру
правочинів 14.11.2012 року.

Задовольняючи вимоги позивача,
суд у своєму рішенні зазначив, що до
матеріалів справи позивачем долучено
копію договору, згідно якого 01 грудня
2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено
договір позички нерухомого майна б/н.

Згідно умов даного договору 01
грудня 2012 року позивачем передано, а
відповідачем прийнято у тимчасове
безоплатне користування приміщення
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 191,4 кв.м., що
на думку суду першої інстанції,
підтверджується актом
приймання-передачі нерухомого майна
згідно договору позички від 01 грудня 2012
року.

Згідно п. 2.1. згаданого договору,
приміщення надаються в позичку на
строк до 31.12.2014 року. Строк позички може
бути змінений позичкодавцем в
односторонньому порядку. Про зміну
строку позички позичкодавець повинен
повідомити користувача не пізніше як
за 30 днів до дня закінчення строку
позички ( п. 2.3. Договору).

Судом першої інстанції враховано
мотиви позову позивача, за яких, у
зв'язку з наміром позивача
використовувати передані у позичку
приміщення для власних потреб
відповідача, нею було повідомлено
20.06.2013 року про зміну строку позички,
встановленого п. 2.1. Договору. Новий
строк позички визначений до 31.07.2013 року,
про що повідомлено відповідача у
встановлений договором термін - не
пізніше як за 30 днів до дня закінчення
строку позички.

З врахуванням того, що всупереч
наведеному, 12.07.2013 року відповідач
звернувся до позивача з листом, у якому
відмовився передавати приміщення
згаданої квартири у строк до 31.12.2014 року
та зазначив, що не допускатиме позивача
до цих приміщень, оскільки останній
втратив своє право власності на
передані у позичку приміщення на строк
до 31.12.2014 року та згідно повторного
повідомлення надісланого відповідачем
на адресу позивача рекомендованим
поштовим повідомленням першим вказано,
що у позивача у справі ніби-то відсутні
майнові права на квартиру АДРЕСА_1 на
усю загальну площу 191,4 кв.м., а відтак, на
думку відповідача, позивач не вправі
був передавати вказані приміщення у
позичку та вимагати повернення усієї
площі квартири з користування,
оскільки не володіє майновими правами
квартири щодо загальної площі 191,4 кв.м.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав встановленим, що відповідач
заперечує право власності позивача на
зазначені приміщення квартири, а отже
вважав наявність спору між сторонами,
який повинен вирішитись в судовому
порядку та захистив права позивача,
які вважав порушеними.

З такими висновками суду першої
інстанції судова колегія не може
погодитись і вважає, що судом першої
інстанції допущено: грубе порушення
норм матеріального права, на які
послався суд у своєму рішенні; допущено
неправильне застосування норм
матеріального права; застосовано
норми, які не спірні правовідносини не
поширюються. Такі численні порушення,
допущені судом при розгляді даної
справи дають підстави для висновку про
наявність кількох підстав, за яких
рішення суду не може залишатись в силі
і підлягає безумовному скасуванню у
певній його частині.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд керувався ст. 392 ЦК
України, згідно якої власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Застосовуючи цю норму права, суд
у мотивувальній частині рішення
зазначив і вважав встановленим, що на
час купівлі, вказана квартира юридично
складалась із двох житлових кімнат та
кухні, загальною площею 34,40 кв.м. (з них
житлова площа квартири - 19,5 кв.м.), проте
фактично її площа була значно більшою
за рахунок наявної не узаконеної
самовільної реконструкції квартири з
надбудовою та приєднаного вільного
допоміжного приміщення вказаного
будинку, котре згідно листа від 24.03.1994
року № 196 було закріплено за квартирою
АДРЕСА_1. При купівлі вказаної квартири
від попередніх власників позивачу
перейшло у користування приміщення
вільної, непридатної до проживання
квартири АДРЕСА_5, яку виключено з
житлового фонду на підставі
розпорядження міської адміністрації
Львівської міської ради народних
депутатів розпорядженням від 16.03.1994 №290
«Про виключення з житлового фонду
жилих приміщень та переведення їх в
нежилі».

Реконструкція квартири
проведена більше 15 років тому. Земельна
ділянка, на якій здійснена прибудова не
приватизована та перебуває у власності
Львівської міської ради.

Посилаючись на вказану вище
норму матеріального права, суд першої
інстанції без жодних правових підстав,
фактично обмежившись описаними вище
копіями документів, які долучено до
справи, в тому числі оформленими з
порушенням вимог ч.2 ст. 64 ЦПК України і
дійшов висновку про те, що квартира,
котра за договором позички передана
відповідачу, складається з приміщень,
на які визнано право за позивачем.

Аналізуючи висновки суду першої
інстанції в цій частині, колегія суддів
звертає увагу на те, що згідно
розпорядженням №290 від 16.03.1994 року
Львівської міської ради, на яке
послався суд - лише вирішено в числі
інших квартир визнати непридатною для
проживання квартиру АДРЕСА_5, загальною
площею 14, 6 м кв, яка звільнена на час
винесення розпорядження та виключення
такої квартири з житлового фонду та
перевести в нежитловий фонд / а.с. 28. /

Посилання суду на вказаний вище
лист № 196 від 24.03.1994 року, як на доказ
приєднання та закріплення за квартирою
АДРЕСА_1, звільненого приміщення слід
оцінити досить критично.

Такі мотиви судового рішення
свідчать про те, що такий лист визнано
достатнім доказом для підтвердження
обставин за яких значно збільшилась
площа квартири.

Однак колегія суддів з такою
позицією суду першої інстанції
категорично не погоджується.

По- перше, лист за підписом
начальника управління, а із долученої
копії листа неможливо встановити якого
саме управління, що адресований голові
фонду комунального майна м. Львова і із
змісту цього листа убачається, що
начальник управління вважав за
доцільне сім»ї гр-на ОСОБА_5 приєднати
нежитлове приміщення до тоді ще не
приватизованої квартири АДРЕСА_1 для
подальшого використання під
господарські потреби. А отже зміст
листа зводиться до висловлення певної
рекомендації, певної посадової особи
щодо вирішення зазначеного у листі
питання, а отже не свідчить про
достатність правових підстав для
висновку про вирішенні у
встановленому законом порядку питання
приєднання цього приміщення до
квартири позивачки чи попередніх
наймачів, власників./а.с. 29/

Такі висновки суду першої
інстанції свідчить про грубе
ігнорування норм, якими врегульовано
питання збільшення житлової площі
шляхом приєднання звільнених
приміщень до квартир.

Статтею. 54 ЖК України
врегульовано питання надання
житлового приміщення що звільнилося у
квартирі, передачу такого наймачеві за
наявності передбачених цією нормою
правових підстав. До компетенції
органів місцевого самоврядування
також віднесено питання надання в
користування підсобних приміщень.

Доказів дотримання вимог закону
щодо приєднання чи наданні під
господарські потереби в користування
вільного нежитлового приміщення, про
яке вказано вище до квартири АДРЕСА_1
позивачем не надано і не встановлено
судом. Крім того, таке приміщення
рекомендувалось передати колишньому
наймачеві квартири № 5 саме під
господарські потреби, отже висновки
суду першої інстанції про те, що площа
цього приміщення ввійшла у загальну
площу квартири не обгрунтовані.

Крім того, площа колишньої
квартири № 6 за даними матеріалів
справи становила 14, 6 м. кв / а.с. 28. /.Площа
придбаної у власність позивачкою за
вказаним вище договором
купівлі-продажу квартири № 5 становила
34, 4 м кв.

Позивач суду не надав і судом не
здобуто будь-яких доказів щодо
обставин збільшення загальної площі
квартири позивачки до площі
відображені й технічному паспорті на
квартиру станом на 11.10.2013 року, яка
становить 191, 4 м кв.

Посилаючись на ст. 392 ЦК України,
суд не навів і не встановив належних
доказів набуття позивачем права
власності на квартиру саме такої площі
.

Крім того, суд першої інстанції
керувався іншою нормою права і
застосував таку одночасно з
попередньою та врахував, що згідно ч.1
ст. 344 ЦК України, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває права власності
на це майно (набувальна давність).

За таких обставин, висновки суду
про правомірне набуття позивачем права
власності на квартиру у тому вигляді, в
якому визнано за нею право власності за
набувальною давністю з посиланням у
судовому рішенні про те, що
реконструкція квартири за рахунок якої
збільшено її площу проведена більше 15
років тому - не ґрунтується на
матеріалах справи і мотивів таких
висновків суду у рішенні не наведено
жодних.

Виходячи із змісту означеної
норми убачається, що позов особи про
визнання права власності за
набувальною давністю може бути
пред»явлено до власника майна або до
його спадкоємців. Доказів, що будь-хто
із відповідачів у справі такими є - у
справі немає.

Посилаючись на норму права,
котра врегульовує набуття права
власності і за набувальною давністю,
суд одночасно застосував іншу норму
права, котра врегульовує зовсім інші
правовідносини та врахував, що
відповідно до ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва та зазначив у своєму
рішенні в обгрунтування застосування
цієї норми, що реконструкція належної
позивачу квартири проведена ще у кінці
1990-их років, і з того часу вказаним
майном безперервно, відкрито володіє
та користуюється, тобто відповідно до
ст. 344 ЦК набула право власності на
вказану реконструйовану квартиру у
порядку набувальної давності.

Одночасно застосування таких
норм права є юридично необґрунтованим.
Вказані норми врегульовують різні
правовідносини і їх одночасне
застосування судом безпідставне.

Пославшись на ст. 41 Конституції
України, за якою кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним, - суд не
врахував, що у встановленому законом
порядку право власності позивача
набуто на майно, зазначене у договорі
купівлі-продажу, про що вказано вище,
ухвалив рішення про визнання за
позивачем право власності на інше
майно за відсутності будь-яких доказів
як набуття позивачем такого права за
набувальною давністю так і набуття
такого права, як на новостворене майно.
Мотиви судового рішення ґрунтуються
виключно на мотивах позову, а не на
доказах, чим судом допущено грубе
порушення вимоги ст. ст. 212, 213 ЦПК
України.

Відповідно до ст.. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Враховуючи вимоги цієї статті -
позивач вправі була вчиняти не
заборонені законом дії лише стосовно
того майна, законним власником якого
вона є, в даному випадку квартири
АДРЕСА_1, характеристика якої
відображена у договорі купівлі-
продажу та реєстраційних документах.

Норми ч. 2 ст. 383 ЦК Укпраїни
передбачають, що власник квартири може
на свій розсуд здійснювати ремонт і
зміни у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, - за
умови, що ці зміни не призведуть
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушують санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.
Тому обумовлення сторонами у справі-
фізичними особами певних стосунків з
приводу спірного житла, зокрема щодо
суми оплати за користування такою,
штрафних санкцій за невиконання
відповідачем ОСОБА_3 певних дій - не
піддаються оцінці, оскільки рішення
суду ОСОБА_3 не оскаржила. За змістом ч.
1 ст. 627 ЦК України - сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості .

Незважаючи на те, що між
сторонами у справі фізичними особами,
як вони вважають виникли
правовідносини на підставі договору
позички, на який є лише послання у
позовній та у рішенні суду, то
аналізувати такий не було підстав як у
суду першої так і апеляційної
інстанції, яка також не може
проаналізувати і правильність
застосування норм ст. 526 та 530 ЦК.

Із самого переліку документів,
які значаться долученими до усіх
позовних заяв позивача, що є у справі,
даних про долучення договору позички
немає, як і немає такого у матеріалах
цивільної справи, що додатково
підтверджується описом документів у
справі. На а.с. 25-26, про що зазначено у
описі, знаходиться договір
купівлі-продажу квартири, про який
зазначено вище.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 в
суді першої інстанції визнала позов в
цілому, що підтверджується її заявою
від 17.04.2014 року / а.с. 34/, рішення суду не
оскаржила, то підстав для його
скасування у межах вирішення питання
про стягнення з цієї відповідачки 25 000
гр., як суми штрафу за порушення умов
договору - не має. Щодо рішення суду в
частині зобов»язання ОСОБА_3 не чинити
перешкоди позивачу у користуванні
спірною квартирою та виселення
останньої з квартири АДРЕСА_1 площею 191 ,
4 м кв, як про це зазначено у рішенні,
також підстав немає. Фактична площа
квартири, котра значно відрізняється
від площі квартири, на яку позивач
набула у встановленому законом право
власності, про що зазначено вище, не дає
підстав для висновку про
обгрунтованість апеляційної скарги в
частині скасування судового рішення та
в частині виселення відповідачки і не
підтверджує водночас законне набуття
позивачем право власності на квартиру
означеної у технічному паспорті площі.

Тому в цій части ні апеляційні
скарги не підлягають до задоволення.

За таких обставин, колегія
суддів приходить до висновку про
безумовне скасування рішення суду
першої інстанції, яке ухвалено з
порушенням усіх пунктів частини 1 ст. 309
ЦПК України, при неповно з»ясованих
обставинах, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, з порушенням та з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, порушенням норм
процесуального права.

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та
визнаючи за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в тому числі, за
відсутності доказів існування спору
між сторонами у справі, суд фактично
своїм рішенням перейняв на себе
повноваження органів, яким надано
право вирішувати питання щодо вчинення
дій пов»язаних з реконструкцією
житлових приміщень, узаконення
самочинного будівництва, прийняття в
експлуатацію будівель та споруд та ін.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку, що апеляційні
скарги підлягають до задоволення
частково, рішення суду слід скасувати в
частині визнання за позивачем права
власності на квартиру зазначеної вище
площі та реєстрацією такого права.

Керуючись ст. 303, 304 ,п. 2 ч.1 ст. 307 ,
п.п. 1-4 ч.1 ст. 309 , 313,ч.2 ст. 314 , 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги в.о. прокурора
Франківського району м. Львова в
інтересах Львівської міської ради та
Львівської міської ради задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 23 квітня 2014 року в частині
визнання за ОСОБА_2, яка зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_1 право власності на
реконструйовану квартиру № 5 загальною
площею 191, 4 м кв. котра розташована на
першому та другому поверхах
двопоповерховгоо будинку АДРЕСА_1 та
складається з 4-х кімнат, житловою
площею 79,7 кв.м., в т.ч.: 1-а кімната
позначена на технічному плані квартири
номером «5-3» загальною площею 28,6 кв.м.,
2-а кімната позначена на технічному
плані квартири номером «5-8» загальною
площею 15,6 кв.м., 3-а кімната позначена на
технічному плані квартири номером «5-9»
загальною площею 15,0 кв.м., 4-а кімната
позначена на технічному плані квартири
номером «5-10» загальною площею 20,5 кв.м.,
а також з: кухні позначеної на
технічному плані квартири номером «5-4»
загальною площею 19,5 кв.м., ванної
кімнати позначеної на технічному плані
квартири номером «5-2» загальною площею
8,4 кв.м., ванної кімнати позначеної на
технічному плані квартири номером «5-7»
загальною площею 3,6 кв.м., коридору
позначеного на технічному плані
квартири номером «5-1» загальною площею
15,0 кв.м., коридору позначеного на
технічному плані квартири номером «5-6»
загальною площею 9,1 кв.м., комірки
позначеної на технічному плані
квартири номером «5-11» загальною площею
11,2 кв.м., сходової клітки позначеної на
технічному плані квартири номером «5-5»
загальною площею 4,8 кв.м., веранди
позначеної на технічному плані
квартири номером «5-12» загальною площею
15,1 кв.м. та гаражу позначеного на
технічному плані квартири номером «I»
загальною площею 25,0 кв.м., згідно даних
технічного паспорта складеного 11.10.2013
року Обласним комунальним
підприємством Львівської обласної
ради «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» - скасувати та в цій
частині ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
дня його проголошення , може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді