Єдиний унікальний номер 243/4336/14
Провадження номер 2/243/1877/2014
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

« 12» грудня 2014 року
м.
Слов'янськ

Слов'янський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючого - судді Чемодурової Н.О.,

при секретарях - Бондаренко О.В.,
Жмарьова П.Б., Горічевій С.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

представник УСЗН Слов'янської міської
ради Винник О.В

представник Фонду соціального
страхування Ліцоєва О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Слов'янську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, за
участю відділу охорони праці
Управління соціального захисту
населення Слов'янської міської ради,
Слов'янського відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, про стягнення
середнього заробітку за час простою і
грошової компенсації за невикористану
відпустку,

В С Т А Н О В И В :

22 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовною заявою до
ФОП ОСОБА_5 про стягнення заробітної
плати та компенсації за невикористану
відпустку, обґрунтувавши свої вимоги
тим, що 01 квітня 2011 року між нею та ФОП
ОСОБА_5, укладено безстроковий трудовий
договір. Згідно умов трудового
договору вона працювала продавцем
непродовольчих товарів у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованому за
адресою АДРЕСА_1. Заробітна плата
зазначена у договорі 650 грн. щомісячно.
Час виконання трудових обов'язків
визначений з 08 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв.
або з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. згідно
графіку. Однак, фактично усі продавці
працювали у літній час з 08 год. 00 до 20
год. 00 хв., а у зимовий час з 08 год. 00 хв.
до 19 год. 00 хв., а середньомісячна
заробітна плата складала 1800 грн., яку
вона отримувала під підпис у відомості.
01 червня 2014 року у зв'язку з виниклими
обставинами у м. Слов'янську, вона
вимушена була виїхати в м. Святогірськ,
як біженка та проживала у школі -
інтернаті «Лісна». 16 вересня 2014 року
вона була звільнена за власним
бажанням за ст. 38 КЗпПУ. Письмове
повідомлення відповідача нею було
отримано 17 вересня 2014 року. При її
звільненні не було проведено ніяких
розрахунків, а саме не виплачена
заробітна плата за час простою та
грошова компенсація за невикористану
відпустку. Посилаючись на положення ст.
113 КЗпПУ, просить стягнути з
відповідача не сплачену заробітну
плату, яка в грошовому виражені складає
6300 грн., та суму компенсації за
невикористану відпустку, яка складає
1800 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала заявлені позовні вимоги,
просила їх задовольнити повністю,
пояснення надала аналогічні
викладеним у позовній заяві, додатково
зазначивши, що останнім її робочим днем
було 21 квітня, вона здала звітність та
два тижні до 04 травня 2014 року
знаходилася у відпустці, однак з 01
травня 2014 року в м. Слов'янську почалися
військові дії, і вона вже не змогла
вийти на роботу через те, що було нічим
добиратися до магазину, а ОСОБА_5
сказала, що знайшла їй тимчасову
заміну. 10 липня 2014 року вона
повернулася в м. Слов'янськ, подзвонила
іншим продавчиням, які повідомили, що
товару немає, отже, немає й роботи. 16
вересня 2014 року, вона написала заяву
про звільнення, яку надала до центру
зайнятості та отримала трудову книжку.
По телефону повідомили, що ніяких
розрахунків не будуть проводити,
оскільки підприємство не працювало
через простій.17 вересня 2014 року їй
надійшло поштове повідомлення та вона
отримала на пошті лист від ФОП ОСОБА_5
про те що вона не з'являється на
робочому місці та не відповідає не
телефонні дзвінки. Але їй ніхто не
дзвонив, на роботу в період з травня по
час звільнення - не викликали.

Справжній графік роботи був відмінним
від того, який зазначено у договорі.
Зарплата нараховувалася залежно від
виручки та виробітку, приблизно, в
середньому вона отримувала 1800 грн.

Відповідач ФОП ОСОБА_5 у судове
засідання не з'явилася, про день час та
місце судового розгляду була
повідомлена належним чином, надала
суду заяву, в якій просить судовий
розгляд провести без її участі, за
участю її представника - адвоката
ОСОБА_2, у позовних вимогах просить
відмовити повністю. Згідно наданого
суду заперечення проти позову, вважає,
що обставини, які викладені в позові не
відповідають дійсності. Заробітна
плата ОСОБА_1 складала 1069 грн. на місяць,
про що свідчить заява позивача про
зміну робочого часу і окладу від 01
січня 2013 року, додаткова угода від 01
січня 2013 року, яка зареєстрована
Слов'янським міським центром
зайнятості за №452/13 від 11 січня 2013 року
до трудового договору № 1 від 01
квітня 2011 року, та
розрахунково-платіжні відомості. Крім
того, позивач був відсутній на робочому
місці з 16 квітня 2014 року, а не з 01 червня
2014 року, про що було складено
відповідні акти. Доводять факт
відсутності відповідача на робочому
місці і табель обліку використання
робочого часу за період з квітня по
вересень місяці 2014 року. Позивач не
заперечує, що перебувала у м.
Святогірську, а не на робочому місці в
м. Слов'янську. Вважає, що ст. 113 КЗпП
України не підлягає застосуванню, до
спірних правовідносин, оскільки
ситуація, що виникла у м. Слов'янську,
пов'язана з антитерористичною
операцією. Магазин у якому працював
позивач, працював постійно, однак
ОСОБА_1 на роботу не виходила. 16 вересня
2014 року позивачу була запропонована
виплата компенсації за невикористану
відпустку за період з 01 серпня 2013 року
по 16 вересня 2014 року у сумі 366 грн. 05 коп.,
однак, вона відмовилася від коштів, що
підтверджується актом. Позивач була у
відпустці у липні 2013 року, що
підтверджується
розрахунково-платіжною відомістю № 7
за липень 2013 року. Відповідач також, не
погоджується з розрахунками, які
наведені у позові, оскільки вони
суперечать чинному законодавству.
Посилаючись на наведене, просить
відмовити в задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлені
позовні вимоги не визнав, просив
відмовити в їх задоволенні,
посилаючись на обставини, аналогічні
викладеним у запереченнях відповідача
ОСОБА_5 Додав, що в період проведення
бойових дій у м. Слов'янськ магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_1» постійно подовжував
свою роботу, простій в роботі - був
відсутній, а тому і відсутні і правові
підставі застосування ст. 113 КЗпП
України, на яку у своєму позові
посилається позивач.

У судовому засіданні представник
Управління соціального захисту
населення Слов'янської міської ради
Винник О.В., яка діє на підставі
довіреності від 01 серпня 2014 року, як
представник організації залученої до
участі у справі ухвалою суду від 20
жовтня 2014 року для надання висновку
щодо існування ситуації небезпечної
для життя чи здоров'я працівника або
людей, які його оточують, і
навколишнього природного середовища у
2014 році у м. Слов'янську, надала такі
пояснення. У структурі Управління
передбачено відділ з питань праці та
соціально-трудових відносин, який на
виконання ст. 263 КЗпПУ, ст. 35 ЗУ «Про
охорону праці», ст. 18, 34 ЗУ «Про місцеве
самоврядування» здійснює контроль за
охороною праці, забезпеченням
соціального захисту працівників,
установ та організацій усіх форм
власності, у тому числі зайнятих на
роботах із шкідливими та небезпечними
умовами праці. Одним із основних
завдань відділу є здійснення контролю
за виконанням законів і постанов Уряду
з питань охорони праці, проте до
повноважень спеціалістів відділу не
належить надання висновку щодо
існування ситуації небезпечної для
життя чи здоров'я працівника або для
людей, які його оточують і
навколишнього природного середовища.

Представник відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Слов'янську
Ліцоєва С.В., залучені до участі у
справі ухвалою суду від 29 жовтня 2014
року для надання висновку щодо
існування ситуації небезпечної для
життя чи здоров'я працівника або людей,
які його оточують, і навколишнього
природного середовища у 2014 році у м.
Слов'янську, у судовому засіданні
надала письмові пояснення по справі
згідно яких, надання висновків щодо
існування ситуації, небезпечної для
життя чи здоров'я працівника у 2014 році у
м. Слов'янську, яка викликана зовнішнім
фактором - військовими діями -
проведенням на той час в місті
антитерористичної операції, не входить
в компетенцію Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві, виходячи з такого.
Базовим законом, який регулює
діяльність Фонду є Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Статтею 22 цього
Закону визначено перелік заходів з
профілактики нещасних випадків, які
здійснюються Фондом, а статтею 23 - права
страхових експертів з охорони праці.

Пунктом 4.2.1. Положення про службу
страхових експертів з охорони праці,
профілактики нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, затвердженого постановою
правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 20 грудня 2011
року №63 визначений перелік
повноважень, які надаються страховим
експертам з охорони праці для
реалізації статутних завдань. Серед
цих повноважень відсутнє надання
висновків щодо встановлення факту
наявності виробничої ситуації,
небезпечної для життя чи здоров'я
працівника або для людей, які його
оточують, або для виробничого
середовища чи довкілля, яка викликана
не умовами праці (шкідливими і
небезпечними виробничими факторами), а
зовнішнім фактором - військовими діями
- проведенням на той час в м. Слов'янську
антитерористичної операції.

Крім того, відповідно до розділу VI
Положення стан умов і безпеки праці та
профілактичної роботи на
підприємствах перевіряється шляхом
проведення планових та позапланових
перевірок.

Згідно п.1.7. страхові експерти не можуть
залучатись до виконання функцій та
обов'язків, не передбачених Законом.

Статтею 10 Закону України «Про
тимчасові заходи на період проведення
антитерористичної операції» від 02
вересня 2014 року №1669-VII встановлено, що
єдиним належним та достатнім
документом, що підтверджує настання
обставин непереборної сили
(форс-мажору), що мали місце на
території проведення
антитерористичної операції, як
підстави для звільнення від
відповідальності за невиконання
(неналежного виконання) зобов'язань, є
сертифікат Торгово-промислової палати
України.

З приводу збереження місця роботи
працівників, які переміщуються з
районів проведення антитерористичної
операції або залишаються у таких
районах є відповідні роз'яснення
Міністерства соціальної політики
України, в яких роз'яснюється, що
неможливість повернення працівника на
підприємство, яке знаходиться в зоні
проведення АТО, не є простоєм. З метою
врегулювання на законодавчому рівні
питань збереження трудових відносин та
надання відпусток працівникам за
місцем роботи на території проведення
АТО Міністерство соціальної політики
України розробило проект Закону
України «Про внесення зміни до ст. 25
Закону України «Про відпустки», яким
пропонується надавати працівникам
відпустку без збереження заробітної
плати на весь період проведення АТО».
Прийняття зазначеного проекту на думку
Міністерства соціальної політики
України сприятиме збереженню робочих
місць за такими працівниками,
зарахуванню періоду їх відсутності на
роботі у зв'язку з проведенням АТО до
стажу роботи та дасть змогу таким
працівникам вжити заходів для
збереження їх життя і здоров'я без
ризику втрати роботи.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача,
представників установ, залучених до
участі у справі та дослідивши
матеріали справи, а також, допитавши
свідків, приходить до переконання, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з огляду на таке.

У судовому засіданні встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що 01
квітня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та
ФОП ОСОБА_5 укладено безстроковий
трудовий договір №1,
зареєстрований у Слов'янському
міському центрі зайнятості. За даним
трудовим договором ОСОБА_1 прийнято на
посаду продавця непродовольчих
товарів в магазині за адресою: АДРЕСА_1,
про що зроблено відповідний запис у її
трудовій книжці під № 25 від 01 квітня 2011
року(а.с. 4-5).

01 січня 2013 року між сторонами
було укладено додаткову угоду до
трудового договору, згідно якої ФОП
зобов'язується оплачувати роботу
працівника в розмірі 1069 грн. 00 коп. на
місяць та час виконання робіт
установлено з 08 до 12 год. або з 13 до 17
год. згідно з графіком на місяць.
Додаткова угода зареєстрована
Слов'янським міським центром
зайнятості 11 січня 2013 року № 452/13 (а.с. 32).

Згідно розрахунково-платіжних
відомостей за період з січня по квітень
місяці 2014 року включно, ОСОБА_1
щомісячно отримувала заробітну плату у
розмірі 1069 грн. 00 коп., крім квітня 2014
року, коли нею було отримано заробітну
плату відповідно відпрацьованому часу
566 грн. 70 коп. (а.с. 32-35).

Згідно розрахунково-платіжних
відомостей за період з травня по
вересень місяці 2014 року, ОСОБА_1
заробітна плата не нараховувалася та
не виплачувалася (а.с. 36-40).

Вирішуючи позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати
при звільненні в сумі 6300 грн. за час
простою на роботі, суд виходить з
такого.

Поняття «простій» законодавчо
наведено у ст. 34 КЗпП України і
визначено як призупинення роботи,
викликане відсутністю організаційних
або технічним умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що
час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу). Про початок простою, крім
простою структурного підрозділу чи
всього підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб. Час простою з вини
працівника не оплачується.

Отже, вирішуючи спір про оплату
простою, необхідно встановити факт
простою й наявність чи відсутність
вини працівника в цьому.

Така правова позиції викладена
Верховним Судом України в ухвалі від 07
липня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилалася на ту
обставину, що з 01 травня 2014 року в м.
Слов'янську була розпочата
антитерористична операція, у зв'язку з
чим магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» не працював.
Через початок бойових дій в червні
місяці вона була вимушена виїхати з
міста.

Заперечуючи проти позову, відповідач
зазначав, що в період з травня до
вересня 2014 року в магазині
«Карабейник» простоїв не було, а
позивач самовільно не виходила на
роботу.

Так, наданими по справі письмовими
доказами, а саме актами про відсутність
на робочому місці, складеними 16 квітня
2014 року, 21 квітня 2014 року, 30 квітня 2014
року, 31 травня 2014 року, 30 червня 2014 року,
31 липня 2014 року, 31 серпня 2014 року, 16
вересня 2014 року, та підписаними ФОП
ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9,
підтверджено, що продавець не
продовольчих товарів ОСОБА_1 без
відповідного дозволу була відсутня на
робочому місці(а.с. 41-49).

Допитана, як свідок ОСОБА_10, суду
пояснила, що працює в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» три роки. Працювала зі
ОСОБА_1, проте, остання не працювала з
квітня 2014 року. У квітні, червні, липні
та серпні магазин працював. Вона
отримувала заробітну плату, розмір
якої становив від 1000 до 1090 грн. При
отриманні заробітної плати
розписувалася у відомостях. Графік
роботи був з 08 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв.
Розповісти може тільки про свій
робочий графік.

Свідок ОСОБА_11, суду пояснила, що
орендує по АДРЕСА_1, одне з
відповідачкою приміщення, в якому і
працює. ОСОБА_1 працювала у ОСОБА_5 в
магазині за адресою: АДРЕСА_1. Магазин
на час війни не закривався. Не працював
лише 02 травня 2014 року. 16 квітня 2014 року
було складено акт про не вихід на
роботу ОСОБА_1 З того часу остання не
робочому місці не з'являлася.

Дані обставини, також, підтверджуються
відомостями табелів обліку
використання робочого часу за період з
квітня по вересень 2014 року(а.с. 50-61).

Отже, як убачається з матеріалів справи
та показань свідків, простою на роботі
в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» за час з
травня по вересень 2014 року не було. Суду
не надано належних доказів такої
обставини, крім пояснень позивача, які
суперечать іншим зібраним у справі
доказам.

Крім того, як зазначала ОСОБА_1 у червні
2014 року вона виїхала з міста, що
свідчить про власне бажання позивача
залишити місце роботи.

Крім того, судом приймаються до уваги
роз'яснення Міністерства соціальної
політики України, викладені в листі від
11 серпня 2014 року № 8946/014-14/13 «Про
збереження місця роботи працівників,
які переміщуються з районів проведення
антитерористичної операції або
залишаються у таких районах» стосовно
застосування роботодавцями положень
статті 113 Кодексу законів про працю
України.

Так, відповідно до статті 34 Кодексу
законів про працю, простій - це
призупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

Час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу) (стаття 113 КЗпП ).

Разом з тим неможливість повернення
працівника на підприємство, яке
знаходиться в зоні проведення
антитерористичної операції, на їхню
думку, не є простоєм.

Тому Мінсоцполітики з метою
врегулювання на законодавчому рівні
питань збереження трудових відносин та
надання відпусток працівникам за
місцем роботи на території проведення
антитерористичних операцій розробило
проект Закону України «Про внесення
зміни до статті 25 Закону України «Про
відпустки», яким пропонується надавати
працівникам відпустку без збереження
заробітної плати на весь період
проведення антитерористичної
операції.

Згідно ч. 3 ст. 113 КЗпП України за час
простою, коли виникла виробнича
ситуація, небезпечна для життя чи
здоров'я працівника або для людей, які
його оточують, і навколишнього
природного середовища не з його вини,
за ним зберігається середній
заробіток.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про охорону
праці» працівник має право відмовитися
від дорученої роботи, якщо створилася
виробнича ситуація, небезпечна для
його життя чи здоров'я або для людей,
які його оточують, або для виробничого
середовища чи довкілля. Він
зобов'язаний негайно повідомити про це
безпосередньо керівника або
роботодавця. Факт наявності такої
ситуації за необхідності
підтверджується спеціалістами з
охорони праці підприємства за участю
представника профспілки, членом якої
він є, або уповноваженої працівниками
особи з питань охорони праці, а також
страхового експерта з охорони праці.

Таким чином питання наявності підстав
для застосування частини третьої ст. 113
КЗпП України, на яку у своєму позові
посилається позивач, має вирішуватись
колегіально.

Ухвалами суду від 20 жовтня 2014 року та
від 29 жовтня 2014 року до участі у справі
залучено відділ охорони праці
Управління соціального захисту
населення Слов'янської міської ради та
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Слов'янську
для надання висновку щодо існування
ситуації небезпечної для життя чи
здоров'я працівника або людей, які його
оточують, і навколишнього природного
середовища у 2014 році у м. Слов'янську, що
є підставою для застосування ст. 113 КЗпП
України. Проте, суду надано відмову від
надання таких висновків, оскільки це не
входить до компетенції даних установ.

Отже, у судовому засіданні не було
встановлено, як факту простою, так і
існування виробничої ситуації,
небезпечної для життя чи здоров'я
працівників, а отже відсутні підстави
для покладання на відповідача
обов'язку проведення розрахунку з
працівником у зв'язку з простоєм.

Вирішуючи позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_1 компенсації за невикористану
відпустку в сумі 1800 грн., суд виходить з
такого.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Як встановлено судом, позивача ОСОБА_1
було звільнено з роботи за власним
бажанням з 16 вересня 2014 року згідно ст.
38 КЗпП України на підставі її заяви від
16 вересня 2014 року (а.с. 5-7).

Розраховуючи суму несплаченої
грошової компенсації за невикористану
відпустку, позивач по даній цивільній
справі, виходила з того, що її
середньомісячна заробітна плата
складає 1800 грн., отже, компенсація за
невикористану відпустку тривалістю 24
дні за 2014 рік становить 1800 грн.

Проте, позивачем не наведено жодного
доказу збільшення заробітної плати до
1800 грн. та отримання її саме в такому
розмірі, ані 1069 грн., як зазначено у
додатковій угоді до безстрокового
трудового договору та
розрахунково-платіжних відомостях,
наданих відповідачем.

У судовому засіданні, допитана, як
свідок ОСОБА_12, суду повідомила, що
ОСОБА_1 є її рідною сестрою та вони
разом працювали в мережі магазинів
«ІНФОРМАЦІЯ_1» з 2007 року по 2009 рік.
Заробітну плату вони отримували по
двох відомостях, у першій була
прописана офіційна заробітна плата, а у
другій, та яку отримували не офіційно.
Сума у трудовому договорі відрізнялася
від фактичної. У магазині графік роботи
був влітку - з 08 до 20 год., взимку - з 08 до
19 год., без перерв по два тижні. З ОСОБА_5
в офіційних трудових відносинах вона
не перебувала.

Аналогічні пояснення щодо графіку
роботи та порядку отримання заробітної
плати надала суду , допитана як свідок,
ОСОБА_13, яка працювала у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» та у теперішній час
знаходиться у декретній відпустці з
листопада 2013 року та ОСОБА_1 є її
матір'ю.

Проте, такі показання свідків не
підтвердженні будь-якими іншими
доказами, а отже, не можуть бути
прийняті судом до уваги.

Згідно розрахунку, наданого
відповідачем, сума компенсації за
невикористану відпустку за період
роботи з 01 серпня 2013 року по 16 вересня
2014 року становить 385 грн. 73 коп. При
цьому позивачу вирахувана
середньоденна заробітна плата за цей
період у розмірі 22 грн. 69 коп., шляхом
ділення загальної суми заробітку за
весь період у розмірі 8055 грн. 93 коп. на 355
днів для розрахунку відпускних.
Тривалість відпускних календарних
днів визначено 18.

Проте, з таким розрахунком суд не
погоджується, а саме в частині
тривалості відпускних календарних
днів. Для розрахунку середньоденної
заробітної плати відповідачем взято
суму заробітку за період з вересня 2013
року по серпень 2014 року включно, отже
календарний рік, та поділено на 355
календарних днів за винятком святкових
та не робочих.

Отже, при звільненні ОСОБА_1 не була
сплачена компенсація за невикористану
відпустку за 12 місяців, що виходячи з
кількості днів щорічної календарної
відпустки, складає 24 дні.

Сума компенсації розрахована шляхом
множення кількості днів
невикористаної відпустки на
середньоденну заробітну плату (24х22,69=544
грн. 56 коп.).

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в цій
частині підлягають частковому
задоволенню та з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
компенсація за невикористану
відпустку у сумі 544 грн. 56 коп., без
урахування податків та обов'язкових
платежів.

Положеннями статті 88 ЦПК України
визначено, що стороні на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Судові витрати, як наголошується в
статті 79 ЦПК України, складаються з
судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи, до яких відносяться
згідно до пункту 2 частини 3 цієї статті
витрати на правову допомогу.

Виходячи з аналізу вищенаведених
статей Цивільного процесуального
кодексу України та статті 30 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», судові витрати на правову
допомогу - це фактично понесені
стороною і документально підтверджені
витрати, пов'язані з наданням цій
стороні правової допомоги адвокатом
або іншим спеціалістом в галузі права
при вирішенні цивільної справи в
розумному розмірі з урахуванням
витраченого адвокатом часу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі.

Як визначено в статті 56 ЦПК України,
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги. Така особа має право
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

З наданих позивачем документів
убачається, що ОСОБА_1 сплатила гонорар
у розмірі 300 грн. адвокату ОСОБА_14 за
складання цивільного позову.

У такому процесуальному статусі, як
особа яка надає правову допомогу,
адвокат ОСОБА_14 участі в розгляді
справи не брав. Суду, також не надано
договору на представництво інтересів
та ордеру на ведення даної цивільної
справи.

Таким чином, наведені обставини дають
підстави для висновку, що заявлені
позивачем вимоги про стягнення на її
користь витрат по справі, а саме 300 грн.,
не є витратами на правову допомогу та
не підлягають відшкодуванню.

Оскільки, у відповідності до положень
ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивача
звільнено від сплати судового збору за
подання до суду позову з вимогами, що
випливають із трудових правовідносин,
згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий
збір стягується з відповідача в дохід
держави.

Отже, судовий збір у розмірі 243 грн. 60
коп. підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_5 на
користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, за участю
відділу охорони праці Управління
соціального захисту населення
Слов'янської міської ради,
Слов'янського відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, про стягнення
заробітної плати - задовольнити
частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, ІПН: НОМЕР_1, яка зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, зареєстровану
за адресою: АДРЕСА_3, грошову
компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 544 (п'ятсот сорок
чотири) грн. 56 коп.

У задоволенні інших заявлених позовних
вимог відмовити за відсутністю
підстав.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, ІПН: НОМЕР_1, яка зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_2, на користь держави
на р/р 0075, банк отримувача - ГУ
ДКСУ у Донецькій області, отримувач -
Слов'янське УК (Слов'янськ), код
отримувача - 37803368, МФО - 834016, код
класифікації доходів бюджету - 22030001,
судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи Апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено « 17»
грудня 2014 року.

Суддя
Н.О. Чемодурова