Ухвала

іменем україни

25 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Амеліна В.І., Писаної Т.О.,-

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, треті
особи: ОСОБА_5, опікунська рада при
органі опіки та піклування Якимівської
селищної ради Запорізької області, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 11 червня 2014 року та
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 31 березня 2014
року та рішення апеляційного суду
Запорізької області від 11 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

Зазначало, що за кредитним договором
від 16 жовтня 2007 року ОСОБА_5 отримав
кредит в розмірі 4 780 доларів США, зі
сплатою 11,04% річних строком до 14 жовтня
2022 року.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаним договором, між
банком та ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір, за умовами якого
відповідач передала в іпотеку банку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1 у селищі міського типу
Якимівка Якимівського району
Запорізької області.

Посилаючись на те, що через неналежне
виконання ОСОБА_5 взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором
виникла заборгованість в розмірі 9 465, 23
доларів США, у рахунок погашення якої
позивач просив звернути стягнення на
предмет іпотеки - квартиру, шляхом її
продажу та висели із вказаної квартири
відповідача ОСОБА_4 та її малолітнього
сина ОСОБА_6

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 31 березня
2014 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 16 жовтня 2007
року в розмірі 9 465, 23 доларів США, що за
курсом Національного банку України
становить 75 627 грн 22 коп., звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у селищі
міського типу Якимівка Якимівського
району Запорізької області, шляхом
продажу предмету іпотеки за початковою
ціною, встановленою на рівні не нижчому
за звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності - незалежним
експертом, з наданням права укладання
від імені ОСОБА_4 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою покупцем.

Виселено ОСОБА_4 із малолітнім сином
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1
у селищі міського типу Якимівка
Якимівського району Запорізької
області.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 11 червня
2014 року, зазначене рішення районного
суду в частині виселення відповідача
та її малолітнього сина скасовано й в
цій частині ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні таких вимог. У
решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_4 у поданій касаційній скарзі
просить ухвалені у справі судові
рішення скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, мотивуючи свої вимоги
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права і порушенням
норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки і на підставі ст. ст. 12, 33, 39, 40
вказаного Закону.

Ухвалюючи рішення та звертаючи
стягнення на предмет іпотеки, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що через неналежне
виконання боржником взятих на себе за
кредитним договором зобов'язань,
виникла заборгованість, яка підлягає
погашенню за рахунок іпотечного майна.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи,
при встановленні зазначених фактів
судами не було порушено норм
цивільного процесуального
законодавства, правильно визначено
характер спірних правовідносин та
застосовано положення норм
матеріального права.

Разом з тим, у пункті 37 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин»(далі - постанова)
зазначено, що невиконання
іпотекодержателем вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (частина третя статті 33 цього
Закону), оскільки іпотекодавець у
судовому засіданні має можливість
заперечувати проти вимог
іпотекодержателя, що відповідає
положенням статті 124 Конституції
України.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови судам роз'яснено, що
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції при ухваленні оскаржуваного
рішення правильно застосував
вищезазначені положення законів та
дійшов обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог,
відмовив у задоволенні позовних вимог
щодо виселення.

Доводи касаційних скарг ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_4 на увагу не
заслуговують й висновків судів не
спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 31
березня 2014 року та рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 11 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.О.
Савченко

В.І. Амелін

Т.О. Писана