Справа № 462/3420/14
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/7524/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря:Щербай В.П.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на заочне рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 29 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про позбавлення права
користування житлом, -

встановила:

Оскарженим заочним рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 29 жовтня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права. Вказує, що суд поставив під
сумнів законність дій нотаріуса щодо
внесення ним записів у свідоцтво про
право власності №24634-3, якими
посвідчено зміну власників. В той же
час суд не взяв до уваги звернення
позивача про надання суду витягу з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно. Також, судом не було розглянуто,
як доказ, заяви мешканців будинку
АДРЕСА_1, що мають істотне значення для
правомірного вирішення справи.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на підтримання апеляційної скарги,
перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду
в повній мірі не відповідає.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилалася на те, що у квартирі
АДРЕСА_1 прописаний ОСОБА_5, який з
жовтня 2010 року добровільно не проживає
у ній, не несе жодних витрат на
підтримання благоустрою квартири.
Просила визнати відповідача таким, що
втратив право на користування вказаною
квартирою.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд прийшов до висновку,
що позивач та її представник під час
судового розгляду справи, не довели ті
обставини, на які вони посилалися, як на
підстави своїх вимог, а саме щодо того,
що відповідач не проживає у спірній
квартирі, що йому не створюються жодні
перешкоди у проживанні в оспорюваній
квартирі, щодо відсутності понесених
ним витрат на підтримання благоустрою
даної квартири та відсутності
домовленості між позивачем та
відповідачем щодо збереження за ним
права користування квартирою.

При цьому суд, як підставу
позову зазначив, що позивач посилалась
на те, що згідно ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Суд також вказав, що не приймає
до уваги покликання позивача та її
представника на те, що відповідач уклав
з позивачем договір дарування 1/3 частки
квартири, оскільки ні позивачем, ні її
представником не надано суду не лише
оригіналу даного договору, а й
ксерокопії та лише надано частину
ксерокопії договорів із яких не
можливо встановити чи дійсно позивач
та відповідач уклали договір дарування
саме квартири.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Апелянт вказує, що вона вказувала, як
підставу позову не обставини вказані в
ст. 71 ЖК України, а просила задовольнити
позов про позбавлення права
користування житлом відповідача з
врахуванням вимог ст.405 ЦК України.

Судова колегія вважає, що ці посилання
є підставні, оскільки з позовної заяви
встановлено, що позивач обґрунтовувала
позовні вимоги з врахуванням вимог
ст.405 ЦК України (а.с.3,8).

Встановлено, що 13.02.2013 року відповідач
ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 договір
дарування 1/3 частки спірної квартири
про, що суду було відомо з копії
свідоцтва про право власності на
квартиру (а.с. 4 зворот).

Апелянт зазначає, що поза увагою суду
залишився витяг з Державного реєстру
прав на нерухоме майно згідно якого
ОСОБА_5 вже не є співвласником
квартири.

В засідання судової колегії ОСОБА_3
представила оригінал вказаного
договору від 13.02.2013 року, оригінал
договору про зміну виду права спільної
сумісної власності з визначенням
часток у праві спільної власності на
квартиру від 13.02.2013 року та витяги про
державну реєстрацію прав від 13.02.2013
року, копії яких долучено до матеріалів
справи.

З вказаних доказів вбачається, що
ОСОБА_5 відчужив свою частку 1/3 частки
спірної квартири в користь позивачки,
а тому він не є співвласником квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого Протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти. Користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Права власника житлового будинку чи
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпорядження своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Встановлено, що жодних угод між
позивачем та відповідачем про
користування спірною квартирою не було
укладено.

В даній справі позовні вимоги заявлені
про припинення права користування
житловим приміщенням, а отже виникли
правовідносини між власником та
колишнім власником житла.

Отже в даному випадку втрата права
користування житловим приміщенням
колишнього власника, тобто ОСОБА_5, є
наслідком припинення його права
власності на це приміщення (ст. 346 ЦК
України).

З врахуванням наведеного судова
колегія прийшла до висновку, що,
оскільки ОСОБА_5 відчужив свою частку
1/3 частки спірної квартири в користь
позивачки, тому він, як колишній
власник житла, втратив право на
користування цим житловим приміщенням.

При таких обставинах рішення суду
слід скасувати і постановити нове
рішення, яким позову задовольнити,
стягнувши з відповідача на користь
позивача 365 грн. 40 коп. судового збору,
сплата, якого стверджена копіями
квитанцій (а.с.2,28).

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Заочне рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 29 жовтня 2014
року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
позбавлення права користування житлом
- задовольнити.

Позбавити ОСОБА_5 права
користування житлом за адресою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_5 в користь
ОСОБА_3 365 грн. 40 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.