Справа № 465/162/11
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/7605/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді
- Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.

з участю
представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 23 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визначення ідеальних часток у
спільному сумісному майні подружжя, -

встановила:

Позивач ОСОБА_4 звернулась в суду із
позовом до ОСОБА_3, з врахуванням заяви
про уточнення (зменшення) позовних
вимог просила визнати за нею та
відповідачем ОСОБА_3 право власності по
1/2 частині квартири АДРЕСА_1, яка
складається з двох кімнат, житловою
площею 29,1 кв.м. та кухні, загальна площа
квартири 45,4 кв.м. (а.с.4, 108-109).

В обґрунтування зазначених позовних
вимог покликалась на те, що вона із
відповідачем уклала шлюб 30.10.1993 року.
Від цього шлюбу народився син ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1

12.11.2007 р. рішенням Франківського
районного суду м. Львова шлюб між
сторонами розірвано. За час шлюбу,
згідно договору купівлі продажу
квартири від 30.01.1998 р., вони набули у
власність спірну квартиру. Вважає, що
ця квартира є спільним майном подружжя,
оскільки придбана за час шлюбу за
спільні кошти подружжя, відповідно
вона має право на 1/2 частину даної
квартири. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 23 червня 2006
року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат,
житловою площею 29,1 кв.м. та кухні,
загальна площа квартири 45,4 кв. м.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат,
житловою площею 29,1 кв.м. та кухні,
загальна площа квартири 45,4 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - 51,00 грн.
оплаченого державного мита та 30,00 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3, вважає, що оскаржуване рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а також внаслідок неповного з»ясування
судом матеріалів справи.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що суд не взяв до уваги матеріали
іншої цивільної справи за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та інших про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу та договору дарування
частини квартири, в якій містяться
докази про те, що спірна квартира
фактично була придбана відповідачу
його братом - ОСОБА_6 взамін на належну
частку в квартирі АДРЕСА_2.

Вважає, що фактично ОСОБА_3 набув спірну
квартиру АДРЕСА_1 шляхом її обміну на
належну йому на праві особистої
власності частку в іншій квартирі, а
тому належна відповідачу частка не
була спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Крім цього, суд першої інстанції не
взяв до уваги той факт, що дохід
відповідача і позивача на час
придбання спірної квартири був
мізерний та не дозволяв самостійно
придбати житло.

Просить скасувати рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 23 червня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому
засіданні апеляційну скаргу просить
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3, будучи повідомленим
належним чином про день та час розгляду
справи, про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 156), в судове
засідання апеляційної інстанції не
прибув, не повідомив суд про причину
неявки.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача на заперечення
доводів апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Задовольняючи позовні вимоги районний
суд виходив з того, що спірна квартира
АДРЕСА_1 набута сторонами за час
перебування у шлюбних відносинах,
відтак є об'єктом спільної сумісної
власності, тому вважав підставними
вимоги позивача про визнання за нею
права власності на 1/2 частину вказаної
квартири.

Враховуючи наведені вище вимоги
закону, докази, що знаходяться в
матеріалах справи, колегія суддів
погоджується висновком суду першої
інстанції.

Судом встановлено, що сторони з 30.10.1993
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, реєстрація розірвання якого,
згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
серія НОМЕР_3, проведена 10.04.2008 року, про
що зроблено відповідний актовий запис
№ 135 (а.с. 10, 13).

Під час перебування у шлюбі, згідно
Договору купівлі-продажу квартири від
31.01.1998 року, сторони набули у власність
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
двох кімнат, житловою площею 29,1 кв.м. та
кухні, загальна площа квартири 45,4 кв.м.
(а.с. 5-8).

З довідки № 3070 від 13.08.2007 р. вбачається,
що у спірній квартирі зареєстровано та
проживає троє осіб, подружжя ОСОБА_3 та
їх син ОСОБА_5 (а.с. 11).

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Аналогічно дане питання було
врегульовано і законодавством, яке
було чинним на час придбання спірної
квартири, а саме: ст. 22 КпШС України, ст.
16 Закону України «Про власність», які
визначали, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

Відповідно до роз»ясень, викладених у
п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з»ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.
368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3
ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з обороту), незалежно від
того, на ім»я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

В свою чергу, не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу,
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя;
кошти, одержані як відшкодування за
втрату (пошкодження) речі, що належала
особі, а також як відшкодування
завданої їй моральної шкоди; страхові
суми, одержані за обов'язковим або
добровільним особистим страхуванням,
якщо страхові внески сплачувалися за
рахунок коштів, що були особистою
власністю кожного з них (ст. 57 СК
України).

Враховуючи встановлені обставини
справи та відповідні їм
правовідносини. колегія суддів вважає,
що спірна квартира є спільною сумісною
власністю сторін, оскільки набута ними
під час перебування в шлюбі та
спільного проживання.

Після купівлі квартири сторони
зареєструвалися в ній і стали там
проживати, що в черговий раз свідчить
про те, що дана квартира була придбана
для їхньої сім'ї.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

В контексті зазначеного та з
врахуванням права кожного в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
в суд за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав (ст. 3
ЦПК) колегія суддів вважає, що
покликання апелянта на те, що спірна
квартира придбана його братом для
нього взамін на належну йому частку в
іншій квартирі по АДРЕСА_3, є
безпідставними, оскільки він не надав
суду належних доказів в підтвердження
своїх вимог, а рішення судів у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним договору
купівлі продажу та договору дарування
частини квартири, на які покликається
позивач - скасовані, тому преюдиції для
даної справи не створюють (а.с. 74-78, 91-95,
102).

Крім цього, суд правомірно зробив
висновок про рівне право кожного із
подружжя на майно, набуте ними під час
шлюбу, оскільки відповідно до ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Доводи апеляційної скарги також не
дають підстав для висновку, що судом
першої інстанції допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, а відтак колегія суддів
приходить висновку, що підстави для
скасування оскаржуваного рішення
відсутні і апеляційну скаргу, яка не
спростовує висновків рішення суду,
необхідно відхилити.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 23 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин