АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7172/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 431/1882/13-ц
Доповідач - Кірсанова Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю.,
Пилипчук Н.П.,

при секретарях: Асєєвій
В.В.,Костенко Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Комунального
підприємства «Білокуракинське районне
бюро технічної інвентаризації» на
рішення Старобільського районного
суду Луганської області від 26
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» про
стягнення нарахованої але не
виплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди, за зустрічним позовом
Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству працівником
під час виконання трудових обов»язків,
третя особа - Білокуракинська районна
рада Луганської області,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, розмір вимог якого в
подальшому уточнювала (а. с. 278, 361 т. 1), та
остаточно просила стягнути з
відповідача Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» (далі - КП
Білокуракинське РБТІ) на її користь
нараховану, але невиплачену заробітну
плату в сумі 7 256,96 грн. (з урахуванням
індексації), середню заробітну плату за
весь час затримки розрахунку при
звільненні до дня ухвалення рішення
суду у сумі 197 247,23 грн. (з урахуванням
індексації), допустити негайне
виконання рішення суду в частині
стягнення всієї суми боргу з
заробітної плати. Позовні вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 7 031,59 грн., що складає
середньомісячну заробітну плату за
останній рік роботи, позивачка просила
залишити без розгляду (а. с. 367 т. 1).В
обґрунтування позову посилалася на те,
що з 07 травня 1993 року по 07 вересня 2009
року знаходилась у трудових відносинах
з відповідачем. 07 вересня 2009 року її
було звільнено з посади директора КП
«Білокуракинське бюро технічної
інвентаризації» за п. 1 ст. 36 КЗпП
України за угодою сторін. Відповідач у
день звільнення не провів з нею повного
розрахунку по заробітній платі.

У травні 2010 року КП Білокуракинське
РБТІ звернулося до суду з зустрічним
позовом, в якому просив стягнути з
ОСОБА_2 на його користь матеріальну
шкоду, заподіяну нею підприємству під
час виконання нею трудових обов'язків у
сумі 222 929,89 грн. (а. с.16 -22 т. 1). Посилався
на те, що відповідачка з 07 травня 1993
року по 07 вересня 2009 року працювала на
посаді директора Білокуракинського
районного бюро технічної
інвентаризації, а з 30 січня 2003 року по 09
вересня 2009 року за сумісництвом
виконувала обов'язки реєстратора. 02
січня 2005 року між підприємством та
ОСОБА_2 було укладено договір про повну
матеріальну відповідальність.

У ході планової
контрольно-ревізійної перевірки
діяльності підприємства з 01 січня 2006
року по 01 липня 2009 року, проведеної з 30
липня 2009 року по 10 вересня 2009 року, було
виявлено численні порушення та
встановлено недотримання вимог
чинного законодавства України ОСОБА_2,
що призвели до завдання матеріальної
шкоди підприємству. Однак не
дочекавшись закінчення перевірки
фінансово-господарської діяльності
підприємства за останні три роки,
ОСОБА_2 звільнилась із штатної посади
директора БТІ за п. 1 ст. 36 КЗпП України -
за угодою сторін, особисто підписавши
наказ № 32-К про своє звільнення,
нарахування та сплату компенсації за
невикористану чергову відпустку та
зробивши відповідний запис до трудової
книжки. За фактом зловживання
службовим становищем та привласнення
грошових коштів щодо ОСОБА_2 було
порушено кримінальну справу за ч. 2 ст.
191 та ч. 1 ст. 366 КК України. У
добровільному порядку відповідачкою
завдана матеріальна шкода не
відшкодована. За вищевказаних обставин
неможливо після звільнення ОСОБА_2
провести з нею розрахунки, оскільки за
матеріалами перевірки контролюючими
органами виявлено та встановлено зайво
нараховану та сплачену заробітну
плату, яка на даний час є предметом
позову та внесено відповідний
припис-вимогу про повернення вказаних
коштів.

Оскаржуваним рішенням
Старобільського районного суду
Луганської області від 26 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково: стягнуто з КП
Білокуракинське РБТІ на користь
позивачки грошову суму 192 965 , яка
складається з нарахованої, але не
виплаченої заробітної плати в сумі 13
113,82 грн. та з середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
у сумі 179 851,18 грн., а також судовий збір
на користь держави у розмірі 1 929,65 грн.
Рішення допущено до негайного
виконання в частині присудження
заробітної плати, але не більше ніж за
один місяць. У задоволенні зустрічних
позовних вимог КП Білокуракинське РБТІ
відмовлено.

КП Білокуракинське РБТІ, не
погодившись з вказаним рішенням суду
першої інстанції, звернувся з
апеляційною скаргою. Просить скасувати
це рішення, постановити нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_2, стягнувши з КП
Білокуракинське РБТІ на її користь
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні у сумі 62 147,50
грн.. Також просить задовольнити
частково вимоги за зустрічним позовом,
стягнувши з ОСОБА_2 на користь КП
Білокуракинське РБТІ матеріальну
шкоду, заподіяну підприємству під час
виконання трудових обов»язків, в сумі 82
621,82 грн. Апелянт вважає, що оскаржуване
рішення ухвалене при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
а також, на його думку, судом дано
необ'єктивну оцінку обставинам,
доводам та доказам у справі.

Вказана апеляційна скарга
розглядалася апеляційним судом
Луганської області, рішенням якого від
22 січня 2014 року було частково
задоволено апеляційну скаргу КП
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації». Рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 26 листопада 2013
змінено. Скасовано рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_2 в частині
стягнення з КП Білокуракинське районне
бюро технічної інвентаризації» на
користь ОСОБА_2 заборгованості по
заробітній платі в розмірі 13 113,82 грн. та
в цій частині у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано рішення в
частині відмови у задоволенні позову
КП «Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» та ухвалено
в цій частині нове рішення, яким
позовні вимоги КП «Білокуракинське
районне бюро технічної
інвентаризації» задоволені частково;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» на
відшкодування матеріальної шкоди 27 333,38
грн. В іншій частині у задоволенні
позову КП «Білокуракинське районне
бюро технічної інвентаризації»
відмовлено. Змінено рішення в частині
стягнення судового збору, стягнуто з КП
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» судовий
збір в доход держави в розмірі 1798 грн. 51
коп., з ОСОБА_2- 272 грн. 33 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням
апеляційного суду Луганської області
ОСОБА_2 та КП «Білокуракинське районне
бюро технічної інвентаризації»
звернулися з касаційними скаргами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 04 червня 2014 року
задоволено частково вказані
апеляційні скарги. Рішення
апеляційного суду Луганської області
від 22 січня 2014 року скасовано в частині
часткового задоволення первісного
позову ОСОБА_2, справу у цій частині
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції. У решті, тобто в
частині зустрічного позову
Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству працівником
під час виконання трудових обов»язків,
рішення апеляційного суду Луганської
області від 22 січня 2014 року залишено
без змін.

Вислухавши ОСОБА_2, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» на рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 26 листопада 2013
року підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана дове сти ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подають ся сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд
зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Судова колегія вважає , що рішення
районного суду винесено при неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи; не доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими;
висновки суду не відповідають
обставинам справи; судом порушено
норми процесуального права та
неправильно застосовано норми
матеріального права, що відповідно до
вимог ст. 309 ЦПК України є підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Матеріали справи свідчать, що
позивачка перебувала з відповідачем у
трудових правовідносинах, а саме з
07.05.1993 р. по 07.09.2009 р. працювала на посаді
директора КП Білокуракинське РБТІ та з
30.01.2003 р. по 09.09.2009 р. - за сумісництвом
працювала реєстратором КП
Білокуракинське РБТІ, що
підтверджується записами в трудовій
книжці позивачки (а. с. 6 - 9, т. 1), наказами
про прийняття на роботу та про
звільнення (а. с. 6 - 9, 31 - 35 т. 1). З посади
директора позивачка звільнена на
підставі розпорядження голови
районної державної адміністрації № 100к
від 07.09.2009 р. за угодою сторін за п. 1 ст. 36
КЗпП України.

З 30.07.2009р. по 10.09.2009р.
контрольно-ревізійним відділом у
Білокуракинському районі Головного
контрольно-ревізійного управління
України була проведена планова ревізія
фінансово-господарської діяльності
Білокуракинського РБТІ за період з
01.01.2006 р. по 01.07.2009 р. Згідно з актом КРВ
від 15.09.2009 р. №332-21/2009 р. під час ревізії
було виявлено ряд порушень (а. с. 45 - 77 т.
1).

В акті № 429 від 15.09.2009 р. Державної
інспекції з контролю за цінами в
Луганській області, складеному за
результатами позапланової перевірки в
КП Білокуракинське РБТІ щодо
дотримання державної дисципліни цін
при формуванні та застосуванні цін
(тарифів) на послуги з інвентаризації
нерухомого майна, оформлення прав
власності на об'єкти нерухомого майна
та реєстрації таких прав за період з
01.01.2006 р. по 01.07.2009 р., також зазначено ряд
виявлених порушень (а. с. 84-94 т. 1).

Постановою № 146 від 22.09.2009 р. заступника
начальника Державної інспекції з
контролю за цінами в Луганській
області у зв'язку з виявленими вказаною
перевіркою порушень порядку
формування та застосування цін
(тарифів) ОСОБА_2 було притягнено до
адміністративної відповідальності за
ч. 1 ст. 165-2 КУпАП та накладено на неї
адміністративне стягнення у виді
штрафу в розмірі 85 грн. (а. с. 95 т. 1).

За наслідками розгляду
адміністративної справи за позовом
Державної інспекції з контролю за
цінами в Луганській області до
Білокуракинського районного бюро
технічної інвентаризації постановою
Луганського окружного
адміністративного суду від 03.12.2009 р.
було стягнуто з Білокуракинського РБТІ
на користь Державного Бюджету України
економічні санкції в сумі 63 887,67 грн. (а.
с. 234 т. 1).

За результатами розгляду справи за
звинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні
злочину, передбаченого ст. 191 ч. 2, 366 ч.1
Кримінального кодексу України,
пстановою Старобільського районного
суду Луганської області від 06.12.2012 р.
ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної
відповідальності та провадження у
справі було закрито у зв'язку зі
спливом строку давності для
притягнення до кримінальної
відповідальності (а. с. 149- 150 т. 1).

Вказані фактичні обставини сторонами у
справі не заперечуються.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції керувався
положеннями 1 ст. 21 Закону України «Про
оплату праці», ст. ст. 116, 117, 130, 132, 134, 135-1,
138 КЗпП України. Задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходив з
того, що на момент звільнення позивачки
відповідачем не була виплачена
заборгованість по заробітній платі в
сумі 13 113,82 грн., у зв'язку з чим вважав,
що вказану суму заборгованості слід
стягнути разом із нарахованим середнім
заробітком за весь час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 179
851,18 грн., розрахованому із середньої
заробітної плати за два останніх
місяці роботи, визначеному судом у 4083,74
грн.

Відмовляючи КП Білокуракинське РБТІ у
задоволенні його зустрічних позовних
вимог, районний суд вважав, що
відповідачем не надано жодного
належного допустимого доказу щодо
наявності вини ОСОБА_2 у заподіянні
підприємству шкоди під час виконання
трудових обов'язків.

Між тим, судова колегія не може в повній
мірі погодитись з такими висновками
суду першої інстанції. З доводами
апеляційної скарги КП Білокуракинське
РБТІ судова колегія погоджується
частково.

Доводи апелянта щодо безпідставності
висновків суду першої інстанції в
частині стягнення з відповідача на
користь позивачки заборгованості по
заробітній платі в розмірі 13 113,82 грн. є
обґрунтованими. Судова колегія
погоджується з доводами апелянта, що
суд першої інстанції у вказаній
частині вийшов за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції зазначає , що КП
Білокуракинське РБТІ заборгувало
ОСОБА_2 на день звільнення заробітну
плату в сумі 13 113,82 грн.

Проте при цьому районний суд не взяв до
уваги наступні обставини.

Згідно довідки про заборгованість по
заробітній платі від 28.04.2010 р. №84 КП
Білокуракинське БТІ станом на 01.03.2010 р.
заборгованість по заробітної плати
перед ОСОБА_2 становила 13113,82 грн. (а. с.
323). За її заявою від 29.03.2010 р. з її
заробітної плати було утримано в
рахунок погашення фінансових порушень
4 083,74 грн., що становить середній
заробіток, після чого станом на 01.05.2010 р.
залишок заборгованості становить 9 030,08
грн. (а. с. 98). З копії заяви ОСОБА_2 від
29.03.2010 р. на ім'я директора РБТІ Ларіна
П.М. вбачається, що вона просила
утримати з її заробітної плати суму в
розмірі її середньої заробітної плати
в рахунок погашення фінансового
порушення (а. с. 96).

КП «Білокуракинське РБТІ» було
проведено розрахунок несвоєчасно
виплаченої заробітної плати з
урахуванням індексу споживчих цін та
компенсації за несвоєчасну виплату
заробітної плати, відповідно до якого
сума заборгованості складає 10 365,63 грн.
(а. с. 307). Згідно з платіжним дорученням
№146 від 24.07.2013 р. (а. с. 311) зазначена сума,
була сплачена ОСОБА_2 на вказаний нею у
її заяві від 23.07.2013 р. начальнику КП
Білокуракинське РБТІ рахунок у ФЛОУ АТ
«Ощадбанк» (а. с. 309,310). ОСОБА_2 зазначене
не оспорює.

Вквазані письмові докази свідчать, що
заборгованість із заробітної плати
була сплачена ОСОБА_2 у повному обсязі.
Тому суд першої інстанції не мав
підстав для стягнення заборгованості
по зарплаті на користь позивачки у
будь-якій сумі.

Але суд першої інстанції вийшов в цій
частині за межі позовних вимог,
стягнувши заборгованість по зарплаті в
розмірі 13 113,82 грн., в той час як
позивачка уточненими позовними вимоги
просила стягнути в цій частині тільки 7
256,96 грн. (а. с. 361).

В судовому засіданні апеляційного суду
позивачка вказала , що сума 7 256,96 грн.
складає належну їй компенсацію за 20
днів відпустки, що зазначено і в її
розрахунку до заяви про збільшення
позовних вимог. Але з уточненої
позовної заяви вбачається, що
позивачка не заявляла позовні вимоги
про стягнення компенсації за 20 днів
відпустки( а. с. 361 т.1). Крім того, вказана
вимога не обґрунтована.

В зв»язку з наведеним судова колегія
знаходить, що у вказаній частині у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід
відмовити.

Також апелянт не погоджується з
рішенням суду першої інстанції і в
частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку.
Вважає, що заяви про збільшення
позовних вимог прийняті в порушення
норм процесуального права.

Але згідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім
прав та обов'язків, визначених у статті
27 цього Кодексу, позивач має право
протягом усього часу розгляду справи
змінити підставу або предмет позову,
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитися від позову. При
цьому можливість реалізації цього
права обмежується часовими рамками, а
саме пов'язується з моментом винесення
судом рішення.

Судова колегія вважає помилковими
посилання апелянта в цій частині на ч. 2
ст. 233 КЗпП України щодо того, що з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
позивачка могла звернутися лише у
тримісячний строк, оскільки суми, що
нараховуються за час затримки
розрахунку, не належать до фонду оплати
праці. Вимога про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
по заробітній платі при звільненні
пов'язані із несвоєчасною виплатою
заробітної плати, тому не можуть
обмежуватися тримісячним строком
звернення до суду за захистом
порушеного права. Крім того, вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
обмежуються датою повного розрахунку,
тому і строк звернення з такою вимогою
до суду слід обчислювати з дня повного
розрахунку. В даному випадку повний
розрахунок було проведено 24.07.2013 р.,
тоді як з позовом у цій справі, в тому
числі з вимогами про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, позивачка звернулась 21.04.2010
р. В зв»язку з зазначеним апелянт
безпідставно вказує на пропуск ОСОБА_2
строку для звернення до суду.

Також апелянт вважає, що сума
середнього заробітку за час затримки
розрахунку має розраховуватись за весь
час з дня звільнення позивачки, тобто з
07.09.2009 р., до дня повного розрахунку,
тобто до 25.07.2013 р., за виключенням
періоду з 19.05.2010 р. по 29.12.2012 р., на який
було зупинено провадження у цій справі.

Вказані доводи апелянта є
безпідставними. За змістом ст. 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

В спорі між сторонами у цій справі
розмір заборгованості по зарплаті
позивачки на день звільнення не
оспорювався, та її сума була сплачена
позивачці відповідачем добровільно до
ухвалення оскаржуваного рішення. Отже,
середній заробіток, належний до сплати
позивачці, слід розраховувати за весь
час затримки розрахунку, тобто до 25.07.2013
року. Виключення з цього часу будь-яких
періодів, зокрема, на час зупинення
судом розгляду справи, законом не
передбачено.

Крім того,слід врахувати, що з 30
липня 2009 року по 10 вересня 2009 року
контрольно-ревізійним відділом у
Білокуракинському районі Головного
контрольно-ревізійного управління
України була проведена планова ревізія
фінансово-господарської діяльності КП
«Білокуракинського РБТІ» за період з 01
січня 2006 року по 01 липня 2009 року, та
згідно з актом КРВ від 15 вересня 2009 року
№ 332- 21/2009 року під час ревізії було
виявлено ряд порушень (а. с. 45 - 77 т. 1).

В акті № 429 від 15 вересня 2009 року
Державної інспекції з контролю за
цінами в Луганській області,складеному
за результатами позапланової
перевірки в КП «Білокуракинське РБТІ»
щодо дотримання державної дисципліни
цін при формуванні та застосуванні цін
(тарифів) на послуги з інвентаризації
нерухомого майна, оформлення прав
власності на об'єкти нерухомого майна
та реєстрації таких прав за період з 01
січня 2006 року по 01 липня 2009 року, також
зазначено ряд виявлених порушень (а. с.
84-94 т. 1).

Постановою № 146 від 22 вересня 2009
року заступника начальника Державної
інспекції контролю за цінами в
Луганській області у зв'язку з
виявленими вказаною перевіркою
порушеннями порядку формування та
застосування цін (тарифів) ОСОБА_2 було
притягнено до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 165-2 КпАП
України та накладено адміністративне
стягнення у виді штрафу у розмірі 85 грн.
(а. с. 95 т. 1).

Постановою Старобільського
районного суду Луганської області від
06 грудня 2012 року ОСОБА_2 було звільнено
від кримінальної відповідальності за
скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст.
191 та ч. 1 ст. 366 КК України, провадження у
справі було закрито у зв'язку зі
спливом строку давності для
притягнення до кримінальної
відповідальності.

З даної постанови, зокрема,
вбачається, що позивачка зловживаючи
своїм службовим становищем видала
наказ № Д-5 про призначення себе на
посаду реєстратора КП
«Білокуракинського РБТІ», яку
фактично не виконувала, та внаслідок
цих незаконних дій безпідставно
заволоділа коштами у сумі 27 233 грн. 38
коп. (а. с. 149-150 т. 1)

Зазначене свідчить, що заробітна
плата на посаді реєстратора ОСОБА_2
була нарахована та одержана нею
безпідставно.

Судова колегія вважає за
необхідне навести розрахунки
середньої заробітної плати та суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, оскільки вважає невірними
розрахунки позивачки у позовних
вимогах, розрахунки відповідача та
розрахунками суду першої інстанції у
оскаржуваному рішенні.

Розрахунок середньоденного та
середньомісячного заробітку
здійснюється у відповідності з п. п. 2 та
8 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100.

Середньомісячний заробіток
позивачки за два повні останні місяці
роботи (липень та серпень 2009 р.)
визначений позивачкою, відповідачем та
судом першої інстанції шляхом ділення
суми заробітної плати за ці місяці на 2,
що не відповідає п. 8 вказаного Порядку.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. У разі коли середня
місячна заробітна плата визначена
законодавством як розрахункова
величина для нарахування виплат і
допомоги, вона обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати, розрахованої згідно з абзацом
першим цього пункту, на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства.

З довідки про заробітну плату
позивачки вбачається, що сума її
заробітної плати як директора РБТІ за
липень 2009 року 1512,04 грн., серпень 2009 р.
становила 1390 грн. , всього за ці два
місяці 2902,04 грн. Кількість робочих днів
в цих місяцях становила 43 дні (23 та 20
днів відповідно). Отже, середньоденна
заробітна плата позивачки становить
67,49 грн. (з розрахунку 2902,04 грн. :43 грн.=
67,49 грн.). Середньомісячне число робочих
днів у вказаному періоді становить 21,5
(з розрахунку 43 : 2). Отже,
середньомісячна заробітна плата
позивачки з розрахунку множення
середньоденного заробітку позивачки
на середньомісячне число робочих днів
становить 1451 грн.( 67,49 грн. Х 21,5= 1451 грн.).

Час затримки розрахунку по заробітній
платі з позивачкою за період з 07.09.2009 р.
по 25.07.2013 р. становить 46 місяців та 12
робочих днів. Для визначення суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку необхідно помножити
середньомісячну заробітну плату
позивачки на кількість місяців в
періоді та її середньоденну заробітну
плату на кількість робочих днів та
визначити суму: (1451 грн. х 46)+ (67,49грн. х 12)=
67555,88 грн.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України у разі невідповідності
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильного
застосування норм матеріального права
апеляційний суд змінює рішення суду
першої інстанції.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів, вважає, що є підстави для
часткового задоволення апеляційної
скарги КП «Білокуракинське районне
бюро технічної інвентаризації», зміни
рішення суду першої інстанції,
скасування його в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 в частині
стягнення заборгованості по
заробітній платі та для відмови у
задоволенні позову в цій частині, зміни
рішення в частині стягнення з КП
«Білокуракинське бюро технічної
інвентаризації на користь ОСОБА_2
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільнені , зменшивши
вказану суму з 179 851 грн. 18 коп. до 67555,88
грн.

У зв'язку із зазначеним вище
рішення також слід змінити в частині
розподілу судових витрат та стягнути
на користь держави судовий збір з
Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» в розмірі 675
грн.55 коп

Рішення Старобільського районного
суду Луганської області від 26
листопада 2013 року не переглядалося в
частині зустрічного позову КП
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству працівником
під час виконання трудових обов»язків,
так як Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 04 червня 2014 року рішення
апеляційного суду Луганської
області від 22 січня 2014 року в цій
частині залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.3 ч. 1 ст. 307,
309, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Білокуракинське районне
бюро технічної інвентаризації»
задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного
суду Луганської області від 26
листопада 2013 року змінити.

Скасувати вказане рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_2 про
стягнення з Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» на користь
ОСОБА_2 заборгованості по заробітній
платі в розмірі 13 113,82 грн. та в цій
частині у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити.

Змінити вказане рішення в частині
стягнення з Білокуракинського бюро
технічної інвентаризації на користь
ОСОБА_2 середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнені,
зменшивши вказану суму з 179 851 грн. 18
коп. до 67555,88 грн.

Змінити рішення в частині розподілу
судових витрат. Стягнути на користь
держави з Комунального підприємства
«Білокуракинське районне бюро
технічної інвентаризації» судовий
збір в розмірі 675 грн.55 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
СУДДІ: