Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Гордійчук С.О., Оніпко О.В.,

секретар судового засідання -
Ковальчук Л.В.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дубенського міськрайонного
суду від 20 листопада 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення
коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 20 листопада 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про стягнення коштів за договором
позики відмовлено за безпідставністю.

У поданій на вказане рішення
апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався
на його незаконність та
необгрунтованість через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що відповідно до вимог ст. 203
та 614 ЦК України ОСОБА_4 не було
спростовано факту, що її обов'язок
повернути кошти виник з будь-якої іншої
підстави, а не через отримання нею
коштів у борг.

Вважав помилковим висновок суду, що
боргова розписка не відповідає вимогам
закону.

Доводив, що відсутність в розписці дати
отримання коштів не звільняє боржника
від обов'язку їх повернути, і жодний
нормативно-правовий акт не визначає
таких обов'язкових реквізитів
розписки, як підпис позикодавця та
свідків.

Вказував, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника, а тому підписувати її
повинен лише позичальник.

Стверджував, що розписка тим і
відрізняється від договору, що є
простішою за написанням і може
складатися без юридичної допомоги: сам
факт її перебування у позикодавця
підтверджує існування боргу.

Зазначив, що в судовому засіданні
ОСОБА_4 визнала здійснення нею
виправлень в розписці, зокрема: 2003 рік
на 2013 рік, а тому суд безпідставно
використав цей факт для відмови у
задоволенні позову.

Всупереч вимогам п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК
України суд не зазначив, з яких причин
були відхилені покази свідків, та
відхилив клопотання про допит в якості
свідка його дружини - ОСОБА_5

________________________________________________________________________
_______________

Справа №559/1047/14-ц
Головуючий в суді 1 інст. -
Лопухович А.О.

Провадження № 22-ц/787/2590/2014
Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Стверджував, що він як позивач доводив
той факт, що договір позики був
укладений, а гроші були передані ОСОБА_4
у повному розмірі, а тому на
підтвердження своєї правової позиції
він має право використовувати
свідчення свідків, оскільки це не
суперечить ч.2 ст. 1051 ЦК України.

Зазначив, що ОСОБА_4 намагалася довести,
що розписку написала під тиском та
через погрози з його боку, однак від
проведення почеркознавчої експертизи,
яку він запропонував провести, яка б
підтвердила, чи спростувала цей факт,
відмовилася.

Вказував, що суд не звернув уваги на те,
що пояснення ОСОБА_4 були суперечливими
і часто нею змінювалися.

Просив рішення Дубенського
міськрайонного суду від 20 листопада 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на його
користь: 60 000 грн. боргу, 2976,16 грн. -
проценти, 7260 грн. - інфляційні витрати
та 1109,59 грн. - 3% річних.

В поданих на апеляційну скаргу
запереченнях ОСОБА_4 зазначила, що
рішення суду першої інстанції є
законне та обґрунтоване та просила
залишити його в силі.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримали та просили її
задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 просила
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
розписка в даній справі не відповідає
вимогам установленим для правочинів,
які укладаються в письмовій формі.

Такий висновок місцевого суду не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України за
договором позики на позичальникові
лежить зобов'язання повернути суму
позики у строк та в порядку, що
передбачені договором.

Отже, як слідує з аналізу зазначених
норм права, договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов'язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Цей висновок зроблено Верховним судом
України в Постанові судової палати у
цивільних справах від 18 вересня 2013 року
в справі 6-63цс13.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Як вбачається з розписки ОСОБА_4 від 19
листопада 2013 року, вона винна ОСОБА_1 60000
грн., які зобов'язується повернути до 1
грудня 2013 року (а.с.7).

Зустрічних вимог про визнання цієї
розписки недійсною ОСОБА_4 не заявляла.

З матеріалів справи вбачається та цю
обставину підтвердив позивач, що за
заявами про злочин (вимагання грошей)
поданими ОСОБА_4 (а.с.53,54), через три
місяці після заявлення позову в даній
справі, тобто від 26 червня 2014 року,
вчинений щодо неї позивачем ОСОБА_1 та
свідком ОСОБА_8, кому-небудь з них не
було повідомлено про підозру чи
відносно них постановлено
обвинувальний вирок, який набрав
законної сили.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України та заяви про
збільшення позовних вимог і розрахунку
заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1
вона складає: 71345,75 грн. з них: борг 60 000
грн., проценти за користування позичкою
2976,16 грн., суму втрат від інфляції 7260
грн., 3 % річних в сумі 119,59 грн. Розмір
нарахувань відповідачкою не
спростовувався (а.с.49-52).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
всі понесені нею та документально
підтверджені судові витрати 835,26 грн.
(т.1 а.с.1, 48, т.2 а.с. 68).

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи, а тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324,
325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 20 листопада 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення
коштів за договором позики
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
71345,75 грн. з них: борг 60 000 грн., проценти
за користування позикою 2976,16 грн., суму
втрат від інфляції 7260 грн., 3 % річних в
сумі 119,59 грн., а також судового збору
835,26 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: