Справа № 447/3076/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/7366/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Мельничук О.Я.,

секретаря Гацій
І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського районного управління
юстиції на ухвалу Миколаївського
районного суду Львівської області від
15 жовтня 2014 року у справі за поданням
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського районного управління
юстиції Рудки І.І. про тимчасове
обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України,-

встановила:

В жовтні 2014 року старший державний
виконавець відділу ДВС Миколаївського
РУЮ Рудка І.І. звернувся в
Миколаївський районний суд Львівської
області з поданням про тимчасове
обмеження ОСОБА_3 в праві виїзду за
межі України до виконання зобов'язань,
встановлених рішенням суду.

В обґрунтування подання покликався на
те, що на примусовому виконанні у
відділі державної виконавчої служби
Миколаївського районного управління
юстиції перебуває виконавче
провадження № 4818151 щодо примусового
виконання виконавчого листа №2-1214
виданого 01.10.2001 року Миколаївським
районним судом Львівської області про
стягнення аліментів з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2
в розмірі 1/3 частини доходу щомісячно
до досягнення ними повноліття.

Заборгованість станом на 01.10.2014 року по
зазначеному виконавчому провадженню
боржником становить 68 783,05 грн. Просив
подання задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Миколаївського
районного суду Львівської області від
15 жовтня 2014 року у задоволенні подання
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського районного управління
юстиції Рудки І.І. про тимчасове
обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив начальник відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського РУЮ Зубарєв А.А., з
оскаржуваною ухвалою не погоджується,
вважає, що така підлягає скасуванню у
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, неповним з»ясуванням всіх
обставин.

В апеляційній скарзі зазначає, що
державний виконавець відповідно до
вимог ЗУ «Про виконавче провадження»
виніс постанову від 06.11.2001 року про
відкриття виконавчого провадження, про
що у визначеному законом порядку
повідомив боржника, та відповідно до
цього ж закону розпочав примусове
виконання, вжив заходи примусового
виконання рішення.

На думку апелянта наявність в особи
невиконаних зобов'язань, покладених на
неї судовим рішенням є підставою для
обмеження її у праві виїзду за межі
України.

Не погоджується із висновком суду
першої інстанції про те, що в поданні
державний виконавець не визначив
заходи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України з видлученням
паспортного документа чи без такого та
найменування органів, які мають це
здійснити, оскільки у п. 1 подання
державний виконавець просив суд
тимчасово обмежити боржника у праві
виїзду за межі України без вилучення
паспортного документа, а також п. 2
подання просив покласти виконання
подання на Державну прикордонну службу
України.

Просить скасувати ухвалу
Миколаївського районного суду
Львівської області від 15 жовтня 2014 року
та постановити нове рішення про
задоволення подання.

Представник ВДВС Миколаївського РУЮ
будучи повідомленим належним чином про
день та час розгляду справи, про що
свідчить рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення
(а.с. 31), в судове засідання апеляційної
інстанції не прибув, не повідомив суд
про причину неявки.

Боржник ОСОБА_3 викликався в судове
засідання та не з»явився, повідомлення
про вручення поштового відправлення
повернулось в суд із відміткою "за
відмовою адресата від одержання" (а.с.
32).

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до
ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування
судового процесу технічними засобами
не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання
районний суд виходив з того, що
посилання старшого державного
виконавця відділу ДВС Миколаївського
РУЮ Рудки І.І. на норму ст. 377-1 ЦПК
України, як на норму, якою
регламентовано порядок розгляду
судами питання про тимчасове обмеження
боржника фізичної особи або керівника
боржника юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб), а також наявність у
нього невиконаного зобов'язання за
рішенням суду, не дає суду правової
підстави вирішити питання про
тимчасове обмеження виїзду за кордон
боржника без спеціальної матеріальної
норми, як це передбачено Конституцією
України.

Крім цього, суд першої інстанції
звернув увагу на те, що в поданні не
визначено заходи (тимчасове обмеження
у праві виїзду за межі України з
вилученням паспортного документа чи
без такого), найменування органів, які
мають їх здійснити.

Судом встановлено, що на примусовому
виконанні у відділі державної
виконавчої служби Миколаївського
районного управління юстиції
перебуває виконавче провадження № 4818151
щодо примусового виконання
виконавчого листа № 2-1214, виданого
01.10.2001 року Миколаївським районним
судом Львівської області про стягнення
аліментів з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 на
утримання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3
частини доходу щомісячно до досягнення
ними повноліття. (а.с. 4).

Постановою державного виконавця
Миколаївського ВДВС РУЮ Оприск М.П. від
06.11.2001 року відкрито виконавче
провадження з виконання зазначеного
вище виконавчого листа. Заява про
примусове виконання подана 06.11.2001 р.
(а.с. 5).

З акту державного виконавця від 23.02.2011
року вбачається, що боржник з»явився на
виклик у відділ ДВС та повідомив що на
даний час не працює, в даний час
реєструється на облік в центрі
зайнятості, про несплату аліментів
повідомлений (а.с. 7).

В подальшому з врахуванням наступних
викликів державним виконавцем
складено акт від 16.04.2013 року та
встановлено, що боржник за вказаною
адресою постійно не проживає та актом
від 03.06.2014 року встановлено, що
боржником вимога державного виконавця
не виконана (а.с. 12, 16).

З відповідного розрахунку встановлено,
що заборгованість із сплати аліментів
станом на 01.10.2014 року по зазначеному
виконавчому провадженню становить 68
783,05 грн. (а.с. 3).

Згідно із ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів, які
проводяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначений
законодавством, а також рішеннями, що
підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний
вживати заходів примусового виконання
рішень, встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

В свою чергу. згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК
України питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судового рішення та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Скориставшись наданими йому законом
повноваженнями, державний виконавець
звернувся в суд з поданням про
тимчасове обмеження ОСОБА_3, як
боржника у праві виїзду за межі України
без вилучення паспортного документа до
виконання останнім своїх зобов»язань
(а.с. 1-2).

Тимчасове обмеження боржника у праві
виїзду за межі України є винятковим
заходом обмеження особистої свободи
фізичної особи, який застосовується
лише при наявності достатніх на це
підстав, аналіз же перелічених вище
норм дає підстави стверджувати, що
необхідною умовою для застосування
видів тимчасового обмеження у виїзді
за кордон є встановлення факту
умисного ухилення боржника - фізичної
особи від виконання зобов'язань за
рішенням суду.

Із запитів державного виконавця та
відповідей на них вбачається, що
інформація про наявність у боржника
зареєстрованих речових прав на
нерухоме та рухоме майно транспортні
засоби, вклади у банках, пенсії, роботи
за трудовим договором відсутня (а.с.
24-25).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що державний виконавець вжив
передбачені Законом України "Про
виконавче провадження" заходи
примусового виконання рішення, а саме
провів перевірку майнового стану
боржника, виніс постанову про арешт
майна боржника, неодноразово надсилав
виклики про явку до виконавця, однак
вказану вимогу боржник не виконує.

Між тим, колегія суддів звертає увагу
на те, що в розумінні ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
заходи, вжиті державним виконавцем, не
узгоджуються із обов'язком останнього
про своєчасність таких, оскільки з
матеріалів справи встановлено, що із
запитами щодо примусового виконання
рішення, викликами боржника та
вимогами до нього державний виконавець
звертався лише в 2011-2014 р.р., тобто через
десять років з моменту відкриття
виконавчого провадження (постанова про
відкриття виконавчого провадження
винесена 06.11.2001 року).

В свою чергу, колегія суддів звертає
увагу на те, що права і обов'язки сторін
та інших учасників виконавчого
провадження передбачені у ст. 12 ЗУ «Про
виконавче провадження».

У ч. 6 вказаної статті Закону визначено,
що боржник зобов'язаний: утримуватися
від вчинення дій, які унеможливлюють
чи ускладнюють виконання рішення;
надавати у строк, установлений
державним виконавцем, достовірні
відомості про свої доходи та майно, у
тому числі про майно, яким він володіє
спільно з іншими особами, про рахунки у
банках чи інших фінансових установах;
своєчасно з'являтися за викликом
державного виконавця; письмово
повідомляти державному виконавцю про
майно, що перебуває в заставі або в
інших осіб, а також про кошти та майно,
належні боржникові від інших осіб.

Проте, суд першої інстанції не
перевірив причину невиконання
боржником покладених на нього
обов"язків, а також причину невиконання
рішення суду про сплату аліментів на
утримання дитини.

Також, в оскаржуваній ухвалі суд першої
інстанції безпідставно покликався на
те, що в поданні не визначено заходи
(тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України з вилученням паспортного
документа чи без такого), найменування
органів, які мають їх здійснити,
оскільки у даному поданні державний
виконавець просив про тимчасове
обмеження без вилучення паспортного
документа, а також виконання ухвали
покласти на Державну прикордонну
службу України, однак зазначене не
тягне за собою зміну чи скасування
оскаржуваної ухвали.

Разом з тим, із змісту оскаржуваної
ухвали встановлено, що розгляд подання
відбувся без державного виконавця, при
цьому в матеріалах справи відсутня
інформації про повідомлення
державного виконавця про день та час
розгляду подання, а також реагування
державного виконавця на виклик до суду
(про розгляд подання у його
відсутності).

Враховуючи те, що відповідно до статті 2
протоколу № 4 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікований Законом України 11
вересня 1997 р.) та статті 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» заходи щодо
обмеження свободи пересування повинні
бути достатньо виправдані суспільними
інтересами в демократичному
суспільстві, а також виходячи з
імперативного змісту частини 2 статті
377-1 ЦПК України, вирішення питання про
тимчасове обмеження конституційного
права за поданням державного виконавця
у відсутності останнього є неможливим,
оскільки саме він зобов'язаний довести
суду з наданням відповідних матеріалів
виконавчого провадження необхідність
обмеження конституційного права
боржника у виконавчому провадженні.

На вказані обставини справи суд першої
інстанції увагу не звернув, відтак,
оскаржувану ухвалу необхідно
скасувати і, відповідно до вимог п. 3 ч. 1
ст. 312 ЦПК України, питання про
тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у
праві виїзду за кордон передати на
новий розгляд до суду першої інстанції,
оскільки суд порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 312,
ст.ст. 314,315,317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
районного управління юстиції -
задовольнити частково.

Ухвалу Миколаївського районного суду
Львівської області від 15 жовтня 2014 року
- скасувати, передати питання про
тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3. у
праві виїзду за кордон на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Я. Мельничук