Головуючий суду 1 інстанції - Васильєва
Доповідач - Масенко Д.Є.
Справа № 2-3603/2012
Провадження № 22ц/782/5496/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - судді Масенко Д.Є.,

суддів - Коротких О.Г., Орлова І.В.,

при секретарі - Ковальчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 30 травня 2012 року у
цивільній справі за позовом ПАТ КБ
„Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

встановила:

Заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Луганська від 30
травня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ
„Приватбанк" було задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 34314 грн.
22 коп., судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 343 грн. 14 коп., а
всього 34657 грн. 36 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись
з апеляційною скаргою, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального та порушення
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, не застосування судом
строків позовної давності, просили
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
осіб, які з'явились, дослідивши надані
докази, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду дійшла до
наступного.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом, обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, під
час ухвалення рішення суд у числі інших
вирішує також питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку судом першої інстанції
зазначені вимоги закону у повному
обсязі виконано.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків зокрема є договори та
інші правочини.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до умов договору відповідачами були
взяті на себе певні зобов'язані, які
вони належним чином не виконують. Та з
того, що відповідно до вимог ст.ст.525, 526,
530 ч.1 ЦК України одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом; зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та умов ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; якщо у
зобов'язанні встановлений строк
/термін/ його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк /термін/;
зобов'язання, строк /термін/ виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з наставанням цієї події.

Розглядаючи спір судова колегія
вважає, що такий висновок суду є
обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитор)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальнику в розмірі і на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі. Особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмету спору на власний розсуд,
зобов'язана надати усі наявні у неї
докази та довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог та заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

Відповідно до ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема, свобода
договору, яка полягає у визнанні за
суб'єктом цивільного права можливості
укладати договори (або утримуватись
від укладення договорів) і визначати їх
зміст на свій розсуд відповідно до
досягнутої з контрагентом
домовленості.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
сторонами належним чином, однобічна
відмова від зобов'язання не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 554 ЦК України,
встановлено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник та поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники. Поручитель
відповідає перед кредитором у тому ж
обсязі, що й боржник, включаючи сплату
основного боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
08.05.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний
договір. Відповідно до умов якого
позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі
6000 доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 24% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 08.05.2009 року (а.с. 8-11).

В забезпечення виконання зобов'язання
за вищевказаним кредитним договором
було укладено договір поруки від 08.05.2007
року між позивачем та ОСОБА_3 (а.с.13),
відповідно до умов якого остання
зобов'язалась перед позивачем у
повному обсязі солідарно відповідати
за зобов'язаннями ОСОБА_2, що випливають
з кредитного договору.

Відповідачами взяті на себе
зобов'язання належним чином не
виконувались, у зв'язку з чим станом на
18.12.2011 року відповідно до розрахунку
заборгованості відповідачі мають
заборгованість в розмірі 4294,70 доларів
США, що еквівалентно 34314,22 грн., з них:
заборгованість за кредитом 1784,48 долари
США; заборгованість по відсоткам за
користування кредитом 2510,22 долари
США(а.с.5-7).

Таким чином, судова колегія вважає, що
районний суд повно і всебічно дослідив
обставини по справі, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та обґрунтовано дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог, оскільки, відповідно до норм
діючого законодавства взяті на себе
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, відповідно умовам
договору.

Доводи апеляційної скарги щодо
пропущення позивачем строку позовної
давності, не заслуговують на увагу
колегії суддів, оскільки відповідно до
статті 256 ЦК України позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність згідно ст. 257
ЦК України встановлена тривалістю у
три роки. Згідно п. 5.6 кредитного
договору - терміни позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним договором встановлюється
сторонами тривалістю п`ять років. Так,
кредит надавався відповідачу з 08.05.2007
року по 08.05.2009 рік, отже він є
зобов'язанням з визначеним строком
виконання, тому строк позовної
давності закінчується 08.05.2014 року, а з
позовом публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» звернулося до суду 30.01.2012
року, це свідчить про те, що позивачем
позовна давність за вказаними вище
вимогами пропущена не була.

Також, не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо
неправомірності надання позивачем
кредиту в іноземній валюті, оскільки
відповідно до ст. 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня, разом з тим, вказана
стаття не обмежує використання в
Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Згідно ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу
України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановленому законом.

В даному випадку, основним
законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю є
Декрет Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Крім того, статті 47 та 49 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»
визначають операції банків з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії та
письмово дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного Банку України.

З матеріалів справи вбачається, що
банківською ліцензією від 19 березня 1992
року, дозволом від 19 березня 1992 року №
22-2 ПАТ комерційний банк „Приватбанк"
було надане право здійснювати операції
з валютними цінностями, зокрема, вести
рахунки клієнтів (резидентів та
нерезидентів) в іноземній валюті, вести
кореспондентські рахунки банків
(резидентів та нерезидентів) в
іноземній валюті, залучати та
розміщувати іноземну валюту на
валютному ринку України, що і є
наданням кредитів в іноземній валюті.

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена в п. „в" ч.4 ст.5 Декрету ,
якщо терміни і суми кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі. Однак, на
сьогоднішній день законодавець не
визначив такі межі. Таким чином,
надання кредитів в іноземній валюті за
наявності у банку відповідної
генеральної ліцензії, а саме: дозволу
Національного банку України на
здійснення кредитних операцій в
іноземній валюті, не суперечить
вимогам законодавства.

Таким чином, судова колегія вважає, що
позивач мав право на надання кредиту в
іноземній валюті відповідачу ОСОБА_2

Крім того, при укладанні кредитного
договору ОСОБА_2 не був обмежений у
можливості отримати кредит як в
іноземній, так і в національній
валютах. Валюту кредитування у вигляді
долара США відповідач ОСОБА_2 обрав на
власний розсуд. Також, ОСОБА_2 укладаючи
кредитний договір, гарантував, що умови
кредитного договору, у тому числі
видача кредиту в доларах США, для нього
зрозумілі, відповідають його
інтересам, є розумними та
справедливими.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суд з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, судова колегія вважає, що
судом першої інстанції постановлене
правильне по суті і справедливе
рішення.

Колегія суддів керуючись ст. ст. 307,308
ЦПК України, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 30
травня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, однак
може бути оскаржена протягом 20 днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: