АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/1861/2013 Головуючий у суді першої
інстанції: Мальцев Д.О. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

6 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Кулікової С.В., Поліщук Н.В.

при секретарі:
Гречка Т.В.

за участю : представника позивача
ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_4

представників відповідача
ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа:
третя Київська державна нотаріальна
контора про визнання заповіту
недійсним.

в с т а
н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду із
вищевказаним позовом обґрунтовувала
свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
її батько ОСОБА_8, який за час свого
життя залишив заповіт на її ім'я. Після
смерті батька відповідач випадково
дізналася, що незадовго до своєї смерті
батько, будучи паралізованим та
перенісши 3 інсульти, перебуваючи у
тяжкому стані у присутності нотаріуса
підписав інший заповіт на ім'я
відповідача, яким заповідав квартиру
АДРЕСА_1. Таким чином, позивач вважала,
що на момент складання вказаного
заповіту, її батько не розумів та не
усвідомлював значення своїх дій, не міг
керувати ними у зв'язку із тяжкою
хворобою. За таких обставин заповіт від
11.02.2008 року не відповідає вимогам
діючого законодавства, а тому має бути
визнаний недійсним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 11 грудня 2013 року позов
було задоволено.

Визнано недійсним заповіт від імені
ОСОБА_8, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 від 11
лютого 2008 року зареєстрований в
реєстрі № 1291.

Не погодившись з рішенням суду
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, де ставив питання
про його скасування та ухвалення
нового про відмову у задоволенні
позову. Вказуючи на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Апелянт та представники апелянта
підтримали подану апеляційну скаргу та
просили суд її задовольнити.
Представник позивача не визнав подану
апеляційну скаргу, заперечував проти
його задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши,
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 (позивач) є
донькою ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

11.02.2008 року ОСОБА_8 склав заповіт
зареєстрований в реєстрі за № 1291,
згідно з яким все майно де б воно не
було і з чого б воно не складалось, і
взагалі все те, що буде належати в день
смерті заповідав ОСОБА_4

При зверненні до суду позивач
вказувала на те, що з вересня 2002 року її
батько страждав на погану пам'ять,
сильні головні болі, підвищений
артеріальний тиск, поганий зір, а в
червні 2003 року він переніс інсульт, у
зв'язку з чим він не міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними в
той період, коли було підписано заповіт
на ім'я ОСОБА_4

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги виходив з їх
доведеності в суді з урахуванням
положень ст. 225 ЦК України, п. 16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», акту посмертної судово -
психіатричної експертизи № 568 від 05. 07.
2013 року.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна виходячи з наступного

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції при постановленні судового
рішення не було взято до уваги те, що
відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст.
1234 ЦК України).

Заповіт, як вид одностороннього
правочину (дія особи спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків), повинен
відповідати загальним вимогам,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, серед яких, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК
України).

За правилом ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У ході розгляду справи було проведено
посмертну судово - психіатричну
експертизу.

Згідно акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 568
від 05 липня 2013 року, вбачається, що
«ОСОБА_8 на момент складання заповіту
від 11.02.2008 року страждав стійким
хронічним психічним розладом у вигляді
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з помірно-вираженим
інтелектуально - амнестичним зниженням
та моторною афазією_(Р 07.9), які за
ступенем своєї вираженості тоді
істотно впливали на можливість
підекспертного усвідомлювати значення
своїх та керувати ними, позбавляючи
його при цьому можливості в повній мірі
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними».

Зазначене вище формулювання висновку
експертів, а саме « … істотно впливали
на можливість підекспертного
усвідомлювати значення своїх та
керувати ними, позбавляючи його при
цьому можливості в повній мірі
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними», свідчить про
відсутність правових підстав для
задоволення заявлених вимог щодо
визнання заповіту недійсним з підстав
визначених ст. 225 ЦК України.

Слід також зазначити, що посилання
позивача на покази свідків як
підтвердження заявлених вимог не
можуть бути взяті до уваги, оскільки
носять суб'єктивний характер. Будь-які
зовнішні обставини зазначені ними
мають лише побічне значення так як не
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.

За таких обставин, колегія суддів
вважає що постановлене судове рішення
не може бути визнано обґрунтованим, а
відтак воно підлягає скасуванню з
постановленням нового у відповідності
до ст.309 ЦПК України. За яким позивачу
слід відмовити у задоволенні заявлених
вимог, оскільки не надано доказів в
підтвердження того, що на час
складання заповіту ОСОБА_8 І не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними, що б давало
підстави для визнання заповіту
недійсним у відповідності до положень
ст. 225 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 11 грудня 2013 року
скасувати та постановити нове за яким,

ОСОБА_7 відмовити у задоволенні
заявлених вимог до ОСОБА_4, третя особа:
третя Київська державна нотаріальна
контора про визнання заповіту
недійсним.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Може бути
оскаржено в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: