АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/431/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщев С.С. Доповідач - Демченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Демченко
Е.Л.

суддів - Волошина М.П.,
Куценко Т.Р.

при секретарі - Денисенко
А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 04 листопада 2013
року по справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фотолюкс-Україна», ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання правочинів
недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ТОВ
«Фотолюкс-Україна» та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання правочинів
недійсними, мотивуючи тим, що 26 червня
2011 року між ТОВ «Фотолюкс-Україна» та
АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк») був укладений
кредитний договір №0, за умовами
якого банк надав, а ТОВ
«Фотолюкс-Україна» отримали і
зобов'язалися повернути 4.000.000 доларів
США.

Крім того, 26 червня 2007 року між банком
та ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було
укладено договір застави
корпоративних прав №/4.

07 листопада 2008 року між банком та ТОВ
«Фотолюкс-Україна» було укладено
договір іпотеки №0/6, згідно з яким
в іпотеку в якості забезпечення
виконання зобов'язань було передано
предмет іпотеки -
адміністративно-складський комплекс,
розташований в м.Дніпропетровську по
вул.Березинській,66-Д.

Посилаючись на те, що при укладанні
спірних договорів зі сторони банку
було вчинено ряд порушень, а тому
просили визнати кредитний договір
№0 від 26 червня 2011 року, укладений
між ТОВ «Фотолюкс-Україна» та ПАТ
«УкрСтббанк»; договір іпотеки №0/6
від 07 листопада 2008 року, укладений між
ТОВ «Фотолюкс-Україна» та ПАТ
«УкрСиббанк»; договір застави
корпоративних прав №0/4 від 26
червня 2007 року, укладений між ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк»
недійсними та застосувати наслідки
недійсності правочину, передбачених
ст.216 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 04 листопада 2013
року позовні вимоги ТОВ
«Фотолюкс-Україна» та ОСОБА_2
задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ
«УкрСиббанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська від
04 листопада 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову ТОВ
«Фотолюкс Україна» та ОСОБА_2 відмовити
у повному об'ємі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
находить, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які буди досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5)чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6)як розподілити між
сторонами судові витрати; 7)чи є негайні
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8)чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення суду не
відповідає.

Задовольняючи позов ТОВ
«Фотолюкс-Україна» та ОСОБА_2 районний
суд виходив з того, що при укладенні
кредитного договору сторонами не було
досягнуто згоди стосовно істотної
умови кредитного договору, а саме умови
щодо розміру і порядку нарахування та
одержання процентів.

Проте, з такими висновками погодитися
не можна.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що

26 червня 2007 року між ТОВ
«Фотолюкс-Україна» та ПАТ
«УкрСиббанк» укладено кредитний
договір №0, за умовами якого банк
надав ТОВ «Фотолюкс-Україна» кредит у
розмірі 4.400.000 доларів США з умовою
повернення зазначеної суми грошових
коштів частинами до 25 червня 2015 року та
сплатою процентів за користування
кредитом.

До цього кредитного договору було
складено графік погашення кредиту,
який є невід'ємною частиною договору
(т.1 а.с.16), та додаткову угоду від 21
листопада 2007 року (т.1 а.с.17).

У забезпечення виконання зобов'язання
за даним кредитним договором 26 червня
2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 був укладений
договір застави корпоративних прав
№0/4, відповідно до умов якого
заставодавці передали банку в заставу
корпоративні права, що належать їм у
статутному фонді ТОВ
«Фотолюкс-Україна», зазначені в п.1.5.
договору застави (т.1 а.с.20-21).

Крім цього, 07 листопада 2008 року між
банком та ТОВ «Фотолюкс-Україна»
укладено договір іпотеки №0/6, за
умовами якого у забезпечення виконання
зобов'язання за спірним кредитним
договором в іпотеку було передано
предмет іпотеки -
адміністративно-складський комплекс,
розташований в м.Дніпропетровську
вул.Березинська,66Д (т.1 а.с.18-19).

З матеріалів справи вбачається,
що при укладенні кредитного договору
№0 з позивачем були дотримані всі
передбачені законом істотні умови
договору, які обумовлені згодою сторін,
як узгоджені сторонами, так і прийняті
ними, про що свідчить підпис
уповноваженої особи і відтиск печатки
позивача на кожній сторінці
вищезазначеного кредитного договору
(т.1 а.с.9-15).

Лист ТОВ «Фотолюкс-Україна» від 01
листопада 2013 року свідчить про те, що
останній прийняв умови кредитного
договору №0 від 26 червня 2007 року
та погодився з ними і з 10 серпня 2007 року
по 10 грудня 2009 року щомісячно
здійснював платежі в рахунок погашення
кредиту та відсотків (т.1 а.с.161-162).

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 травня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року, скасовано
рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 21 листопада 2012
року і задоволено позов ПАТ
«УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3
про звернення стягнення на
корпоративні права, яким в рахунок
погашення заборгованості в розмірі
39.466.205 грн.63 коп. за кредитним договором
№0, укладеним 26 червня 2007 року між
ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ
«Фотолюкс-Україна», звернуто стягнення
на предмет застави, а саме на
корпоративні права, що належать ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_2 у статутному фонді ТОВ
«Фотолюкс-Україна» (т.1 а.с.128-130).

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (стаття 1054
Цивільного кодексу України).

Зазначений кредитний договір фактично
є договором позики і до правовідносин
між сторонами застосовуються
положення глави 71 ЦК України, якою
визначено поняття кредитного договору
та яка міститься у параграфі 2 цієї
глави, прямо передбачено, що до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави (щодо договорів позики), якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Посилання суду першої інстанції
на те, що при укладені кредитного
договору сторонами не було досягнуто
згоди стосовно істотної умови
кредитного договору, а саме умови щодо
розміру і порядку нарахування та
одержання процентів, не відповідає
дійсності, оскільки, договір укладено
сторонами на власний розсуд із
дотриманням вимог чинного на той час
законодавства (червень 2007 року) і
відповідно до п.п.1.3.1 п.1.3 кредитного
договору за користування кредитними
коштами за цим договором
встановлюється процентна ставка в
розмірі 12,5% річних, з переглядом
процентної ставки кожні 2 (два) роки, або
в розмірі 12 М LIBOR + 6,5 % річних. Тобто,
умовами Кредитного договору не
передбачено фіксованої процентної
ставки, а визначена можливість
застосування одного з двох зазначених
видів процентної ставки. В той же час,
процента ставка в розмірі 12 М LIBOR + 6,5 %
річних є міжбанківською та
розраховується як середньоарифметичне
значення індивідуальних процентних
ставок пропозицій ресурсів
банків-членів британської асоціації.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п.п.14,21 постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року №5, при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону
України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір
обов'язково має укладатись у письмовій
формі (стаття 1055 ЦК); недодержання
письмової форми тягне його нікчемність
та не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його нікчемністю.
При вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати
кредитний договір, який є недійсним у
силу закону (нікчемний) або може бути
визнаний таким у судовому порядку
(оспорюваний) з підстав, встановлених
частиною першою статті 215 ЦК, та
кредитний договір, який є неукладеним
(не відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536,638,1056-1
ЦК).

Договір про відкриття кредитної
лінії є одним із видів кредитного
договору, а кредитна лінія - однією із
форм її кредитування, в якій у межах
встановленого ліміту здійснюється
видача і погашення кредиту кількома
частинами (траншами). Оскільки в цьому
договорі передбачено всі істотні
умови, необхідні для кредитного
договору, то зобов'язання з надання
кредиту є дійсним із моменту укладення
кредитного договору - договору про
відкриття кредитної лінії. У зв'язку із
наведеним суди повинні виходити з того,
що в силу положень статей 509,533,638,1054 ЦК
відсутні підстави для визнання
договору поруки недійсним через
укладення після нього додаткових угод
про надання чергового траншу.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 551 ЦК України визначено, що
предметом неустойки може бути грошова
сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Розмір неустойки, встановлений
законом, може бути збільшений у
договорі.

Згідно за ст.2 Закону України „Про
банки і банківську діяльність" кошти -
це гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 Закону України „Про
банки і банківську діяльність"
визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п.п.10,11 постанови „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" від 30 березня
2012 року №5, згідно зі статтею 99
Конституції України грошовою одиницею
України є гривня. Вказана стаття
визначає правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19,47 Закону України „Про
банки і банківську діяльність")
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу П
Закону України від 15 лютого 2011 року
№3024-У1 „Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

Суди повинні виходити з того, що
надання та одержання кредиту в
іноземній валюті, сплата процентів за
таким кредитом не потребують наявності
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу у
жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, судом встановлено, що
кредитний договір №0 від 26 червня
2007 року укладено сторонами в письмовій
формі, як вимагається ч.1 ст.1055 ЦК
України, та підписаний обома сторонами,
а тому він вважається укладеним з
моменту його підписання.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити нормам ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Як вбачається з кредитного договору
№0 від 26 червня 2007 року він був
укладений за волевиявленням обох
сторін, кожна із сторін розуміла мету
укладення договору.

Всі умови кредитного договору
викладені сторонами в цьому договорі, з
якими вони погодились, підписавши цей
договір без якихось зауважень чи
розбіжностей.

Також з матеріалів справи вбачається і
не заперечувалося ТОВ
«Фотолюкс-Україна», що до звернення до
суду з даним позовом вони не вважали
спірний кредитний договір таким, що
порушує їх права та добровільно
тривалий час виконували взяті на себе
зобов'язання.

Статтею 576 ЦК України визначено, що
предметом застави може бути будь-яке
майно (зокрема річ, цінні папери,
майнові права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Відповідно до ч.5 ст.576 ЦК України, ч.5 ст.4
Закону України "Про заставу " предметом
застави не можуть бути вимоги, які
мають особистий характер, а також інші
вимоги, застава яких заборонена
законом.

В ст.177 ЦК України зазначено, що
об'єктами цивільних прав є речі, у тому
числі гроші та цінні папери, інше майно,
майнові права, результати робіт,
послуги, результати інтелектуальної,
творчої діяльності, інформація, а також
інші матеріальні і нематеріальні
блага.

Згідно до вимог ст.178 ЦК України
об'єкти цивільних прав можуть вільно
відчужуватися або переходити від
однієї особи до іншої в порядку
правонаступництва чи спадкування або
іншим чином, якщо вони не вилучені з
цивільного обороту, або не обмежені в
обороті, або не є невід'ємними від
фізичної чи юридичної особи.

Види об'єктів цивільних прав,
перебування яких у цивільному обороті
не допускається (об'єкти, вилучені з
цивільного обороту), мають бути прямо
встановлені у законі.

Види об'єктів цивільних прав, які
можуть належати лише певним учасникам
обороту або перебування яких у
цивільному обороті допускається за
спеціальним дозволом (об'єкти, обмежено
оборотоздатні), встановлюються
законом.

Відповідно до ст.190 ЦК України
майном як особливим об'єктом
вважаються річ, сукупність речей, а
також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю
та визнаються речовими правами.

Стаття 3 Закону України «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні» дає
визначення поняття «майнові права»,
які можуть оцінюватися, а саме, об'єкти
в матеріальній формі, будівлі та
споруди (включаючи їх невід'ємні
частини), машини, обладнання,
транспортні засоби тощо; паї, цінні
папери; нематеріальні активи, в тому
числі об'єкти права інтелектуальної
власності; цілісні майнові комплекси
всіх форм власності.

Зміст корпоративних прав особи
визначено у ст.167 ГК України - це права
особи, частка якої визначається у
статутному капіталі (майні)
господарської організації, що
включають правомочність на участь
такої особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) цієї організації
та активів у разі ліквідації останньої
відповідно до закону, а також інші
правомочності, передбачені законом та
статутними документами.

Набуття сторонами корпоративних прав у
господарському товаристві не
позбавляє їх права на укладення
цивільно-правових договорів.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що договір застави
корпоративних прав №0/4 від 26
червня 2007 року укладений у
відповідності до вимог ст.ст.583,584 ЦК
України.

На підставі встановлених фактів, які
підтверджуються матеріалами справи, та
враховуючі викладене, колегія суддів
не знаходить законних підстав для
визнання недійсними вчинені правочині
та приходить до висновку, що вимоги ТОВ
«Фотолюкс Україна» та ОСОБА_2 не
обґрунтовані і спростовуються
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, а тому не
підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 04
листопада 2013 року скасувати.

В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фотолюкс-Україна», ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання правочинів
недійсними відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Судді: