Справа № 535/963/14-ц
Провадження № 2/535/349/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року Котелевський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої-судді Загнійко А.В.,

при секретарі Момот Г.І.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Котельва справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення грошових коштів у сумі 2120,00 грн. в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що у лютому та квітні 2013 року позичив відповідачці кошти в загальній сумі 3,0 тис.грн. (по 1500,00 грн. кожного разу). З відповідачкою він досяг домовленості про повернення отриманих в борг коштів до 01.04.2014 року, які вона повертала до лютого 2014 року щомісячними платежами по 50 грн., 95 грн. та 100 грн. 06.02.2014 року позивач вимагав від відповідачки повернення решти боргу в сумі 2120,00 грн., на що вона відмовила та повідомила, що він не доведе того, що вона брала гроші у борг. Після цього, позивач вихопив з рук відповідачки аркуш паперу з записами ОСОБА_3 про суми повернутих щомісячно коштів, що призвело до виникнення конфлікту між ними. Позивач вважає, що між ним та відповідачкою був укладений договір позики, оскільки на підставі ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов, ним надані записи, які вела відповідачка під час погашення боргу за 2013 рік. Договір позики був укладений на 12 місяців, тому ОСОБА_3 повинна була повернути отримані в борг кошти до 01.04.2014 року, однак свої зобов'язання виконала частково, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 2120,00 грн.

Під час судового розгляду позивач підтримав заявлені ним вимоги у повному обсязі, однак пояснив, що дав у борг відповідачці кошти в сумі 3,0 тис.грн. (по 1,5 тис.грн. кожного разу) орієнтовно у квітні та у липні 2013 року. Письмового договору позики грошових коштів між ним та відповідачкою не було укладено, передача коштів відповідачці проводилася без присутності інших осіб. Крім того, вони між собою домовилися про те, що відповідачка сплачуватиме позивачу щомісячно 17 грн. в рахунок процентів за користування отриманими в борг коштами. Розписки про отримання щомісячних платежів від відповідачки на погашення боргу ним не складалися.

Під час судового розгляду відповідачка позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що дійсно у квітні 2013 року взяла у борг у позивача кошти в сумі 1,0 тис.грн. Між ними була досягнута усна домовленість про повернення даного боргу щомісячними платежами до квітня 2014 року та додатковою сплатою щомісячно коштів у сумі 17 грн. в рахунок процентів за користування взятими в борг коштами. Свої зобов'язання вона виконувала до лютого 2014 року, суми повернутих позивачу коштів відмічала на аркуші паперу. Розписки про отримання в борг коштів та про часткове повернення боргу не складалися. Залишок неповернутих коштів вона сплатила позивачу в ході судового розгляду справи. Будь-якого договору позики на суму 1,5 тис.грн. з позивачем не укладала.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав.

Я встановлено під час судового розгляду, між сторонами у квітні 2013 року була досягнута усна домовленість на отримання відповідачкою від позивача у борг коштів, які ОСОБА_3 повинна була повернути через дванадцять місяців - до 01.04.2014 року зі сплатою боргу щомісячними платежами, та зі сплатою відповідачкою позивачу щомісячно 17 грн. в рахунок процентів за користування отриманими в борг коштами.

Будь-які розписка чи інший документ, що посвідчували б факт укладення договору позики і його умов, на час передання коштів відповідачці сторонами не складалися.

Відповідачкою визнається факт укладення у квітні 2013 року в усній формі договору позики між нею та позивачем, за яким вона отримала у борг 1,0 тис. грн., які зобов'язалася повернути до квітня 2014 року шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до розписки позивача, складеної ним 05.11.2014 року, він отримав від відповідачки 324 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики, укладеного між ними у квітні 2013 року (а.с.33).

Відповідачкою визнається, що нею щомісячно велися записи про часткове повернення боргу позивачеві з травня 2013 року на загальну суму 880 грн., а саме: з травня по червень 2013 року - по 50 грн.; з липня по жовтень 2013 року - по 95 грн.; з листопада 2013 року по лютий 2014 року - по 100 грн. Даний аркуш із записами позивач забрав у ході сварки, яка виникла між ними у лютому 2014 року (а.с.6).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1016, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс13.

Допитана в ході судового розгляду свідок ОСОБА_4 пояснила, що була свідком розмови між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в ході якої остання прохала ОСОБА_2 дати їй в борг 1,0 тис.грн. під 17%. Однак їй нічого не відомо з приводу того, чи передавав ОСОБА_2 кошти в борг відповідачці та на яких умовах, чи писали вони відповідну розписку й чи був повернутий борг.

Сторонами визнається, що відповідачка станом на лютий 2014 року сплатила позивачу кошти в сумі 880 грн. та повинна була сплачувати позивачу щомісячно 17 грн. в рахунок процентів за користування отриманими в борг коштами. Сума процентів, яка підлягала сплаті відповідачкою становить 204 грн. (17 грн. х 12 = 204 грн.). Крім того, відповідачкою ще сплачено позивачу 324 грн., відповідно до розписки від 05.11.2014 року (а.с.33).

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи вище викладене, всього позивачкою було сплачено позивачу 1204 грн. (880 грн. + 324 грн. = 1204 грн.)

Під час судового розгляду позивачем не доведено факт укладення договору позики з відповідачкою у квітні 2013 року саме на суму 1,5 тис.грн.

Крім того, під час судового розгляду не встановлено будь-яких доказів укладення між сторонами ще одного договору позики на суму 1,5 тис.грн. у липні 2013 року (точна дата укладення даного договору позивачем не зазначається). Документ із записами грошових сум (з травня по лютий) на загальну суму 880 грн. не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України (а.с.6).

Позивач ОСОБА_2 не довів свого позову, що є його основним обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати позивачу не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст.202, 207, 1046-1048 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити у повному обсязі.

Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Котелевський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя