Справа № 738/101/14-ц
№ провадження 2/738/71/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Мена

Менський районний суд Чернігівської
області в складі:

головуючого судді Волошиної Н.В.

з участю секpетаpя Костюка
І.А.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі суду м. Мена
Чернігівської області цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення коштів, збережених без
достатньої правової підстави та
процентів за користування чужими
грошовими коштами,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення коштів у сумі 12 000 грн.,
збережених відповідачем без
достатньої правової підстави, та
процентів за користування чужими
грошовими коштами у розмірі 203,64 грн..
Свій позов мотивує тим, що 12 квітня 2012
року під розписку передав відповідачу
12 000 грн. на розробку програмного
забезпечення. Як вбачається із рішення
Менського районного суду
Чернігівської області від 29 жовтня 2013
року у справі за його позовом до ОСОБА_3
про стягнення збитків, завданих
неналежним виконанням договору від 01
травня 2012 року №05/12, ОСОБА_3 не
заперечував отримання коштів у розмірі
12 000 грн., але за виконання іншої роботи,
не пов'язаної з вказаних договором.
Оскільки виконання будь-яких інших
робіт, ніж передбачених договором від
01 травня 2012 року, він у відповідача не
замовляв, акти виконаних робіт та
відмітка на розписці відповідача про
виконання останнім робіт відсутні,
вважає, що останній зберігає кошти без
достатньої правової підстави. 31 липня
2013 року він звертався до відповідача з
претензією про неналежне виконання
робіт з програмного забезпечення за
договором від 01 травня 2012 року та
повернення отриманих ним коштів.
Повторно з претензією про повернення
коштів звертався до відповідача 29
листопада 2013 року, але відповіді не
отримав. Просить стягнути зазначену
суму коштів з відповідача в судовому
порядку та проценти за користування
чужими коштами на підставі ч.2 ст. 1214 ЦК
України, статей 536, 8 та 1048 ЦК України.

В судовому засіданні позивач та
його представник підтримали позовні
вимоги, наполягали на задоволенні
позову саме з підстав, зазначених у
ньому, та додатково позивач пояснив, що
кошти у розмірі 12 000 грн. передавались
ОСОБА_3 12 квітня 2012 року як передоплата
за договором, який вони домовились
укласти в майбутньому. Зокрема, такий
договір було укладено 01 травня 2012 року.
Проте, під час розгляду справи за його
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
збитків, завданих неналежним
виконанням договору від 01 травня 2012
року, ОСОБА_3 заперечував про передачу
коштів за цим договором та пояснив, що
кошти у розмірі 12 000 грн. йому були
передані за виконання іншої роботи, в
зв'язку з чим рішенням Менського
районного суду Чернігівської області
від 29 жовтня 2013 року було відмовлено в
стягненні цієї суми. Оскільки
виконання будь-якої іншої роботи
відповідачем він не замовляв, між ними
були відсутні інші договірні
відносини, окрім договору від 01 травня
2012 року, вважає, що відповідач
безпідставно зберігає його грошові
кошти, на його письмові претензії про
їх повернення не реагує, а тому просить
стягнути їх в судовому порядку. Крім
того, на підставі статей 536 та 1048 ЦК
України просить стягнути з відповідача
проценти за користування чужими
грошовоми коштами у розмірі 203,64 грн.
згідно наданого ним розрахунку.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, надав
письмові заперечення проти позову та
пояснив, що він тривалий час
співпрацював з позивачем у справі,
останній неодноразово замовляв у нього
послуги по розробці програмного
забезпечення, між ними завжди були усні
домовленості, а тому після виконання
цих робіт не складався акт
прийому-передачі виконаних робіт. Не
заперечував, що 12 квітня 2012 року він
отримав від позивача 12 000 грн., але вже
за виконану ним роботу. Написання ним
розписки про отримання у позивача
коштів у розмірі 12 000 грн. свідчить, на
думку відповідача, що ці кошти були
передані на достатній правовій
підставі, за виконану роботу, а тому він
не зобов'язаний повертати ці кошти та
відшкодовувати всі доходи, які він
одержав або міг одержати від цього
майна (коштів). Вважає, що
правовідносини сторін регулюються
нормами зобов'язального права, а не ст.
1212 ЦК України, на яку посилається
позивач.

Заслухавши пояснення сторін,
представника позивача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази в їх сукупності, суд приходить
до висновку про задоволення позову,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Частина 1 ст. 3 ЦПК України також
гарантує кожній особі право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
квітня 2012 року ОСОБА_3 отримав кошти у
розмірі 12 000 грн. на розробку
програмного забезпечення, що
підтверджується оригіналом розписки
(а.с. 80).

В судовому засіданні відповідач не
заперечував та підтвердив факт
отримання ним 12 квітня 2012 року від
ОСОБА_1 коштів у розмірі 12 000 грн. та
написання ним розписки.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що передана 12 квітня 2012 року ОСОБА_3
сума коштів у розмірі 12 000 грн. була
передоплатою по договору про надання
послуг по розробці комп'ютерної
системи, який вони на час передачі
коштів мали намір укласти з
відповідачем в майбутньому. Зокрема,
такий договір було укладено 01 травня 2012
року.

У зв'язку з неналежним виконаням умов
даного договору, ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
збитків та неустойки. Із досліджених в
судовому засіданні матеріалів
цивільної справи № 738/1867/13-ц вбачається,
що розмір збитків за договором від 01
травня 2012 року позивачем було
визначено з врахуванням переданих
відповідачу 12 квітня 2012 року коштів у
сумі 12 000 грн. на підставі розписки.

Рішенням Менського районного суду
Чернігівської області від 29 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 13 березня 2014 року, в
задоволенні позову в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12
000 грн. відмовлено з тих підстав, що ці
кошти були передані до укладення
договору і їх отримання ніяким чином не
обумовлено у договорі. Крім того, із
вказаного рішення суду першої
інстанції вбачається, що ОСОБА_3 в
судовому засіданні не заперечував, що
отримав 12 000 грн. від позивача, але ці
кошти були передані не у зв'язку з
договором від 01 травня 2012 року.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як визначено ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. За приписами ст.ст. 58-59 цього
кодексу належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування,
а обставини справи, які мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач в судовому засіданні
заперечував наявність у нього з
відповідачем будь-яких інших
договірних правовідносин, окрім
договору від 01 травня 2012 року.

Відповідачем не надано, відповідно до
ст. 60 ЦПК України, доказів, які б
свідчили про наявність між сторонами
інших договірних правовідносин та про
виконання ним попередніх зобов'язань
перед позивачем.

Доводи відповідача про отримання
коштів вже за виконану роботу
спростовуються змістом розписки, з
якої вбачається отримання ним коштів
«на розробку програмного
забезпечення», а не «за розробку
програмного забезпечення».

Зважаючи на встановлені у судовому
засіданні обставини, що підтверджують
набуття відповідачем спірних коштів
без достатніх правових підстав,
оскільки договірний характер
правовідносин між сторонами не
підтверджено, суд приходить до
висновку про правомірність позовних
вимог про стягнення з відповідача
спірної суми, як безпідставно набутих
коштів.

Із аналізу ст.1212 ЦК України,
зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності таких умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

31 липня 2012 року позивач звертався з
листом до відповідача, в якому просив
повернути сплачені ним за договором
від 01 травня 2012 року кошти в сумі 44500
грн., в тому числі і 12 000 грн., передані в
квітні 2012 року на підставі розписки.
Повторно з вимогою про повернення цих
коштів ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 25
листопада 2013 року.

Відповідач в судовому засіданні
підтвердив факт отримання ним
зазначених листів та залишення їх без
відповідного реагування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у
разі безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 ЦК України).

Згідно з положенннями ст. 536 цього ж
Кодексу за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Отже, статті 536 та 1214 ЦК України
передбачають нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами,
однак їх розмір вказаними статтями
чітко не визначається, вказуючи, що він
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
Оскільки зобов'язання, що виникають
внаслідок безпідставного набуття або
збереження майна, за своєю сутністю є
недоговірними правовідносинами, то
розмір процентів за користування
безпідставно придбаними чужими
грошовими коштами угодою сторін може
встановлюватись лише у вигляді
винятку. Однак, у випадку спору він може
визначатись з використанням аналогії
закону. Отже, може бути використана
аналогія закону шляхом звернення до
законодавчих актів, які регулюють
відносини позики.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Відповідні роз'яснення, викладені у п.6
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань».

Проаналізувавши розрахунок позивача
про стягнення на його користь
процентів за користування чужими
грошовими коштами, суд не погоджується
з визначеним позивачем періодом, за
який підлягають стягненню проценти, та
кількістю днів визначених за період з 13
серпня 2013 року по 09 січня 2014 року.

Оскільки позивач у листі від 31 липня 2013
року встановив відповідачу строк
повернення коштів до 10 серпня 2013 року,
то проценти за користування чужими
грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 1214
ЦК підлягають стягненню на його
користь за період з 10 серпня 2013 року по
09 січня 2014 року, а не з 07 серпня 2013 року,
як зазначено у позові.

Таким чином, розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
за період з 10 серпня 2013 року по 09 січня
2014 року становить 327, 45 грн. = (12000 х (7%/365)
х 3 дні) + (12000 х (6,5%/365) х 150 днів).

Проте, враховуючи, що розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами визначений позивачем на
власний розсуд, не перевищує їх
фактичного розміру, в судовому
засіданні позивач наполягав на
стягненні процентів у розмірі,
визначеному у розрахунку, позовні
вимоги не уточнював, а тому суд не може
вийти за межі позовних вимог та
приходить до висновку про стягнення з
відповідача процентів за користування
чужими грошовоми коштами у розмірі 203,64
грн. визначеному позивачем.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, в
порядку розподілу судових витрат, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача
сплачений судовий збір у сумі 243,60 грн..

Керуючись ст.ст. 8, 15, 16, 536, 1048, 1212, 1213, 1214
ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
коштів, збережених без достатньої
правової підстави та процентів за
користування чужими грошовими коштами
- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12 000
(дванадцять тисяч) грн., збережених без
достатньої правової підстави, 203
(двісті три) грн. 64 коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 243,60
грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.В. Волошина