Справа № 456/434/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6500/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 22 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_5, Дулібської сільської ради про
захист порушеного права на
користування земельною ділянкою,-

встановила:

В січні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулася в суд з позовом до
відповідачів ОСОБА_5 та Дулібської
сільської ради, з врахуванням заяви про
доповнення позовних вимог, просила суд
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 840043 від 10.02.2012 року, виданий
відповідачу для ведення особистого
селянського господарства, визнати
недійсним дозвіл на виготовлення
технічної документації по підготовці
державного акту на право власності на
спірну земельну ділянку, зобов'язати
відповідача Дулібську сільську раду
надати їй для користування додатково 0,5
га землі за рахунок частини спірної
ділянки, якою користується відповідач,
припинити право власності ОСОБА_5 на
спірну земельну ділянку розміром 0,5 га.,
встановити нову межу між земельними
ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_2 враховуючи
перехід спірної земельної ділянки у
користування позивача (а.с. 1-2, 28).

Оскаржуваним рішенням Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 22 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
Дулібської сільської ради про захист
порушеного права на користування
земельною ділянкою - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2,
вважає, що оскаржуване рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
користувалась спірною земельною
ділянкою 48 років, відтак набула право
власності на неї за набувальною
давністю, при цьому вона подавала суду
документ, який підтверджував право
користування спірною земельною
ділянкою її матір»ю ОСОБА_7 у розмірі 0,25
га. Вважає, що строк позовної давності
вона не пропустила, оскільки протягом
усього часу старалась вирішити свій
спір у різних інстанціях.

Стверджує, що за заповітом ОСОБА_7 від
26.04.1993 р. вона є єдиним спадкоємцем, а
тому до неї мало перейти і право
користування земельним ділянками,
якими користувалась її мати.

Просить скасувати рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 22.07.2014 року та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3 на підтримання апеляційної
скарги, а також пояснення представника
відповідача ОСОБА_4 на заперечення
таких, перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду не в повній мірі
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог районний суд виходив з того, що
зазначені позивачем покликання на
порушення її права користування
земельною ділянкою, не підтверджені
жодним доказом, наявності такого права
суду не представлено, крім цього,
відсутні у позивача і документи, які б
свідчили про наявність у неї права на
спірну ділянку.

Окрім цього, як підставу для відмови у
задоволенні позовних вимог, суд вказав
сплив строку позовної давності,
оскільки з 1994 року позивач мала
можливість звернутися до суду за
захистом свого, як вона вважає,
порушеного права на користування
земельною ділянкою.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Суб'єктивне право на земельну ділянку
виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією
України, Земельним кодексом України та
іншими законами України, що регулюють
земельні відносини.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, їх рівність перед
законом. Основний Закон України
гарантує кожному право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю відповідно до закону (ст. 41).

Підстави набуття права власності на
земельні ділянки визначені ст. 81
Земельного кодексу України.

Разом з тим, відповідно до ст. 116 ЗК
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної та комунальної
власності за рішенням виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цих
Кодексом.

Статтею 17 ЗК визначено, що передача
земельних ділянок у приватну власність
проводиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Згідно довідки Дулібської сільської
ради від 23.08.2011 року № 984 господарство
ОСОБА_5 зареєстровано в
погосподарських книгах, за вказаним
господарством рахується земельна
ділянка площею 0.16 га, для ведення
особистого селянського господарства,
що перебуває в її користуванні з 1994 р.
(а.с. 14).

З схеми розподілу земельних ділянок
для ведення ОСГ у с. Дуліби вбачається,
що земельні ділянки позивача ОСОБА_2 та
відповідача ОСОБА_5 є суміжними (а.с. 5).

Рішенням Дулібської сільської ради
Стрийського району Львівської області
від 02.06.2011 року № 94 відповідачу ОСОБА_5
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації по підготовці
до видачі державного акту на право
власності на землю 0,16 га для ведення
особистого селянського господарства
(а.с. 12).

Окрім цього, рішенням Дулібської
сільської ради Стрийського району
Львівської області від 13.07.2011 року № 133
затверджено технічну документацію із
землеустрою по підготовці до видачі
державного акту на право власності на
землю та акт обстеження земельної
ділянки ОСОБА_5, а також вирішено
передати останній безоплатно у
власність земельну ділянку площею 0,1546
га. для ведення особистого селянського
господарства (а.с. 13).

Дані рішення є чинними, ніким, в тому
числі і позивачкою, з 2011 року і по даний
час не оскаржувались, в установленому
законом порядку не скасовані.

В подальшому, на підставі вказаних вище
рішень сільської ради, відповідачу
ОСОБА_5 видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№840043 від 10.02.2012 року, відповідно до
якого відповідач є власником земельної
ділянки площею 0,1546 га, розташованої в с.
Дуліби Стрийського району Львівської
області, цільове призначення для
ведення особистого селянського
господарства (а.с. 10).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
права власності на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
права, відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення прав
і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав, визнання
угоди недійсною, визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування,
відшкодування заподіяних збитків,
застосування інших, передбачених
законом, способів.

З акту обстеження земельної ділянки
для ведення особистого селянського
господарства ОСОБА_5 від 11.07.2011 року,
складеного комісією Дулібської
сільської ради вбачається, що земельна
ділянка відповідача знаходиться між
житловим масивом с. Дуліби та колишнім
військовим містечком. З лівого боку
дана земельна ділянка межує із
земельною ділянкою позивача ОСОБА_2
Згідно проведених обмірів та
встановлених межових знаків площа
земельної ділянки сксадає 0,1661 га.
Рішенням Дулібської сільської ради від
17.03.1994 року «Про надання в користування
земельних ділянок для ведення ОСГ»
ОСОБА_5 була надана в користування
земельна ділянка площею 0,1650 га., ОСОБА_2
земельна ділянка площею 0,2000 га. Згідно
проведеного 15.12.2010 року земельною
комісією сільської ради розподілу
земельних ділянок, площі земельних
ділянок вказаних землекористувачів
відповідають тим площам, які надані їм
в користування рішенням від 17.03.1994 року,
всі межові знаки збережені. Розміри
земельних ділянок відповідають тим
розмірам, які вказані в схемі
розподілу. Крім цього, з даного акту
вбачається, що в процесі виготовлення
технічної документації по підготовці
до видачі державного акту на земельну
ділянку ОСОБА_5 частина земельної
ділянки останньої відійшла під
розширення вулиці, тому площа її
земельної ділянки зменшилася до 0,1546 га.
Члени комісії вважали за можливе
видати ОСОБА_5 державний акт на площу
0,1564 га. та погодили межі земельної
ділянки (а.с. 11).

Беручи до уваги те, що земельна ділянка
площею 0,1546 га. відповідачу ОСОБА_5
передана безоплатно у приватну
власність уповноваженим органом -
Дулібською сільською радою, при цьому
підстави для припинення права
власності на земельну ділянку,
передбачені у ст. 140 ЗК України, в ході
розгляду справи як в суді першої
інстанції, так і в апеляційному суді не
встановлені, жодних перешкод суміжним
землекористувачам відповідач не
чинить, а відтак підстави для визнання
недійсними дозволу на виготовлення
технічної документації та державного
акту на право власності на землю, а
також припинення права власності
відповідачки на вказану земельну
ділянку, відсутні.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 в
частині зобов"язанні відповідача
надати їй для користування додатково 0,5
га та встановлення нової межі між її та
ОСОБА_5 земельними ділянками, колегія
суддів звертає увагу на роз"яснення,
викладені у п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 року
№ 7 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» про те, що при
розгляді справ за позовами до органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування в разі незгоди з
рішеннями з питань, віднесених у галузі
земельних відносин до їх компетенції
(зокрема, про відмову в передачі
земельної ділянки у власність чи
користування, у продажі земельної
ділянки, в наданні дозволу і вимог на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки тощо), суд за
наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов'язує його залежно від
характеру спору виконати певні дії,
передбачені його компетенцією (або не
вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство, або надає право
позивачеві вчинити певні дії для
усунення порушень його права, і що суд
вирішує ці питання по суті, якщо це
відповідає закону. В інших випадках суд
не може вирішувати питання, віднесені
до компетенції органів виконавчої
влади чи органів місцевого
самоврядування, зокрема про передачу
земельних ділянок у постійне
користування, оренду, укладення чи
поновлення договору оренди земельної
ділянки, зміну цільового призначення
землі тощо.

Враховуючи наведені вище роз"яснення,
колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог у
цій частині.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції,
окрім висновку про безпідставність
вимог позивачки, як на підставу для
відмови у позові вказав застосування
наслідків спливу строку позовної
давності.

Відповідно до роз»ясень, викладених у
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року №14 «Про судове
рішення у цивільній справі» суд
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Ухвалення судом рішення про відмову у
задоволенні позову, як з мотивів
недоведеності позовних вимог, так і у
зв»язку з пропуском строку позовної
давності, при вирішенні спору
одночасно застосовуватись не може.

Відтак, рішення районного суду
підлягає зміні шляхом виключення з
мотивувальної частини такого
покликання на відмову у задоволенні
позовних вимог у зв"язку із спливом
строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, тому
підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 22 липня 2014
року змінити, виключити з
мотивувальної частини рішення
покликання на відмову у задоволенні
позовних вимог у зв"язку із спливом
строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин