Справа № 461/4510/14
Головуючий у 1 інстанції:
Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/6666/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представника
позивача ОСОБА_8, представника
відповідача Пітецької Н.О., третьої
особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 10 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, з участю третіх осіб
ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання
протиправним та скасування
розпорядження,-

встановила:

В квітні 2014 року позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до
Галицької районної адміністрації ЛМР,
з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, просили суд визнати
протиправним та скасувати
розпорядження Галицької адміністрації
ЛМР № 811 від 20.09.2007 року «Про
реконструкцію квартири № 4 на АДРЕСА_1 з
розширенням її за рахунок горища» в
частині надання дозволу на влаштування
додаткових житлових приміщень
мансардного типу в межах існуючого
горища без зміни конфігурації даху.

Вимоги обґрунтовані тим, що у 2008 році
мешканці квартири № 4 у їх будинку
розпочали реконструкцію своєї
квартири, в результаті чого захопили
горище будинку та змінили конфігурацію
даху.

Крім цього, вони не надавали своєї
згоди на реконструкцію цієї квартири, в
тому числі на основі заяви, яка нібито
підписана ОСОБА_5, при цьому, вона на час
складання такої заяви (липень 2007 року)
перебувала за кордоном на роботі, що
підтверджується відповідними
документами.

Оскаржуваним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 10 вересня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, про визнання протиправним та
скасування розпорядження в частині -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_4,
вважає, що рішення підлягає скасуванню,
оскільки прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповному з»ясуванні всіх обставин
справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване розпорядження було
прийняте 20 вересня 2007 року Галицькою
районною адміністрацією, і таке
надавало право третім особам проводити
реконструкцію квартири з розширенням
житлової площі за рахунок горища.
Проте, останні почали реконструкцію
лише у 2010 році.

З листа № 31-4393 від 13.11.2013 р. Галицької РА
ЛМР їй стало відомо що дане
розпорядження на реконструкцію
квартири за рахунок горища було
прийнято на основі письмової згоди
всіх співвласників квартир у будинку,
однак це не відповідає дійсності,
оскільки ні вона, ні позивач ОСОБА_5 не
надавали згоду на реконструкцію
квартири.

В оскаржуваному рішенні суд першої
інстанції зазначає, що вона та ОСОБА_5
дізналися про дане розпорядження у 2008
році, проте таке не підтверджене
жодними доказами, а відтак суд прийшов
до помилкового висновку про пропуск
строку позовної давності.

Вважає, що ніхто з власників квартир не
має пріоритетного права користуватись
і розпоряджатись допоміжними
приміщеннями, в тому числі з питань
улаштування мансард, надбудови
поверхів.

Просить скасувати рішення Галицького
районного суду м. Львова від 10 вересня
2014 року та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_8 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, а також пояснення представника
відповідача Пітецької Н.О. та третьої
особи ОСОБА_3 на заперечення таких,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд виходив з того, що про
оскаржуване розпорядження від 20.09.2007
року позивачам стало відомо у 2008 році, а
тому, звернувшись із позовом лише у 2013
році позивачі пропустили трирічний
строк позовної давності. Оскільки
стороною по справі заявлено вимогу про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, при цьому позивачі
не надали суду доказів поважності
причин пропуску позовної давності, суд
відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 8 Конституції України,
ст. 3 ЦПК України, особа має право
звернутись до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить переконання,
що оскаржуване рішення не ґрунтується
на зазначених вимогах закону.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на праві власності належить
квартира № 2 в будинку АДРЕСА_1, що
стверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру від 20.06.1997 року
(а.с. 5).

Згідно розпорядження Галицької
районної адміністрації № 811 від 20.09.2007
року «Про реконструкцію квартири № 4 в
будинку АДРЕСА_1 з розширенням її за
рахунок площі горища» третім особам
ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дозволено
реконструювати зазначену квартиру з
влаштуванням додаткових житлових
приміщень мансардного типу в межах
існуючого горища без зміни
конфігурації даху згідно з поданими
проектними пропозиціями (а.с. 4).

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ" № 3 від
01.03.2013 року, вирішуючи питання про
відкриття провадження у справі, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до статей 15, 16 ЦПК України у порядку
цивільного судочинства суди
розглядають справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ за Кодексом
адміністративного судочинства України
(стаття 17), Господарським процесуальним
кодексом України (статті 1, 12),
Кримінальним процесуальним кодексом
України або Кодексом України про
адміністративні правопорушення
віднесено до компетенції
адміністративних, господарських судів,
до кримінального провадження чи до
провадження в справах про
адміністративні правопорушення.
Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства.

При вирішенні питань, пов'язаних із
юрисдикцією судів, необхідно з'ясувати
чи є спір приватноправовим чи публічно
правовим; чи виник спір із відносин,
врегульованих нормами цивільного
права, чи пов'язані ці відносини із
здійсненням сторонами цивільних або
інших майнових прав на земельні
ділянки на засадах рівності; чи виник
спір щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень при реалізації ним
управлінських функцій у відповідній
сфері.

У ч. 2 ст. 4 КАС України визначено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

При цьому, невід'ємним критерієм
розмежування справи, що розглядається
за правилами цивільного судочинства
від справи, що розглядається за
правилами адміністративного
судочинства є одночасно: суб'єктний
склад учасників процесу та характер
спірних правовідносин.

Суб'єктом владних повноважень є орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень (пункт 7 частини першої
статті 3 КАС).

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 18 КАС України
місцевим загальним судам як
адміністративним судам підсудні
адміністративні справи, у яких однією
зі сторін є орган чи посадова особа
місцевого самоврядування, посадова чи
службова особа органу місцевого
самоврядування, крім тих, які підсудні
окружним адміністративним судам.

В свою чергу, відповідно до роз"яснень,
викладених у п. 21 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ" № 3 від
01.03.2013 року, якщо орган державної влади
та/або орган місцевого самоврядування
(суб'єкт владних повноважень) бере
участь у справі не на виконання своїх
владних повноважень, а з інших правових
підстав; не здійснює владних
управлінських функцій щодо іншого
учасника спору (наприклад, надання
згоди іншому співвласнику житлового
будинку на виконання переобладнання та
перепланування), то залежно від змісту
вимог і суб'єктного складу сторін
справа підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК.

В свою чергу, згідно з підпунктом 3
пункту «б» частини першої статті 31
Закону України від 21 травня 1997 року №
280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в
Україні" до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належить, зокрема, здійснення в
установленому порядку державного
контролю за дотриманням законодавства,
затвердженої містобудівної
документації при плануванні та
забудові відповідних територій,
зупинення у випадках, передбачених
законом, будівництва, яке проводиться з
порушенням містобудівної документації
і проектів окремих об'єктів, а також
може заподіяти шкоду навколишньому
природному середовищу.

З наведених роз"ясень та норм
законодавства вбачається, що спори, які
виникають з приводу надання дозволу на
реконструкцію, переобладнання або
перепланування квартири, є
публічно-правовими, оскільки виникають
за участю суб'єкта владних повноважень,
який реалізовує у спірних відносинах
надані йому законодавством владні
управлінські функції стосовно
забезпечення законності, правопорядку,
охорони прав, свобод і законних
інтересів громадян.

Відповідачем у даній справі є суб"єкт
владних повноважень - Галицька районна
адміністрація Львівської міської ради.

Оскільки позивачі ставлять питання про
визнання протиправним та скасування
рішення суб'єкта владних повноважень
про надання дозволу (а не згоди) на
реконструкцію квартири № 4 на АДРЕСА_1 з
розширенням її за рахунок горища, тому
дана справа, у відповідності до ч. 1 п. 1
ст. 18 КАС України, повинна розглядатись
в порядку адміністративного
судочинства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення по суті
позовних вимог, суд першої інстанції не
визначився з характером спірних
правовідносин, їх суб"єктним складом та
не врахував, що вимоги звернені до
виконавчого органу місцевого
самоврядування, як до суб"єкта владних
повноважень, і предметом розгляду
даної справи, незалежно від викладення
позовних вимог, є по суті, оскарження
рішень та дій районної адміністрації в
процесі здійснення наданих їй законом
повноважень, якими, на думку позивачів,
порушені їх права, а тому на них не
поширюється юрисдикція судів по
розгляду заявлених позивачем вимог в
порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під розгляду
справи буде встановлено порушення норм
процесуального права, які є
обов"язковою підставою для скасування
рішення.

Враховуючи викладене вище та вимоги ст.
310 ЦПК України, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню із
закриттям провадження у даній справі у
зв"язку з тим, що справа не підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 205, 303, п. 4 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 310, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів,
-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 10 вересня 2014 року скасувати,
провадження у справі за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, про визнання протиправним та
скасування розпорядження - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин