АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1041/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 51,52 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Державного підприємства «Уманське лісове господарство» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 3 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Уманське лісове господарство» про захист порушеного права на відпустку та про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, заслухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про захист порушеного права на відпустку, посилаючись на те, що згідно наказу № 26-к від 04 квітня 2011 року він був зарахований на роботу до ДП «Уманське лісове господарство» помічником лісничого Юрківського лісництва в порядку переводу.

19.01.2012 року він був переведений на посаду в.о. лісничого Потаського лісництва відповідно до наказу № 9-н від 19.01.2012 року.

06.06.2012 року він був призначений на посаду лісничого Потаського лісництва відповідно до наказу № 42 від 11.06.2012 року.

19.04.2013 року він звернувся із заявою до директора ДП «Уманське лісове господарство» про надання йому відпустки по догляду за дитиною - донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею 3-х річного віку з 22 квітня 2013 року.

Проте, отримувати таку заяву та відповідно реєструвати її, посадові особи відповідача відмовились.

19 квітня 2013 року позивачем рекомендованим листом з повідомленням та описом було направлено вищевказану заяву на адресу відповідача.

До заяви були також долучені копія паспорта, копія ідентифікаційного номера, та копія свідоцтва про народження доньки. На протязі місяця відповідач розглядав його заяву і лише 21 травня 2013 року була надана відповідь, яку він отримав 23.05.2013 року про те, що його заява про надання відпустки по догляду за дитиною не може бути розглянута в зв'язку з тим, що вона подана з недотриманням вимог ч.4 ст.20 Закону України «Про відпустки», а тому до 31.05.2013 року був наданий термін для усунення недоліків.

28.05.2013 року позивачем на виконання вимог відповідача були надані наступні документи: довідка з місця роботи дружини, копія трудового договору, копія трудової книжки, довідка з місця проживання. Вказані документи були отримані юристом ДП «Уманське лісове господарство» ОСОБА_8 28.05.2013 року, про що мається відмітка в заяві. Після надання додаткових документів минуло 10 днів, а рішення щодо розгляду заяви про надання відпустки по догляду за дитиною не прийнято. Вказані обставини вимусили його звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Крім того, такі неправомірні дії, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд зобов'язати відповідача в особі директора ДП «Уманське лісове господарство» оформити наказ про надання йому відпустки по догляду за дитиною - донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 22 квітня 2013 року до досягнення нею 3-х річного віку, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн., стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У вересні 2014 року ОСОБА_6 подав до суду позовну заяву до ДП "Уманське лісове господарство" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яка ухвалою суду від 07.10.2014 року була об'єднана в одне провадження з позовом ОСОБА_6 до ДП "Уманське лісове господарство" про захист порушеного права на відпустку.

В позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачем ОСОБА_6 ставиться питання про поновлення його на роботі лісничого Потаського лісництва ДП «Уманське лісове господарство», стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до день ухвалення рішення судом з розрахунку 155 гривень 33 копійки (середній заробіток за 1 день), стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50000 гривень, стягнення з відповідача на його користь судових витрат.

При цьому позивач вказував про те, що наказом № 56-к від 27 серпня 2013 року позивача було звільнено з посади лісничого Потаського лісництва ДП "Уманське лісове господарство" на підставі статті 40 п.4 КЗпП України по причині відсутності на роботі без поважних причин.

Позивач вважає, що на роботу він не виходив тому що здійснює догляд за донькою до досягнення нею 3-х річного віку, має право на таку відпустку, однак це право не визнається відповідачем, що є поважною причиною, тоді як у відповідності до вимог закону прогулом вважається невихід на роботу без поважних причин.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 3 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Зобов'язано відповідача ДП "Уманське лісове господарство" видати наказ про надання ОСОБА_6 відпустки по догляду за дитиною - донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення донькою 3-х річного віку з 22 квітня 2013 року.

Поновлено ОСОБА_6 на роботі лісничого Потаського лісництва ДП "Уманське лісове господарство" з 27.08.2013 року.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_6 на роботі допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ДП "Уманське лісове господарство" на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2013 року по 03.03.2014 року в розмірі 28979 грн. 37 коп., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та витрати, пов'язані з наданням юридичних послуг в розмірі 4500 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Державне підприємство «Уманське лісове господарство», посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в порядку статті 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановлено, що відповідно до наказу № 42 від 11.06.2012 року ОСОБА_6 був призначений на посаду лісничого Потаського лісництва ДП «Уманське лісове господарство». (а.с. 7)

19 квітня 2013 року ОСОБА_6 на підставі ст. 179 КЗпП України звернувся до керівництва ДП «Уманське лісове господарство» із заявою про надання йому відпустки по догляду за дитиною донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення нею трьохрічного віку, починаючи з 22 квітня 2013 року. (а.с. 8)

Вказану заяву того ж дня разом з додатками, позивач направив рекомендованим листом з повідомленням. 23.04.2013 року лист був отриманий уповноваженим підприємства, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 9)

З листа ДП «Уманське лісове господарство» вбачається, що заява позивача була розглянута, проте у звязку з недотриманням останнім вимог ч. 4 ст. 20 ЗУ «Про відпустки», йому було надано строк для усунення недоліків до 31.05.2013 року. (а.с. 13)

На виконання вказаних вимог, ОСОБА_6 направив на адресу відповідача документи згідно вимог ч. 4 ст. 20 ЗУ «Про відпустки» (а.с. 14)

Проте відповідач не знайшов підстав для надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, посилаючись на те, що дружина позивача - ОСОБА_9 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення, як одержувач допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку . (а.с. 28).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про захист порушеного права на відпустку та зобовязання відповідача видати наказ про надання ОСОБА_6 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, суд виходив з того, що заява ОСОБА_6 про надання такої відпустки підлягала до задоволення відповідно до ч. 7 ст. 179 КЗпП України. З урахуванням вимог ч.ч. 3, 7 ст. 179, ст. 181 КЗпП України, ст. ст. 18, 20 Закону України Про відпустки та того, що 10 квітня 2013 року мати дитини ОСОБА_9, перервала цю відпустку й приступила до роботи, і з 10 квітня 2013 року їй припинено виплату допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України Про державну допомогу сімям з дітьми , підстав для відмови у наданні відпустки позивачу у підприємства не було.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та зроблені відповідно до вимог чинного законодавства України.

Зокрема, за правилами ст.ст.179,181 КЗпП України та ст. ст. 18,20 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину та одним із прийомних батьків.

Незважаючи на те, що позивач подав заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з відповідними документами, відповідач, отримавши його заяву, не надав таку відпустку, порушивши право позивача та соціальні гарантії, встановлені Конституцією та законами України.

Посилання ДП «Уманське лісове господарство» на те, що дружина позивача ОСОБА_9 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення, як одержувач допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, не відповідають обставинам справи, оскільки згідно примітки на довідці центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Міністерства праці та соціальної політики, допомога по догляду за дитиною до 3-х років припинена з 10.04.2013 року. (а.с. 44) Достовірність вказаної примітки підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, начальник відділу соціальних допомог управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради. Зазначена обставина не давала права відповідачу відмовляти у наданні позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.

Відповідає й вимогам Закону й обставинам справи висновок суду про незаконність звільнення ОСОБА_6 за наказом від 27.08.2014 року № 56-к та про поновлення позивача на попередній посаді та стягнення моральної шкоди.

Так, встановлено, що трудовий договір з ОСОБА_6 підприємством було розірвано на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Звільнення на цій підставі допускається тільки у тому випадку, якщо працівник здійснив прогул без поважних причин.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Встановлено та визнається сторонами по справі, що з 08.01.2013 року по 12.05.2013 року позивач ОСОБА_6 знаходився на лікарняному в зв'язку з хворобою його та малолітньої дитини.

В подальшому ОСОБА_6 фактично здійснював догляд за малолітньою дитиною у зв'язку з виходом на роботу його дружини та у звязку з подачею відповідачу заяви про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, право на яку заперечується відповідачем.

Таким чином, до видання наказу про звільнення позивачем було подано заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка відповідно до ч.7 ст.179, ст.181 КЗпП України підлягала задоволенню. Тому не можна визнати прогулом без поважних причин самовільний вихід у соціальну відпустку, коли працівник має суб'єктивне право на її одержання.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що позивач звільнений з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України з порушенням діючого законодавства і обґрунтовано задовольнив позов, поновивши його на роботі.

Доводи апелянта правильності зазначених висновків суду не спростовують.

Разом з тим, задовольняючи вимоги ОСОБА_6 про поновлення на роботі та про зобовязання роботодавця видати наказ про надання йому відпустки згідно із заявою від 19.04.2013 року, суд дійшов помилкового висновку про стягнення на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.08.2013 року по 03.03.2014 року.

Встановивши порушене право позивача на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та зобовязавши відповідача видати наказ про надання такої відпустки з 22 квітня 2013 року, суд не врахував ту обставину, що час перебування у відпустці, про надання якої ухвалено рішення, співпадає із часом, за який судом стягнуто середній заробіток згідно з правилами ст. 235 КЗпП України, тому не є вимушеним прогулом.

Наведене свідчить, що рішення суду в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають через відсутність порушеного права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову в позовних вимогах про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами немає, оскільки ці доводи носять субєктивний характер і грунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Уманське лісове господарство» - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 3 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державного Підприємства «Уманське лісове господарство» на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

ОСОБА_6 у позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :