АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/726/14 Справа № 2/205/2064/13 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року м. Дніпропетровськ

20 травня 2014 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.

суддів: Макарова М.О., Лисичної Н.М.,

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, виселення та відшкодування моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання добросовісним набувачем, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2004 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, виселення та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. На підставі доручення, виданого 13 січня 1999 року начебто від його імені на імя ОСОБА_7, вищевказану квартиру було продано ОСОБА_3 Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2003 року зазначене доручення було визнано недійсним, у зв»язку з чим також було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18 травня 1999 року, за яким ОСОБА_8 продав спірну квартиру ОСОБА_3 18 жовтня 2003 року після набрання вказаним вище рішенням суду законної сили, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У звязку з чим, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, виселити з квартири ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на його, позивача, користь відшкодування моральної шкоди в розмірі десять тисяч гривень.

В подальшому ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання добросовісним набувачем. Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивувала тим, що 18 жовтня 2003 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 На момент укладання зазначеного договору будь-яких заборон на відчуження майна не було. На підтвердження придбання вказаної квартири нею було передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 35310,0 грн. Позивач вважає себе добросовісним набувачем, оскільки придбала спірну квартиру за відплатним договором, а те що ОСОБА_3 не мав права її відчужувати не знала та не могла знати. Тому просила суд визнати її добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу від 18 жовтня 2003 року, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року первісний позов ОСОБА_2 був задоволений частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 18.10.2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6; вирішено виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вказаної квартири. В задоволенні первісного позову в іншій частині та в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 було відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 березня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2012 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення первісних позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1999 року ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_3.

На підставі доручення від 13 січня 1999 року, виданого на ім'я ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2, квартиру було продано ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду від 06 березня 2003 року вказане доручення, що було видане на ім'я ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2, визнано недійсним. Також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18 травня 1999 року, за яким ОСОБА_8, на підставі довіреності від імені ОСОБА_2, продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4.

В подальшому, 18 жовтня 2003 року після набрання вищевказаним рішенням суду законної сили, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 За цим фактом було порушено кримінальну справу та вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2010 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні шахрайських дій та засуджено до п'яти років позбавлення волі.

Колегія звертає увагу, що згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 березня 2013 року дана цивільна справа була передана на новий розгляд з тих підстав, що у порушення ст.ст. 214, 215 ЦПК України, суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, не врахували, що права позивача можуть бути відновлені шляхом витребування майна, а не визнання правочинів недійсними.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду при новому розгляді справи.

Згідно із вимогами цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право обрати звернення до суду або з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 45-58 ЦК УРСР, ст.ст. 215 - 235 ЦК України від 2004 року), або із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 144, 145 ЦК УРСР, ст.ст. 330, 388 діючого ЦК України). Застосування норм ЦК УРСР або ЦК України залежить від часу виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР, якщо майно відплатно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно і було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Аналогічне за своїм змістом положення містися у диспозиції ст. 388 ЦК України. Тобто, такими спеціальними правовими нормами цивільного законодавства закріплені основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (віндикація). Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, правильно встановивши характер спірних правовідносин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач за первісним позовом, звертаючись до суду із позовом про визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України та застосування реституції, обрав неналежний спосіб захисту свого цивільного права, оскільки в даному випадку його порушені права можуть підлягати відновленню в спосіб витребування спірного майна шляхом предявлення віндикаційного позову (ст. 144, 145 ЦК УРСР, ст.ст. 330, 388 ЦК України), а не в спосіб визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири недійсним відповідно до норми ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Колегія звертає увагу, що судом було розяснено позивачу його право на уточнення позову, зміни його підстав або предмету, однак зазначена сторона своїм процесуальним правом не скористалась, навпаки, позивач наполягав на розгляді позову саме в його первинній редакції, про що в матеріалах справи міститься відповідна письмова заява написана позивачем власноруч.

Отже, вимога позивача ОСОБА_2 про визнання оспорюваного правочину недійсним не підлягає задоволенню, оскільки ним обраний неналежний спосіб захисту свого порушеного права. Крім того, ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного правочину.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги що позов про витребування майна з чужого незаконного володіння не заявлений, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо виселення відповідачів із спірної квартири.

Крім того, не підлягає задоволенню і первісна позовна вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, що спричинена, згідно змісту позовної заяви, у зв»язку з укладенням оспорюваної цивільно-правової угоди; відсутні відповідні правові підстави.

Місцевий суд дійшов також правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це не може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

За загальними положеннями цивільного законодавства України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 334 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстраціє, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Отже, встановлення у судовому порядку «визнання добросовісним набувачем» у якості способу захисту цивільних прав чинним законодавством не передбачено. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Колегія звертає увагу, що позивачем ОСОБА_4 рішення місцевого суду та, зокрема, відмова у задоволенні зустрічного позову, в апеляційному порядку не оскаржені.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді