Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/5322/14Головуючий у 1-й інстанції Крамаренко І.А.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Савченко О.В.

суддів Стрелець Л.Г., Гончар М.С.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, треті особи: МКП "Основаніє", Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, ТОВ "ЗМБТІ", Національний заповідник "Хортиця" про визнання права власності на квартиру

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнили (а.с.101 - 104) та в якому на підставі ст. ст. 331, 344, 392 ЦК України просили:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що 03.07.1984 року виконавчим комітетом Запорізької міської Ради народних депутатів було видано ордер № 2663 на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6 та членам його родини: ОСОБА_2 - дружині та ОСОБА_3 - доньці.

На підставі цього ордеру названі особи були вселені до зазначеної квартири та прописані у ній, чим набули на законних підставах право користування вказаною квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6

19.10.2005 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище на подвійне - ОСОБА_3.

Згідно із рішенням Запорізької міської ради № 48 від 16.04.2009 року "Про внесення доповнень до Переліку вулиць, провулків, майданів, проспектів у м. Запоріжжі ", затвердженого рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 29.12.1994 року № 534 "Про найменування вулиць, провулків, майданів, проспектів у м. Запоріжжі ", адреса: АДРЕСА_1 змінено на адресу: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майже тридцять років (з 03.07.1984 року і по теперішній час) постійно, безпосередньо, безперервно та відкрито проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, добросовісно, відповідно до цільового призначення, користуються квартирою; багато разів за власні кошти робили ремонти (в т.ч. капітальні), проводили заміну комунікацій; всі роки своєчасно і в повному обсязі сплачують квартирну плату та житлово-комунальні послуги (в т.ч. послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються на підставі чинного типового договору від 26.03.2014 року), що підтверджується квитанціями про сплату, платіжними повідомленнями, абонентськими книжками, розрахунковими книжками за електроенергію, водопостачання; будь-якого іншого житла не мають; є добросовісними набувачами квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 народилась донька - ОСОБА_4, що була зареєстрована у вище вказаній квартирі.

Таким чином, нині зареєстровані та постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 три особи - громадяни України: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Жодна з цих осіб участі в приватизації житла державного або комунального житлового фонду не брали, житлові чеки не використали.

В березні 2014 року ОСОБА_2, виражаючи інтереси всіх членів родини, звернулась до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району та Виконавчого комітету Запорізької міської ради з питання приватизації вказаної квартири, однак отримала письмову відмову в оформленні приватизації квартири, з огляду на те, що згідно п. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 22.02.1994 року, не підлягають приватизації квартири, розташовані на території історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників, а відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про Національний заповідник Хортиця» від 16.04.1993 року №254, Національний заповідник Хортиця має особливий статус національного та історико-культурного заповідного фонду і приватизація квартир, розташованих на його території заборонена.

Письмова відмова в оформленні приватизації квартири обмежує права ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на приватизацію, перешкоджає оформленню свідоцтва про право власності на квартиру.

Зазначена квартира була надана на законних підставах і підстави знаходження в цій квартирі є законними.

Проте, вони не можуть оформити своє право власності на спірну квартиру в іншому порядку, тому вимушені звернутись до суду із вищезазначеним позовом.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2014 року (а.с.133) до участі у цій справі в якості третьої особи був залучений Національний заповідник «Хортиця» та замінено відповідача - виконком Запорізької міської ради на Запорізьку міську раду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2014 року (а.с.134) виключено з кола відповідачів Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до Запорізької міської ради, треті особи: МКП „Основаніє"; Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області; ТОВ „ЗМБТІ"; Національний заповідник „Хортиця" про визнання права власності на квартиру залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, у своїй апеляційній скарзі просили рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

На зазначену апеляційну скаргу позивачів третьою особою - Національним заповідником «Хортиця» були надані апеляційному суду письмові заперечення (а.с.185-189).

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.177-184) апелянт - позивач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, представники третіх осіб: ТОВ «ЗМБТІ», Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, Національного заповідника "Хортиця" у судове засідання 16.12.2014 року не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки зазначених осіб у дане судове засідання та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта - позивача ОСОБА_9, представника останньої за договором - адвоката ОСОБА_10 (а.с.123-124), які підтримали вищезазначену апеляційну скаргу, та ОСОБА_11, як представника відповідача Запорізької міської ради (а.с.125) та третьої особи - МКП «Основаніє» (а.с.126), інтереси яких у цій справі не суперечать, та яка проти задоволення зазначеної апеляційної скарги позивачів заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачів у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 10- 11, 209, 212, 214- 215 ЦПК України та виходив із відсутності правових підстав для задоволення останніх.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 03.07.1984 року виконавчим комітетом Запорізької міської Ради народних депутатів було видано ордер № 2663 (а.с.5) на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6 та членам його родини: ОСОБА_2 - дружині та ОСОБА_3 - доньці, у будинку, який знаходиться в комунальній власності міста і перебуває на балансі МКП „Основаніє".

Основний квартиронаймач (надалі - ОКН) ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23).

Згідно із довідкою МКП «Основаніє» (а.с.6) на час розгляду цієї справи судом першої інстанції за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають три особи - позивачі у цій справі:

- ОСОБА_2 (дружина ОКН ОСОБА_6, свідоцтво про укладення шлюбу, копія а.с.22),

- ОСОБА_3 (дочка ОКН ОСОБА_6, свідоцтво про народження, копія а.с.25, прізвище змінено з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» у зв'язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_12 19.10.2005 року, свідоцтво про шлюб, копія а.с.26),

- та ОСОБА_4 (онука ОКН ОСОБА_6, свідоцтво про народження а.с. 28).

Таким чином, спірна квартира ніколи не була власністю позивача, а визнання права власності за позивачами на спірну квартиру, суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким передбачено, що передача квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Даним законом не передбачено судового порядку переведення житлового фонду з державного в приватну.

Крім того, постановою КМУ № 254 від 06.04.1993 року «Про Національний заповідник «Хортиця» історико - культурному заповіднику «Хортиця» було надано статус Національного. На підставі рішення двадцять четвертої сесії четвертого скликання Запорізької міської ради №5 від 09 листопада 2005 року Національному заповіднику Хортиця» було видано Державний Акт серії ЯЯ №110274 на право постійного землекористування земельною ділянкою площею 2359,3400 га для забезпечення діяльності заповідника. Таким чином, вся територія острову Хортиця включаючи прилеглі острови та скелі Байда, Дубовий, Розтьобін, Три Стоги, Середня, Близнюки та урочище Вирва на правому березі річки Дніпро є землями Національного заповідника «Хортиця». Отже житло, право власності на яке бажає визнати позивач, знаходиться на території Національного історико-культурного заповідника (а.с.20-21).

У відповідності до п.2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закрити військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико - культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Приватизацією є - відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд ; приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державним фондом вважається житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як раніше зазначалося, житло, на яке бажає визнати право власності позивач, належить територіальній громаді міста Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради. Таким чином, положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» унеможливлюють визнання права власності на будь-яке житло на території Національного заповідника «Хортиця».

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 28.09.2000р. №10-рп/2000 (справа про приватизацію державного житлового фонду) положення пункту 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визнано таким, що відповідають Конституції України (є конституційними). Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Посилання позивачів про те, що вони добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном майже 30 років, а тому на підставі ст. 344 ЦК України набули право власності на це майно, правильно були не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки за змістом зазначеної норми право власності на майно (набувальна давність) виникає у особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, тобто особа не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

В даному випадку позивач на відповідній правовій підставі вселився у спірну квартиру, а тому відсутні підстави для визнання за ним права власності на квартиру на підставі ст. 344 ЦК України. Лише користування спірною квартирою не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки інститут набувальної давності базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, які позивачами не доведено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивачів, висловлену ними у позові і яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглядав дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 60-61 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивачів від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог у цій справі, а тому суд першої інстанції правильно не знайшов правових підстав у цій справі для їх задоволення.

Згідно із ст. 3 ЦПК України позивачі, якщо вважали, що їх права порушені, не визнані чи оспорюються з боку Запорізької міської ради, мали право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Відповідно до ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Так, позивачами у цій справі взагалі було заявлено позовні вимоги про визнання за ними права спільної часткової власності у рівних частках на спірну квартиру одночасно з різних правових підстав (ст. 331 ЦК України - набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, ст. 344 ЦК України - набувальна давність, ст. 392 ЦК України - визнання права власності за власником майна), при цьому, застосування одних виключає можливість застосування інших.

Однак, в силу вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що позовні вимоги позивачів у цій справі є безпідставними та права позивачів з боку Запорізької міської ради в силу вищевикладених обставин не порушуються.

Крім того, посилання апелянтів в апеляційній скарзі (а.с.149-150, 155-156) на ст. 61 ЖК УРСР та відсутність письмової форми договору найму спірної квартири у позивачів взагалі не приймаються колегією суддів апеляційного суду до уваги, так як суперечить вимогам ст. 303 ч. 1 ЦПК України.

Оскільки, в силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що позивачі у своєму позові (а.с.102-104) в його правове обґрунтування у суді першої інстанції не посилались на ст. 61 ЖК УРСР взагалі.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог щодо його законності та обгрунтованості.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суду першої інстанції не було вирішено на підставі ст. 88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі, що само по собі не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Проте, це питання може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому в порядку ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

У разі відмови позивачам у задоволенні їх апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі у повному обсязі, останні не мають права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат у вигляді судового збору у належному розмірі на загальну суму 1 299,80 грн. (розрахунок: квитанція на суму 121,80 грн. а.с.148 + квитанція на суму 1 178,0 грн. а.с.169), понесених ними у зв'язку із подачею цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Савченко О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.