Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Туренко С.І.
Справа № 4153269/13-ц
Провадження № 22ц/782/182/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
м. Луганськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого - судді Туренка С.І.

суддів - Авалян Н.М., Максюта І.О.,

при секретарі - Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську апеляційну
скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Лисичанського
міського суду Луганської області від 23
грудня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до Комунального
підприємства «Лисичанська
житлово-комунальна контора №5»,
Лисичанської міської ради про визнання
права на житло, -

в с т а н о в
и л а:

В травні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом про
визнання права на житло. В
обґрунтування заявлених вимог
посилається на те, що 20 січня 1981 року
він отримав квартиру АДРЕСА_1 на
підставі ордеру, виданого виконкомом
Лисичанської міської ради на чотирьох
осіб: позивача, його дружину та двох
доньок. Станом на 01 січня 2007 року в
квартирі проживали і були
зареєстровані позивач, його дружина та
донька ОСОБА_4 В 2007 році позивач отримав
спадщину ? частину будинку за адресою
АДРЕСА_2. Успадкований будинок
використовували у якості дачі влітку. У
зв'язку із тим, що в будинку ніхто не був
зареєстрований, позивач знявся з
реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, та
зареєструвався в будинку АДРЕСА_2, але
водночас продовжував проживати в
квартирі разом з дружиною та дочкою. У
зв'язку з тяжкою хворобою померли його
дружина та донька, тому квартиру
приватизувати не встигли. Посилаючись
на вище наведене просив суд, визнати за
ним право на житлову квартиру АДРЕСА_1,
та зобов'язати відповідача укласти з
ним договір найму житлового приміщення
в квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області від 23 грудня 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_3 до
Комунального підприємства
«Лисичанська житлово-комунальна
контора №5», Лисичанської міської ради
про визнання права на житло було
відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись із зазначеним рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою, у якій посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, вважаючи, що
висновки суду не відповідають
встановленим обставинам, просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, прийшла до наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, однак апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення,
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції під час
розгляду справи були створені такі
умови. Докази, надані сторонами,
досліджені й оцінені в їх сукупності
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх необґрунтованості та недоведеності
з нормативної точки зору.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду і не знаходить підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції по доводам апеляційної
скарги.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України встановлено,
що до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 106 ЖК України
повнолітній член сім'ї наймача вправі
за згодою наймача та інших членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вимагати
визнання його наймачем за раніше
укладеним договором найму жилого
приміщення замість попереднього
наймача. Таке ж право у разі смерті
наймача або втрати ним права на жиле
приміщення належить будь-якому членові
сім'ї наймача.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно ордеру на
житлове приміщення № 57 від 20 січня 1981
року виданого на підставі рішення
виконкому міської ради народних
депутатів м. Лисичанська №38 від 13 січня
1981 року, ОСОБА_3 надано право на заняття
житлового приміщення, житловою площею
38,06 кв.м., яке складається із трьох
житлових кімнат, та розташовано за
адресою: АДРЕСА_1. Згідно ордеру, сім'я
складалась з 4 осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_4

Станом на 01.01.2007 року в квартирі АДРЕСА_1
були зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, яка
померла в січні 2013 року.

ОСОБА_3 знятий з реєстраційного обліку
за зазначеною адресою з 02.02.2007 року та
зареєстрований за в будинку АДРЕСА_2,
право власності на ? частину якого
позивач набув в порядку спадкування в
2003 році.

На теперішній час в спірній квартирі
ніхто не зареєстрований, що
підтверджується відповіддю ЛКП
«Паспортна служба» від 02.07.2013 року за №
3134.

Доводи апелянта, що він продовжував
проживати в спірній квартирі разом з
дружиною і дочкою, вів з ними спільне
господарство та ніколи не виїжджав із
квартири є необґрунтованими та
спростовуються матеріалами справи.

Згідно п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.85
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» зазначено,
що відповідно ст. 107 ЖК України наймач
або член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням
з дня вибуття, незалежно від
пред'явлення позову про це. На
ствердження вибуття суд може брати до
уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Лисичанського міського
суду Луганської області від 17.03.2003 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8
встановлено факт прийняття спадщини
ОСОБА_3 після померлої матері ОСОБА_9 та
визнано право власності на спадкове
майно на ? частину житлового будинку з
господарськими спорудами, який
знаходиться в місті Лисичанську по
АДРЕСА_2. Вказаний позов ОСОБА_3,
обґрунтовував фактом проживання у
даному будинку після смерті матері.
Серед доказів обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_3 зазначені
пояснення його дружини ОСОБА_5, яка у
судовому засіданні стверджувала про
факт проживання позивача по АДРЕСА_2 з
1997 року по день розгляду справи.

Отже, вказана обставина є преюдиційним
фактом, що підтверджує розірвання
договору найму спірної квартири та
вибуття позивача з неї на постійне
місце проживання за місцем реєстрації,
а саме: АДРЕСА_2.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних по суті
висновків суду, зроблених в рішенні, а
тому не є підставою для його зміни чи
скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.209,303,307,308,313-315 ЦПК України судова
колегія, -

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її оголошення, однак її може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: