АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.,

при секретарі Івченко О.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 08 травня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Форум» про визнання кредитного
договору недійсним,-

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивачкаОСОБА_1
звернулася з позовом до ПАТ «Банк
Форум» про визнання недійсним
кредитного договору.

Позовні вимоги обгрунтувала тим, що між
нею та Акціонерним комерційним банком
«Форум», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство «Банк
Форум», 12 квітня 2007 року укладено
кредитний договір № 0036/07/20-AL7,
відповідно до якого банк надав їй
споживчий кредит для придбання
автомобіля в сумі 26 450 дол. США строком
до 11.04.2014 року з відсотковою ставкою у
розмірі 11,5 % річних. 26.11.2009 р. було
укладено додатковий договір № 1 до
кредитного договору.

Зазначала, що вказаний кредитний
договір суперечить вимогам
законодавства України, а саме
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів» та Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
оскільки при укладанні правочину вона
не була ознайомлена з умовами
кредитування та не отримувала
інформації про наявні форми
кредитування з описом відмінностей між
ними, чим порушене її право, як
споживача, на свободу вибору продукції,
одержання необхідної і достовірної
інформації про відповідну продукцію;
також банк в односторонньому порядку
та в своїх інтересах залишив за собою
право в будь-який час підвищувати
процентну ставку та вимагати
повернення всієї суми кредиту, у
зв'язку з чим умови кредитного договору
є несправедливими, ними порушується
принцип рівності сторін договору. Крім
того, договір не містить порядок його
припинення та зміни умов, які
враховували б інтереси споживача, у
кредитному договорі не передбачено
відповідальності з боку банка за
невиконання або неналежне виконання
умов правочину.

Унікальний номер справи: 755/5758/14-ц№
апеляційного провадження:
22-ц/796/11194/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Виниченко Л.М.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Корчевний
Г.В. Рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 08 травня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк

Форум» про визнання кредитного
договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить суд апеляційної інстанції
рішення суду першої інстанції
скасувати, та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що маютьзначення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Посилається, що судом першої
інстанції не застосовано норми закону,
які підлягали застосуванню, зокрема, не
застосовані приписи ряду норм
Цивільного кодексу України, Законів
України «Про захист прав споживачів»
та «Про фінансові послуги та державні
регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначає, що при укладенні Кредитного
договору Відповідачем порушені її
права, передбачені Законом України
«Про захист прав споживачів»,
інформація своєчасно та в повному
обсязі не була надана Відповідачем,
документа з її підписом про отримання
такої інформації у письмовій формі
перед укладанням Кредитного договору
не існує.

Вказує , що було порушено її
право, встановлене ч. 5 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
стосовно справедливих умов кредитного
договору, зокрема, щодо недопущення
дискримінаційних стосовно споживача
правил зміни відсоткової ставки,
оскільки Банк в односторонньому
порядку даним Кредитним договором
(пункти 3.2.6. та 5.2.) залишив за собою
право в будь-який час в односторонньому
порядку підвищувати процентну ставку.

Вважає, що оскільки Кредитний
договір взагалі не містить порядку
зміни Договору, який враховував би
інтереси споживача (Позичальника),
взагалі не містить умови про порядок
припинення Договору, це є суттєвими
умовами (ст. 628 ЦКУ), тому Договір в
цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що
між Акціонерним комерційним банком
«Форум» та ОСОБА_1 12 квітня 2007 р.
укладений кредитний договір № 0036/07/20-AL7,
відповідно до умов якого позивачці
було надано споживчий кредит в сумі 26 450
дол. США для придбання автомобіля Hyundai
Tucson, 2007 року випуску, зі сплатою 11,5 %
річних за користування кредитом
строком повернення коштів до 11.04.2014 р.
(а.с. 6-9).

Під час судового розгляду
встановлено також, що позивачка
просить визнати недійсними кредитний
договір з посиланням на ст. ст. 203, 215 ч. 1
ЦК України, при цьому вказує на те, що
оспорюваним правочином порушені її І
права, як споживача фінансових послуг,
оскільки при укладанні кредитного
договору відповідачем не дотримані
вимоги пункту 4 ч. 1 ст. 4; частин 2, 5 ст. 11;
пункту 3 ч. 5 ст. 18; ст. 21 Закону України
«Про захист прав споживачів». Зокрема,
у письмовій формі перед укладанням
кредитного договору вона не була
ознайомлена з умовами кредитування, не
отримувала інформації про наявні форми
кредитування з описом відмінностей між
ними, чим порушене право споживача на
свободу вибору продукції, одержання
необхідної і достовірної інформації
про відповідну продукцію; умови
кредитного договір є несправедливими,
ними порушується принцип рівності
сторін договору, який містить
дискримінаційні умови. Крім того, в
порушення пунктів 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» договір не містить
порядок його припинення, а також зміни
умов, які враховували б інтереси
споживача, у ньому не передбачено
відповідальності з боку банка за
невиконання або неналежне виконання
умов правочину.

Крім того, позивачка вважає
несправедливими умови кредитного
договору, зокрема, у пунктах 2.10 та 2.8,
відповідно до яких за перевірку
документів кредитної справи
позичальник самостійно сплачує банку
кошти в розмірі 0,9 % від суми кредиту в
національній валюті по курсу НБУ на
день оплати та за внесення змін до умов
кредитного договору за ініціативою
клієнта позичальник в день підписання
цієї угоди сплачує банку кошти в
розмірі 500 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільногокодексу
України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК
України).

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначено, що
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: особу та
місцезнаходження кредитодавця;
кредитні умови, зокрема: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача, тип
відсоткової ставки, суму, на яку кредит
може бути виданий, орієнтовну сукупну
вартість кредиту (в процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача тощо), пов'язаних з
одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги, можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови, необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така, оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється,
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію, переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що
доводи позивачки про те, що перед
укладенням кредитного договору вона не
отримувала від банку інформацію про
умови кредитування, спростовуються
письмовими доказами, зокрема пунктом 7.7
підписаного позивачкою кредитного
договору, «Умови кредитування
відповідно до п. 2 ст. 11 «Про захист прав
споживачів» Позичальником отримано до
укладення цього договору» (а.с. 9).

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вимоги про повідомлення
кредитодавцем споживача у письмовій
формі перед укладенням договору про
надання споживчого кредиту щодо
орієнтовної сукупної вартості кредиту
з урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
набрали чинності лише з 16.10.2011 року, в
цій частині ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» була доповнена
на підставі Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо врегулювання
відносин між кредиторами та
споживачами фінансових послуг», тобто
вже після підписання сторонами
спірного правочину.

Щодо вимог вимог позивачки, що
кредитний договір містить
несправедливі умови, а саме те, що банк
в односторонньому порядку та в своїх
інтересах залишив за собою право в
будь-який час підвищувати процентну
ставку за користування кредитними
коштами та вимагати дострокового
повернення всієї суми кредиту, про що
зазначено у пунктах 3.2.2. та 3.2.6 договору,
суд першої інстанції обґрунтовано
визнав, що дані доводи також не
заслуговують на увагу, оскільки, як
зазначено вище, кредитний договір
сторонами укладений 12.04.2007 року, а Закон
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною,
був прийнятий 12.12.2008 року та набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Конституцією України встановлено
принцип незворотності дії в часі
законів та інших нормативно-правових
актів (частина перша статті 58), відтак
всі рішення банку в будь-якій формі
щодо підвищення процентної ставки в
односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

Право кредитора вимагати дострокового
повернення коштів передбачена законом,
а саме відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману.

Дослідивши матеріали справи, суд
першої інстанції визнав, і колегія
суддів з ним погоджується, що
позивачкою не надано суду доказів того,
що на дату підписання кредитного
договір існували обставини щодо яких
відповідач навмисно ввів позивачку в
оману, які мали істотне значення і
обізнаність щодо яких позивачки могла
вплинути на вчинення нею спірного
правочину.

Статтею 627 ЦК України
закріплений принцип свободи договору,
згідно якого сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, свобода договору, яка полягає
у визнанні за суб'єктом цивільного
права можливості укладати договори
(або утримуватись від укладення
договорів) і визначати їх зміст на свій
розсуд відповідно до досягнутої з
контрагентом домовленості.

В судовому засіданні суду першої
інстанції було встановлено, що на
момент укладення оспорюваного
договору позивачка погодилася зі усіма
його умовами, самостійно обрала валюту
кредитування та валюту виконання
зобов'язання, що підтверджується її
підписом.

Крім того, відповідно п. п. 3.4.2, 7.8
кредитного договору позивачці
надавалось право відкликати свою згоду
на укладення кредитного договору без
пояснення причин протягом
чотирнадцяти календарних днів з
моменту отримання примірника
кредитного договору.

Також згідно п. 7.2 кредитного договору,
сторони фіксують свою згоду з тим, що
ними узгоджені усі істотні умови, і
зобов'язуються надалі ніяких претензій
одна до одної з цього приводу не мати.
Цей договір відображає повне розуміння
сторонами його предмету та інших
питань, зазначених в цьому договорі.

Відповідно до положень статті 3
Цивільного кодексу України свобода
договору є однією із загальних засад
цивільного законодавства і відповідно
до статі 6 Цивільного кодексу України
сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами; можуть відступити від положень
актів цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Крім того, як убачається із матеріалів
справи, між позивачкою та АКБ «Форум»
26.11.2009 р.укладено додатковий договір № 1
до кредитного договору № 0036/07/20- АL7 від
12.04.2007р., яким погоджено додаткові умови
договору (а.с. 10,11), чим також
підтверджується волевиявлення
позивачки щодо наміру укладання
кредитного договору за яким ОСОБА_1
були отримані кредитні кошти за якими у
власність було набуто транспортний
засіб.

Враховуючи викладене, вивчивши вимоги
даного позову, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про
наявність правових підстав для відмови
в його задоволенні.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, погоджується з таким висновком
суду першої інстанції, оскільки
відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Вказані у апеляційній скарзі доводи
апелянта про порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
як і інші доводи апеляційної скарги,
недоведені та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які були посилання як на
підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку
про відмову у задоволенні позову.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 08 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: