Справа № 738/399/14-ц
№ провадження 2/738/132/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2014 року м. Мена

Менський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого Волошиної Н.В.

з участю секpетаpя Костюка І.А.

позивача ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

представника відповідача - Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області - Козел С.В.

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі суду м. Мена Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, посвідченого 08 червня 2012 року секретарем Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області. Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 трагічно загинув його батько ОСОБА_7. Він, як спадкоємець за законом першої черги, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і дізнався, що батько оформив заповіт на користь ОСОБА_4. Вважає, що даний заповіт необхідно визнати недійсним, оскільки в порушення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 N 3306/5, в заповіті не зазначено дату складання заповіту і невірно зазначено місце реєстрації ОСОБА_7 на момент складання заповіту. Крім того, ОСОБА_7 з 17 липня 2009 року по 29 травня 2012 року знаходився в лікувальному закладі з діагнозом ЦВХ на фоні церебросклерозу, гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні правої середньо-мозкової артерії у формі вираженого правобічного геміпарезу, а тому вважає, що він з таким діагнозом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати своїми вчинками, його поведінка іноді була суспільно небезпечною, він не міг самостійно пересуватися, а отже його волевиявлення при складанні заповіту не могло бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Протокольною ухвалою від 18 березня 2014 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Феськівську сільську раду Менського району Чернігівської області.

Позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_3, ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що оспорюваний ним заповіт вважає недійсним з тих підстав, що за наявності хвороби посвідчення заповіту мало відбуватися при свідках, проте при посвідченні заповіту його батька, який переніс два інсульти та не міг самостійно пересуватися, свідки були відсутні. Вважає, що батько внаслідок хвороби під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, про що свідчить його поведінка, а саме він часто вередував, у нього з'являлися дитячі примхи. На думку позивача, заповіт не відповідає вимогам закону щодо форми заповіту, оскільки в ньому не зазначено номер будинку, в якому проживав ОСОБА_7, а заповіт посвідчений поза межами нотаріального округу. З 2012 року ОСОБА_7 проживав у с. Феськівка, куди його із Рубанівської лікарні перевезла сім'я ОСОБА_4, яка не уклала з ним договору утримання, догляд здійснювала неналежним чином, вважає, що батько залежав від них, а тому його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним, окрім того, він ніколи не говорив, що хоче скласти заповіт. Разом з тим, позивач пояснив, що під час останньої зустрічі з батьком у липні 2013 року розмовляли з ним про життя, батько цікавився його сімейним життям, розповідав про те, що він прочитав.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні підставами для визнання заповіту недійсним зазначила те, що ОСОБА_7 був інвалідом 1 групи, проте питання про встановлення над ним опіки і призначення опікуна, з участю якого можливе було б посвідчення заповіту, не вирішувалося, на час складання заповіту ОСОБА_7 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок постійного вживання алкоголю, що підтверджується опублікованою у газеті «Вісник» від ІНФОРМАЦІЯ_2 статтею під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», вважає, що сім'я ОСОБА_4 примусила скласти його заповіт.

Представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог пунктів 15-18 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 15 червня 1994 року №419, а саме без свідків, в присутності відповідача, який є зацікавленою особою, вважає, що заповіт мав бути посвідчений нотаріусом за місцем реєстрації ОСОБА_7 у м. Бахмачі або ж в лікарні, де він знаходився тривалий час, а не секретарем сільської ради. Даний нормативно-правовий акт було проігноровано секретарем сільської ради, а взято до уваги наказ Міністерства юстиції України 11.11.2011 N 3306/5, який передбачає лише право посадових осіб органу місцевого самоврядування на посвідчення заповітів, а не порядок їх посвідчення. Вважає, що недотримання вимог щодо форми заповіту є наслідком для визнання його нікчемним.

Відповідач ОСОБА_4, його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні не визнали позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставні та необґрунтовані, а тому просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 пояснив, що у покійного ОСОБА_7 була паралізована ліва сторона, при цьому, його поведінка не викликала будь-яких сумнівів щодо його адекватності, останній користувався мобільним телефоном, дивився телевізор, виписував газети, багато читав, розгадував кросворди, завжди цікавився життям села і саме на прохання ОСОБА_7 він відвозив його до сільської ради, де останній склав заповіт на його користь. Він не був присутнім під час посвідчення заповіту, про складений заповіт ОСОБА_7 повідомив йому вже по дорозі додому. Вважає, що заповіт було складено спадкодавцем із вдячності, оскільки і він і його сім'я здійснювали за ним належний догляд, а син взагалі не цікавився життям батька, залишив його у будинку престарілих.

Представник відповідача - ОСОБА_5 пояснив, що оспорюваний заповіт, який був останньою волею заповідача, було посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства, ОСОБА_7 був адекватною, психічно здоровою людиною, особисто прочитав текст заповіту та власноручно підписав його і при складанні заповіту не бажав участі свідків. Твердження позивача та його представників щодо не усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій внаслідок вживання останнім алкогольних напоїв є їх припущеннями, нічим не підтверджуються. Крім того, зазначив, що Порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 15 червня 1994 року №419, передбачає посвідчення заповітів і довіреностей посадовими та службовими особами відповідно до статей 245 і 1252 ЦК України, а тому не застосовується до спірних правовідносин.

Представник Феськівської сільської ради - Козел С.В. в судовому засіданні пояснила, що заповіт було посвідчено з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 N 3306/5, ОСОБА_7 особисто прибув до сільської ради для складання заповіту, де добровільно, без будь-якого примусу склав заповіт, вказавши спадкоємцем ОСОБА_4. При посвідченні заповіту було перевірено його дієздатність та роз'яснено наслідки складання заповіту, вказаний заповіт був прочитаний вголос та підписаний ОСОБА_7 особисто і при складанні даного заповіту була присутня вона та ОСОБА_7, інших осіб не було. Також вказала на те, що в сільську раду може звернутися будь-яка особа незалежно від місця її реєстрації та проживання з проханням посвідчити заповіт, а тому зазначення в заповіті місця реєстрації заповідача є достатнім. При посвідченні заповіту ОСОБА_7 свідки були відсутні, оскільки в цьому не було необхідності і ОСОБА_7 не висловлював бажання посвідчувати заповіт при свідках.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є колишньою невісткою доньки покійного ОСОБА_7, з яким вперше познайомилася у 2009 році, коли він проживав у м. Бахмачі, з ним треба було говорили голосно, бо він недочував, рухався лише за допомогою інших осіб, читав газети.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він знає покійного ОСОБА_7 з 1978 року, тобто з того часу як він приїхав у село працювати агрономом, а ОСОБА_7 працював в той час у колгоспі. Коли ж дізнався в кінці травня 2012 року про те, що ОСОБА_7 повернувся проживати в село, то він, як сільський голова, відвідував його. Під час спілкування ОСОБА_7 згадував як він (свідок) приїхав у село, розповідав, що задоволений умовами проживання та доглядом, які йому забезпечувала сім'я ОСОБА_4, показував, що у нього є мобільний телефон, телевізор, розповідав про те, що спілкується із сусідами, листоношею, запрошував частіше до нього заходити, скаржився лише на те, що за станом здоров'я не може себе обслуговувати. Вважає, що ОСОБА_7 був адекватною людиною, цікавився життєдіяльністю села, багато читав, дивився телевізор, перепитував за кожного жителя села. Коли ж він запитував у покійного ОСОБА_7 про сина ОСОБА_1, то останній лише махнув рукою і нічого не відповів.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що знає померлого ОСОБА_7 з дитинства, а тому коли останній повернувся в 2012 році проживати в с. Феськівку Менського району Чернігівської області, то вони з ним часто спілкувалися, згадували як росли разом, як займалися бджолярством, ОСОБА_7 йому повідомив, що знаходився у будинку для престарілих, де умови проживання та харчування були погані, а повернувшись назад у село як заново народився, сім'я ОСОБА_4 здійснювала за ним догляд, забезпечувала йому трьохразове харчування, в будинку було прибрано, тепло, на вулицю не виходив сам, бо боявся впасти, а лише за допомогою інших осіб, скаржився лише на хвору руку та ногу, говорив про те, що якби не рука та нога, то робив би все сам. Вважає, що під час спілкування з ОСОБА_7, останній був адекватним, і «з головою в нього був повний порядок», він читав книжки, газети, а на запитання про сина нічого не відповів, а лише махнув рукою. Також під час однієї з розмов ОСОБА_7 повідомив йому, що заповів належну йому землю ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона знала померлого ОСОБА_7 більше року, оскільки працює листоношею, щомісяця приносила йому пенсію, яку він отримував особисто, ставив підпис у відомостях про отримання пенсії, виписував багато газет та гумористичних журналів, завжди цікавився, які новини в селі.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Феськівка Менського району Чернігівської області помер ОСОБА_7, про що виконкомом Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

08 червня 2012 року ОСОБА_7 склав заповіт, за яким належні йому земельні ділянки на підставі Державних актів на право приватної власності на землю ЯЕ №779500, ЯЕ №779499, ЧН №042033, ЧН №097284, заповів ОСОБА_4. Даний заповіт посвідчений секретарем Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області Козел С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 95 (а.с.49).

Як встановлено судом і не заперечується сторонами у справі, ОСОБА_7 на час складання заповіту, тобто станом на 08 червня 2012 року, проживав у АДРЕСА_1 без реєстрації, зареєстрованим значився у АДРЕСА_2, а з 10 липня 2012 року був зареєстрований у АДРЕСА_3 (а.с.125, 187).

Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 271/2013, заведеної за заявою ОСОБА_4, як спадкоємця за вказаним заповітом, останній у встановлений законом строк - 23 вересня 2013 року звернувся до Менської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

15 листопада 2013 року до Менської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини також звернувся ОСОБА_1, де йому стало відомо про існування заповіту від 08 червня 2012 року, посвідченого секретарем Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області, згідно з яким його покійний батько ОСОБА_7 заповів належне йому майно ОСОБА_4.

Відповідно до ст.ст. 1233 та 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦК України).

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року N 3306/5, та Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 15 червня 1994 року №419.

Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року N 3306/5.

Відповідно до Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 15 червня 1994 року №419, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, посвідчення заповітів і доручень, прирівняних до нотаріальних, провадилось лише посадовими, службовими особами, перелік яких вказаний у статтях 245 і 1252 ЦК України та ст. 40 Закону України «Про нотаріат». Після внесення змін до пункту 1 цього Порядку постановою КМ України №46 від 30 січня 2013 року до вказаного переліку віднесено уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування, які мають право посвідчувати лише довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, з певними виключеннями.

За таких обставин, суд приходить до висновку про хибність тверджень представника позивача - ОСОБА_2 щодо необхідності застосування посадовими особами органів місцевого самоврядування при посвідченні заповітів вказаного Порядку.

Відповідно до положень ст. 37 ЗУ «Про нотаріат» та ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно з п.1.2 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року N3306/5, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Згідно з положеннями п. 2.1 Розділу 11 та п.1.4 Розділу 111 вказаного Порядку нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування; в окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням; при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

За правилами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним та відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України не потребує визнання його недійсним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад

здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла

керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в

момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що

особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати

ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну

судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

В оспорюваному заповіті зазначено, що заповіт записаний секретарем сільської ради зі слів ОСОБА_7 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_7 і власноручно підписаний ним у присутності секретаря, особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено (а.с.49).

Твердження позивача та його представників про неможливість підписання ОСОБА_7 заповіту 08 червня 2012 року у зв`язку із його хворобою та безпорадним станом не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 24 липня 2014 року № 526, призначеної судом за клопотанням представника позивача, згідно з яким рукописні тексти та підпис у двох примірниках заповіту від 08 червня 2012 року виконані однією особою; рукописний текст «Заповіт прочитаний мною вголос власноручно підписаний» та підпис від імені ОСОБА_7 в заповіті від 08 червня 2012 року виконані ОСОБА_7 (а.с. 168-177).

Таким чином, при оформленні заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, дати та місця народження заповідача, заповіт особисто підписаний заповідачем, зворотного позивачем не доведено, при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт, відповідно до вимог ст.1251 ЦК України, було посвідчено уповноваженою на те особою - секретарем Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області Козел С.В., із зазначенням місця вчинення нотаріальної дії - с. Феськівка Менського району Чернігівської області, тобто в межах нотаріального округу (ст. 13-1 Закону України "Про нотаріат").

Посилання позивача та його представників про те, що посвідчення заповіту мало відбутися за місцем реєстрації заповідача, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Порядок та перелік підстав відмови посадовою особою органу місцевого самоврядування у вчиненні нотаріальної дії визначено статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Даною нормою закону визначено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Суд також відхиляє посилання позивача та його представників на те, що у заповіті не зазначено номер будинку, в якому проживав заповідач у с. Феськівка по вул. Республіканській, що, на їх думку, є порушенням вимог до форми заповіту, оскільки ст. 1247 ЦК України не передбачено як обов'язкову вимогу до форми заповіту зазначення в ньому місця проживання заповідача.

Що стосується доводів позивача та його представників про необхідність посвідчення заповіту при свідках, то суд також вважає їх безпідставними, оскільки ЦК розрізняє два випадки залучення свідків: обов'язкове залучення, яке відбувається в силу закону і факультативне залучення, яке відбувається за бажанням заповідача (ст. 1253 ЦК України).

Присутність не менше двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою у таких випадках: 1) якщо заповідач внаслідок фізичної вади позбавлений можливості самостійно прочитати заповіт (ст. 1248 ЦК); 2) якщо посвідчення заповіту провадиться посадовою, службовою особою, зазначеною у ст. 1252 ЦК.

Оскільки наявними у справі належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_7 самостійно міг читати та писати, посвідчення заповіту відбувалося секретарем сільської ради на підставі ст. 1251 ЦК України, а не іншими посадовими особами, передбаченими ст. 1252 ЦК України, а тому необхідності посвідчувати заповіт при свідках не було.

Посилання позивача на те, що секретарем сільської ради несвоєчасно були внесені відомості про заповіт до Спадкового реєстру, шляхом подання заяви про реєстрацію, не є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Згідно з висновком посмертної судової психіатричної експертизи від 10 жовтня 2014 року № 858 станом на 08 червня 2012 року ОСОБА_7 страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом (F 06.6 - згідно з МКХ-10); під час складання заповіту 08 червня 2012 року ОСОБА_7 страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 220-226).

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України позивачем також не надано доказів того, що ОСОБА_7 не був здатний усвідомлювати значення своїх дій внаслідок постійного вживання алкоголю, оскільки опублікована у газеті стаття, на яку він посилається, не містить даних про постійне вживання ОСОБА_7 алкогольних напоїв, в тому числі і на час складання заповіту. Навпаки, під час судового розгляду жоден із допитаних свідків не вказав на те, що ОСОБА_7 зловживав спиртними напоями, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 зазначили, що позивач рідко приїжджав до покійного батька, за весь час проживання останнього в с. Феськівка провідував його лише один раз, а тому суд вважає, що його висновок ґрунтується на припущеннях.

Доводи позивача та його представників щодо здійснення відповідачем неналежного догляду за його покійним батьком суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом дослідження у даній справі і позивачем не ставилося питання щодо усунення відповідача від права на спадкування в порядку ст. 1224 ЦК України.

Отже, будь-яких належних доказів, які б підтверджували факт недійсності заповіту ОСОБА_7 позивачем суду не надано, а тому, суд приходить до висновку, що заповіт, складений ОСОБА_7, відповідав справжньому його волевиявленню, а тому підстав для визнання заповіту недійсним не має і суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 1233, 1234, 1247, 1251, 1252, 1253, 1257 ЦК України, ст.ст. 7, 37, 40, 41, 56 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Феськівської сільської ради Менського району Чернігівської області про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Менський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Волошина