БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
справа № 361/7827/14-ц
провадження № 2/361/2939/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2014 року
м. Бровари

Броварський міськрайонний суд
Київської області у складі:

головуючого судді:Петришин Н.М.,при
секретарі: Масловській А.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору дарування недійсним,
-

в с т а н о в и в :

До суду надійшов даний позов ОСОБА_3, де
в обґрунтування позовних вимог
зазначається, що йому на праві
власності належить житловий будинок,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
який розташований на земельній ділянці
площею 0,25 га, кадастровий номер
:01:029:0077.

Відповідач, яка є дочкою Позивача,
вмовила останнього не продавати
будинок та земельну ділянку, а віддати
їй половину земельної ділянки, у
зв'язку із чим вона щомісячно буде
сплачувати Позивачу 2000,00 грн. до самої
старості.

Між сторонами 23.07.2013р. укладений
договір дарування частки у праві
власності на земельну ділянку (копія
додається), відповідно до якого Позивач
передав Відповідачу у власність, а
Відповідач прийняла 1/2 частку у праві
власності на земельну ділянку.

Відповідач сплачувала Позивачу кошти
до кінця 2013 року, а з січня 2014 року
відмовилася сплачувати по 2000,00 грн.,
пославшись на те, що договір дарування
не покладає на неї обов'язку
здійснювати будь-які платежі на
користь Позивача.

Таким чином, позивач помилився щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, уклавши з відповідачем замість
договору довічного утримання, який
покладав би на останню обов'язок
сплачувати кошти, про що була
домовленість сторін, договір
дарування, який не покладає на
відповідача жодних обов'язків. Тому
договір дарування має бути визнаний
недійсним, а за Позивачем визнано право
власності на 1/2 частку земельної
ділянки.

Представник позивача ОСОБА_5 позовні
вимоги підтримав та просив
задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги визнала пояснивши, що
дійсно за отриману земельну ділянку
повинна була надавати матеріальну
допомогу відповідачу, який є її
батьком, однак на даний час у неї
скрутне матеріальне становище і їй уже
не потрібна спірна земельна ділянка.
Крім того, пояснила, що у неї відсутні
кошти на переоформлення земельної
ділянки, тому просить задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 31 липня 1999 року ОСОБА_3 купив
житловий будинок з надвірними
будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Матеріалами справи встановлено, що
23.07.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір дарування частки у праві
власності на земельну ділянку,
посвідчений приватним нотаріусом
Броварського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі за №1671.

Згідно п. 1.1. зазначеного Договору
Дарувальник передає безоплатно у
власність Обдаровуваної (дарує), а
Обдаровувана приймає в дар ? частку у
праві власності на земельну ділянку
площею 0, 2500 гектара, кадастровий номер
:01:029:0077, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2.

Суд, дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення учасників
процесу, проаналізувавши норми чинного
законодавства, які регулюють спірні
правовідносини, не приймає визнання
позову відповідачем, оскільки таке
визнання суперечить закону, та
приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного
суду України №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» надано наступні
роз'яснення: «Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі
сторін зобов'язань, які виникли з
правочину, і не пов'язане з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Даний вид договору є безумовним і не
встановлює обов'язку для
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру.

З огляду на викладене, стороною
позивача не надано належних та
допустимих доказів тих обставин, що
позивач помилявся щодо природи
правочину, вважаючи, що укладає договір
довічного утримання. Зокрема, вказані
доводи спростовуються самим текстом
договору, який підписаний сторонами по
справі, та згідно вимог чинного
законодавства помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Крім того, доводи позивача про те, що
відповідач повинна була сплачувати
позивачу 2000 грн., однак з січня 2014 року
відмовилась сплачувати такі кошти,
також не можуть бути підставою для
визнання оспорюваного договору
недійсним, так як помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину не має ніякого
правового значення.

У судовому засіданні відповідач
підтвердила, що між сторонами було
укладено договір дарування, а позов
вона визнає через те, що їй земельна
ділянка уже не потрібна, а коштів на
переоформлення земельної ділянки у неї
не вистачає.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач був присутнім при укладанні та
особисто підписав даний договір
дарування без будь-якого стороннього
впливу на нього. Посилання позивача на
ті обставини, що відповідачка за
договором дарування зобов'язана
щомісячно сплачувати грошові кошти, не
можуть бути взяті до уваги у зв'язку з
тим, що договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування. (ст. 717 ЦК України).

На підставі повно та всебічно
з'ясованих обставин справи,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги про визнання недійсним
правочину та відповідно визнання права
власності за позивачем на частину
спірної земельної ділянки задоволенню
не підлягають, оскільки не знайшли
свого підтвердження у судовому
засіданні.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 229, 717 ЦК України , ст. ст. 60, 209, 212-215
ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Броварський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Петришин Н. М.