Справа № 464/5701/14 Головуючий у 1
інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/8077/14 Доповідач
в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,
третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 18 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя будинковолодіння АДРЕСА_1,
зареєстроване на ім»я відповідачки та
земельну ділянку для обслуговування
вказаного будинковолодіння. Просив
визнати за позивачем в порядку поділу
майна подружжя право власності на ?
будинковолодіння та земельної ділянки.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова позов задоволено. Визнано
будинковолодіння /садибу/ АДРЕСА_1
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
власності на ? ідеальну частку у
будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
власності на ? ідеальну частку
земельної ділянки пл.. 0, 0491 га по
АДРЕСА_1. Вирішено питання судових
витрат.

Рішення оскаржено відповідачем. Вважає
його незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Просить рішення скасувати та закрити
провадження у справі. Мотивує тим, що
спірний будинок являє собою фактично
добудову до будинку АДРЕСА_2, власником
якого був батько відповідачки і така
добудова здійснена останнім разом з
відповідачкою із своїм батьком з метою
забезпечення її з дітьми житлом.
Позивач відношення до будівництва не
мав і у будинку не зареєстрований.
Просить врахувати негативне
відношення останнього до сім»ї, що
зумовило звернення відповідачки на
його протиправні дії у правоохоронні
органи.

При розгляді справи в суді апеляційної
апелянт та його представника вимоги
апеляційної скарги підтримала.

Позивач ОСОБА_2 та його представник
підтримали заперечення на апеляційну
скаргу, вважають рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просять залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Аналогічну позицію висловили в суді
апеляційної інстанції треті особи у
справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така до задоволення не
підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законим є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 ,
суд першої інстанції врахував вимоги
ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, за якими
кожна сторона зобов»зана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК
України.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. При цьому дані докази
повинні бути належними та допустимими,
як це передбачено ст.ст. 58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд повинен
свої дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України.)

Згідно із ч.1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи /причини пропуску строку
позовної давності тощо/ і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони з 24.05.1980р. перебували у шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 19.09.2014 р. по справі
№464/3600/14-ц, яке набрало законної сили,
шлюб між сторонами розірвано. Отже
розірвання шлюбу відбулося у процесі
розгляду даного спору за позовом
ОСОБА_2, який звернувся до суду 06.06.2014
року.

З мотивувальної частини рішення суду
про розірвання шлюбу убачається, що
судом встановлено припинення
сторонами подружніх відносин та
ведення спільного господарства з 2008
року. / а.с. 69 / а.с.1/

Згідно із свідоцтвом на право
особистої власності від 17.02.1993 року
відповідачці ОСОБА_4 належить на праві
особистої (приватної) власності жилий
будинок домоволодіння з приналежними
до нього будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 відповідно до рішення
виконкому Галицької районної Ради
народних депутатів від 08.12.1992 р. №476.

Згідно із даними державного акту на
право приватної власності на землю
відповідачка ОСОБА_4 набула право
приватної власності на земельну
ділянку пл.0,0491 га по АДРЕСА_1 для
обслуговування згаданого житлового
будинку у відповідності до ухвали І
сесії 3-го скликання Львівської міської
Ради народних депутатів від 23.07.1998 р.
№34.

У відповідності до ст.22 КпШС України,
чинного на час набуття відповідачкою
права власності на спірний будинок та
земельну ділянку - майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку. Ст. 24 КпШС
України визначено, що майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них. Роздільним майном кожного з
подружжя є також речі індивідуального
користування /одяг, взуття тощо/, хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Аналогічні положення викладено в
статті 57 СК України,зокрема визначено,
що особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею,
ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування; 3)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час
шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Заколну України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею,
ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним Кодексом України.

Ст.60 СК України визначає підстави
набуття права спільної сумісної
власності подружжя, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини /навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо/ самостійного заробітку /доходу/.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є обєктом права спільної
сумісної власності подружжя. Об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту / ст. 61 СК України/.

З посиланням на вказані вище норми
матеріального права, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що будинковолодіння (садиба) АДРЕСА_1 є
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Мотиви апеляційної скарги
відповідачки про набуття права
власності на спірне будинковолодіння
її батьком, про що дала усні пояснення
суду апеляційної інстанції, чи
відповідачем спільно з батьком з
мотивів вкладання коштів у будівництво
лише ними та з метою покращення
житлових умов відповідачки з дітьми -
не спростовує правильності висновків
суду першої інстанції. Доказів таких
мотивів заперечення на позов та
мотивів апеляційної скарги відповідач
не надала суду першої інстанції та суду
апеляційної інстанції. Колегія суддів
звертає увагу на те, що відповідач
пояснила про те, що батько помер і при
житті не ставив питання про право на
спірний будинок і не оспорював
реєстрацію права власності на такий за
відповідачем.

В суді першої та апеляційної інстанції
треті особи у справі - повнолітні діти
сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_7 категорично
ствердили про спорудження спірного
будинку батьками.

Відповідно до ст. 69 С К України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором /ч.1 ст. 70 СК
України/.

Суд обґрунтовано дійшов висновку про
відсутність підстав для застосування
ч.2 ст. 70 СК України, за якою при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема, якщо один
із них не дбав про матеріальне
забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім»ї.

У справі наявні докази про доходи
позивача за період 1989 року по 1994 рік та
копії документів про оплату
будівельних матеріалів в період 1990-1992
роки, в тому числі придбання частини
таких у підприємства, з яким позивач
перебував у трудових відносинах - ВО
«Кінескоп».

Майно, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення /ч.1 ст. 71 СК України/.

Судом встановлено, що сторони шлюбний
договір (шлюбний контракт) не укладали,
будь-яка інша домовленість між ними про
визначення інших часток, ніж рівних, у
праві спільної сумісної власності
подружжя, не була досягнута.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що за сторонами
слід визнати право власності за кожним
на 1/2 ідеальну частку у будинку АДРЕСА_1
та земельної ділянки пл.0,0491 га по
АДРЕСА_1.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
земельна ділянка площею 0,0491 га, що
розташована по АДРЕСА_1 передана ОСОБА_4
згідно ухвали сесії Львівської міської
ради від 23 липня 1998 року № 34 для
обслуговування житлового будинку / а.с.
11/.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 120
Земельного Кодексу України - у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, користування земельною
ділянкою, на якій розташовані ці
об»єкти. До особи, котра набула право
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, розміщені на земельній
ділянці, яка перебуває у власності
іншої особи, переходить право
власності на земельну ділянку або її
частину, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення.

З огляду на наведені обставини, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
за сторонами в порядку поділу майна
подружжя права власності за кожним по ?
частині земельної ділянки, пропорційно
часткам визначеним за сторонами в
порядку поділу будинку, який
розташований на цій ділянці.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, 313,
п.1 ч.1 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 18 листопада 2014 року залишити
без змін.

Доповнити резолютивну частину рішення
в абзацах 3-му та 4-му після слів «право
власності» словами «за кожним».

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий

Судді