АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/9870/14-ц
Провадження № 22-ц/792/2150/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Корніюк А.П.,

суддів: П'єнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

представника апелянта ОСОБА_1,
представника АТ «Ощадбанк» Лабая О.В.
розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 17 вересня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства „Державний
ощадний банк України" в особі філії
Хмельницького обласного управління
про встановлення факту порушення умов
кредитного договору, визнання
неправомірними дій банку щодо
нарахування відсотків та зобов'язання
до вчинення дій .

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся
із вказаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 21.09.2006 року між ним
ВАТ „Державний ощадний банк України"
було укладено кредитний договір № 505,
згідно якого він отримав кредит в сумі
135 000грн. зі сплатою 14% річних за
користування кредитними коштами, а в
подальшому суму кредиту було збільшено
до 205 000грн. з визначеною договором
відсотковою ставкою 9,5%. Відповідно до
додаткового договору №1 від 30.11.2006р.
відсоткову ставку було змінено на 9,5% у
межах позики на суму 135 000грн. Позивач
вказує, що в забезпечення виконання
зобов'язання укладено іпотечний
договір, згідно умов якого ОСОБА_3
передано в іпотеку садовий будинок
НОМЕР_1, що знаходиться на території
Шаровечківської сільської ради
Хмельницького району у масиві „Колос"
загальною площею 193,0 кв.м. вартістю 270
000грн. Додатковим договором № 2 від
13.12.2006 року до кредитного договору № 505
доповнено кредитний договір п. 1.9.
відповідно до якого: «У разі звільнення
позичальника з роботи в Ощадбанку
позичальник зобов'язується
переоформити кредитний договір під
процентну ставку, яка буде діяти на цей
момент по кредитах в системі
Ощадбанку". Також, 29.12.2009 року між
сторонами було укладено додатковий
договір № 4, яким кредитний договір № 505
доповнено п. 4.3.9 наступного змісту: „у
разі припинення трудового договору за
ініціативою позичальника - працівника
ВАТ „Ощадбанк" за ст. 38 КЗпП, з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за п.п. 2, 3, 4, 7,
8 ст. 40 КЗпП, а також з підстав,
передбачених п.п. 1, 2 ст. 41 КЗпП,
процентна ставка за користування
кредитом з дня, наступного за днем
звільнення встановлюється в розмірі 17%
річних". 28 лютого 2011 року наказом №129-вк
про звільнення окремих працівників
банку ОСОБА_3 був звільнений у зв'язку
зі скороченням штату працівників за п.1
ст. 40 КЗпП України. Позивач вказував, що
внаслідок тиску на нього зі сторони
начальника управління філією та
рядових працівників 29.03.2011р. йому
підвищено відсоткову ставку по кредиту
до 12%, а потім до 17%. Вважаючи такі дії
банку неправомірними ОСОБА_3 просив
визнати дії начальника філії -
Хмельницького обласного управління
Державного ощадного банку України
ОСОБА_4 такими, що порушують умови
договору №505 від 21.09.2006р. Визнати зміни
в нарахуванні відсоткових ставок із 9,5%
на 12 % (в частині порушення строків
стягнення) 17% та 21%, як грубе порушення
умов договору. Зобов'язати філію -
Хмельницьке обласне управління
Державного ощадного банку України
провести перерахунок заборгованості
по кредиту без урахування розміру
неправомірно збільшеної відсоткової
ставки по договору № 505 від 21.09.2006р. та
припинити незаконні дії.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 17 вересня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає
рішення незаконним, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права. Апелянт зазначає,
що заява про залишення відсоткової
ставки на рівні 12% написана ним під
тиском адміністрації банку та
вподальшому залишена відповідачем без
розгляду, а також вважає безпідставним
посилання суду на добровільне
волевиявлення сторін та взаємну
домовленість. Крім того, ОСОБА_3 вказує,
що відповідачем не надано доказів щодо
правомірності зміни відсоткової
ставки, оскільки між сторонами не було
оформлено будь-яких додаткових угод
про зміну відсоткової ставки, а також
не було внесено змін до кредитного
договору № 505 від 21.09.2006р. та Іпотечного
договору №505 від 21.09.2006р. в частині
збільшення відсоткової ставки.

Представник апелянта апеляційну
скаргу підтримав в повному обсязі і
просить її задовольнити, скасувавши
рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача
апеляційну скаргу не визнав і просить
її відхилити, залишивши рішення суду
першої інстанції без змін.

Апелянт до суду не з»явився, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про день і час слухання справи
повідомлений належним чином.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і
ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив і виходив з того, що між
ОСОБА_3 та ВАТ «Державний ощадний банк
України» (правонаступником якого є АТ
«Ощадбанк») в особі філії - Хмельницьке
обласне управління було укладено
кредитний договір № 505, відповідно до
якого позивачу було надано у позику
кошти у сумі 135000 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 14% річних, на 5 років з терміном
повернення кредиту не пізніше 21.09.2011
року та здійснювати сплату нарахованих
банком процентів ануїтентними
платежами у сумі 3141,21 грн. до 21 вересня
2011 року.

Також, 21 вересня 2006 року, між
позивачем та відповідачем було
укладено іпотечний договір № 505,
відповідно до умов якого іпотекодавець
ОСОБА_3 передав в іпотеку садовий
будинок НОМЕР_1, що знаходиться на
території Шаровечківської сільської
ради Хмельницького району у масиві
„Колос" вартістю становить 270 000 грн.

Відповідно до умов додаткового
договору №2 від 13 грудня 2006 року до
кредитного договору, укладеного між
ОСОБА_3 та ВАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Хмельницьке
обласне управління доповнено п.1.9
кредитного договору, згідно умов якого
сторони досягли домовленості про те, що
у разі звільнення позичальника з
роботи з ВАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Хмельницьке
обласне управління позичальник
зобов'язується переоформити кредитний
договір під процентну ставку, яка буде
діяти на цей момент по кредитах в
системі Ощадбанку. Означений договір є
невід'ємною частиною кредитного
договору № 505 від 21 вересня 2006 року.

20 грудня 2007 року, між сторонами
було укладено додатковий кредитний
договір № 3 до кредитного договору від
21.09.2006 р., відповідно до п. 1.1 умов якого
позивач отримав кошти у сумі 205000 грн.,
які зобов'язувався сплатити банку та
сплатити проценти за користування
кредитом у розмірі 9,5 % річних, на умовах
та у строки, визначені цим договором.

Пункт 1.2 додаткового договору №3
викладено у наступній редакції: "кредит
надається строком на десять років з
терміном остаточного повернення
кредиту не пізніше 21 вересня 2016 р."

Пункт 1.5 додаткового договору № 3
викладено у наступній редакції:
"позичальник зобов'язується щомісячно
сплачувати нараховані банком проценти
ануїтетними платежами у сумі 2520,77 грн.
шляхом внесення готівки до каси банк,
починаючи з січня місяця 2008 року.
Сплату останнього ануїтетного платежу
здійснити до 21 вересня 2016 року."

29 грудня 2009 року, між ОСОБА_3 та ВАТ
«Державний ощадний банк України» в
особі філії - Хмельницьке обласне
управління було укладено додатковий
договір № 4 до договору про іпотечний
кредит № 505 від 21.09.2006 р., відповідно до
п. 4.3.9 умов якого у разі припинення
трудового договору за ініціативою
позичальника - працівника банку за ст. 38
КЗпП України, з ініціативи банку за п. 2,
3, 4, 7, 8 ст. 40 КЗпП України, а також
підстав, передбачених п. 1.2 ст. 41 КЗпП
України, процентна ставка за
користування кредитом з дня,
наступного за днем звільнення
встановлюється в розмірі 17% річних.
Сторони цим підтверджують, що вказана
вище зміна розміру процентної ставки
не є зміною умов договору в
одностороньому порядку і не потребує у
подальшому підписання додаткових
договорів. Даний додатковий договір
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами і є невід'ємною
частиною договору.

Також, 29 березня 2011 року, між
позивачем та відповідачем було
укладено додатковий договір № 5 до
кредитного договору № 505 від 21.09.2006 р.,
відповідно до якого змінено п. 1.5
кредитного договору та викладено в
слідуючій редакції: позичальник
зобов'язується щомісячно сплачувати
нараховані банком проценти із
розрахунку 12% річних ануїтетними
платежами у сумі 2643,04 грн., починаючи з
березня 2011 року по вересень 2011 року
шляхом внесення готівки до каси банку,
або шляхом безготівкових перерахувань
на відповідні рахунки банку. Сплату
останнього ануїтетного платежу
здійснити до 21 вересня 2016 року і цей
додатковий договір набирає чинності з
моменту його підписання сторонами і є
невід'ємною частиною кредитного
договору № 505 від 21.09.2006 р.

Суд першої інстанції встановив, що
оскільки позивач звернувся до банку з
заявою про те, щоб відсоткова ставка по
кредитному договору №505 від 21.09.2006 року
була залишена на рівні 12% річних і банк,
прийнявши цю пропозицію, проводив
зарахування сплачених позивачем
коштів на погашення кредиту, тому суд
прийшов до вірного висновку, що
домовленість, яка була досягнута між
банком та позивачем, свідчить про
добровільне волевиявлення сторін і не
суперечить вимогам закону. А так як
позивач не надав суду належних та
допустимих доказів в обґрунтування
своїх позовних вимог, тому суд прийшов
до вірного висновку, що позовні вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Дійшовши такого висновку, суд
обґрунтовано посилався на відповідні
норми матеріального та процесуального
права.

Згідно із ч. 3 ст. 203 Цивільного
кодексу України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Згідно із ч. 1 ст.
653 Цивільного кодексу України у разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо.

Як вбачається із положень ч.2 та ч.3
ст. 642 ЦК України якщо особа, яка
одержала пропозицію укласти договір, у
межах строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у пропозиції
умов договору (відвантажила товари,
надала послуги, виконала роботи,
сплатила відповідну суму грошей тощо),
яка засвідчує її бажання укласти
договір, ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не вказане в
пропозиції укласти договір або не
встановлено законом. І особа, яка
прийняла пропозицію, може відкликати
свою відповідь про її прийняття,
повідомивши про це особу, яка зробила
пропозицію укласти договір, до моменту
або в момент одержання нею відповіді
про прийняття пропозиції.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції помилково
прийшов до висновку, що між позивачем
та відповідачем була досягнута
домовленість щодо збільшення
відсоткової ставки відповідно до заяви
позивача від 22.09.2011 року, що написана
під тиском адміністрації банку є
недоведеними, адже судом першої
інстанції було враховано поведінку
сторін після написання ОСОБА_3 22.09.2011
року заяви щодо залишення відсоткової
ставки на рівні 12%, зокрема: позичальник
сплачував з вересня 20011 року по жовтень
2013 року тіло кредиту та проценти в
загальній сумі 2700грн., а згідно п. 1.5
додаткового договору № 5 до кредитного
договору № 505 від 21.09.2006 р. визначено, що
щомісячний ануїтетний платіж ОСОБА_3 із
розрахунку 12% річних складає 2643,04 грн.
Встановлено, що банк приймав та
зараховував кошти на погашення кредиту
та відсотків у розмірі 12%, що
підтверджується матеріалами справи. А
тому, суд прийшов до вірного висновку,
що пропозицію ОСОБА_3 слід вважати
прийнятою Банком і правочин вчиненим,
враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст.642 ЦК
України. Доводи представника апелянта
в тій частині, що позивач сплачував
кредит саме в більшому розмірі, а не по
відсотковій ставці 12% не знайшли свого
підтвердження як в суді першої так і
апеляційної інстанціях.

Посилання апелянта на невірне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права є
голослівним, адже ОСОБА_3 не зазначено,
які саме норми матеріального права
невірно застосував суд.

Порушень процесуального закону,
які б були підставою для скасування
рішення, судом першої інстанції не
допущено.

Підстав в межах доводів
апеляційної скарги для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-135, 317, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 17 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
А.П. Корніюк

________________________________________________________________________
__

Головуючий у першій інстанції -
Логінова С.М. Справа:
№22ц/792/2150/14

Доповідач - Корніюк А.П.
Категорія: 19, 27