Справа № 459/1185/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6808/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: представників Шпак В.М.,
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ПАТ
«Шахта «Надія» на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 15 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5 до ДВАТ
шахта «Надія» №9 (ПАТ «Шахта «Надія»)
про відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року позивач
звернувся до суду з позовом, у якому
просить стягнути з відповідача на його
користь 50 000,00 грн. відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання. В
обгрунтування позову послався на те, що
з 1972 року по 1992 рік працював в шкідливих
умовах праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля». У зв'язку з тривалою
роботою в особливо шкідливих та тяжких
умовах праці в нього значно погіршився
стан здоров'я, внаслідок чого останній
неодноразово був змушений звертатися
за медичною допомогою. Відповідно до
довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 043372 від 27.09.2000
року позивачу безтерміново
встановлено III групу інвалідності.
Внаслідок отримання професійного
захворювання позивачу було завдано
значної моральної шкоди у вигляді
фізичних та душевних страждань, які
виражаються у втраті працездатності,
став інвалідом, з'явився кашель, стан
його здоров'я незадовільний, тому
порушено всі нормальні умови його
життя. Також позивач зазначає, що
відчуває великі труднощі у веденні
домашнього господарства, останньому
стало важко займатися домашніми
справами, що потребують навіть
невеликих фізичних зусиль.

Рішенням Червоноградського
міського суду Львівської області від 15
вересня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «Шахта «Надія»
на користь ОСОБА_5 10 000,00 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання.
Стягнуто з ПАТ «Шахта «Надія» на
користь держави судовий збір у сумі 229,
40 грн. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржив
представник ПАТ «Шахта «Надія» - Шпак
В.М. подавши апеляційну скаргу, у якій
зазначає, що рішення винесене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи. Вказує, що право
позивача, якому вперше було
встановлено втрату професійної
працездатності 08.12.1992 року, на
звернення до суду з позовом про
відшкодування моральної шкоди виникло
саме з 08.12.1992 року, а не з часу
встановлення (безтерміново) стійкої
втрати професійної працездатності
відповідно до висновку МСЕК від 05.06.2008
року. Звертає увагу, що право позивача
на відшкодування шкоди передбачено
Законом України «Про охорону праці», де
статтею 9 передбачено, що відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я або
у разі смерті працівника, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».
Також посилається на те, що позивач в
обґрунтування вимог не надав жодних
належних документів, а саме: первинної
довідки МСЕК, виписки з актів огляду
МСЕК про результати визначення ступеня
втрати професійної працездатності у
відсотках, якими визначено останньому
потребу у додаткових видах допомоги
внаслідок професійної працездатності.

Просить скасувати рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 15 вересня
2014 року та постановити нове, яким в
позові ОСОБА_5 відмовити в повному
обсязі, а судові витрати стягнути з
позивача.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників Шпак В.М., ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що
позивач з 1972 року по 1992 рік працював на
підприємствах ДП «Львіввугілля»,
що підтверджується копією трудової
книжки ОСОБА_5 (а.с. 12-16).

У зв'язку з роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці позивач був змушений
неодноразово звертатися за медичною
допомогою.

Згідно з повідомленням МСЕК
№ 75 від 19.04.2013 року ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, вперше був оглянутий
Франківською МСЕК: акт №1996 від
08.12.1992 року та встановлено III група
профзахворювання 50%, дата переогляду
24.11.1993 року; акт №2101 від 26.10.1993
року встановлено III група
профзахворювання 50%, дата переогляду
26.10.1994 року; огляд Сокальською районною
МСЕК акт №2684 від 25.10.1994 року,
встановлено III група профзахворювання
50%, дата переогляду 25.10.1996 року; акт № 2151
від 29.10.1996 року, встановлено: III група
профзахворювання 50%, дата переогляду
15.10.1998 року; акт №1976 від 17.09.1998 року,
встановлено: III група профзахворювання
50%, дата переогляду 11.09.2000 року; огляд
Обласною МСЕК №3 акт №1369/5 від 27.09.2000
року, встановлено: III група
профзахворювання 50% на безтерміново;
акт №608 від 05.06.2008 року, встановлено: III
група профзахворювання 60% на
безтерміново (а.с. 31).

Як вбачається із довідки
МСЕК, серії ЛВА-1, № 043372 від 27.09.2000 року
ОСОБА_5 безтерміново встановлено III
групу інвалідності (а.с. 3).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України
передбачено, що відшкодування
власником або уповноваженим органом
моральної шкоди працівникові
проводиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до статті 12
Закону України «Про охорону праці»
відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
або шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, заподіяні працівникові
внаслідок фізичного або психічного
впливу, що спричинило погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру. Відшкодування моральної
шкоди можливе без втрати потерпілим
працездатності. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_5 районний суд виходив з
того, що позивачем доведено факт
спричинення йому моральної шкоди
внаслідок ушкодження його здоров'я при
виконанні трудових обов'язків, що
потягло за собою професійне
захворювання.

Також суд першої інстанції вважав, що
вимоги про стягнення 50 000, 00 грн. є
належним чином не вмотивовані,
завищеними і не відповідають тяжкості
та характеру завданої позивачеві
шкоди.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості. У
випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Покликання апелянта в апеляційній
скарзі на те, що відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», колегія суддів не
бере до уваги, оскільки вищенаведений
закон набув чинності 18.11.1999 року, тобто
після профзахворювання.

Також колегія суддів вважає, що
районний суд при визначенні розміру
моральної шкоди, яка підлягає
стягненню з відповідача вірно
врахував, що згідно з чинним на час
виникнення спірних правовідносин
законодавством було встановлення
обмеження мінімального розміру
відшкодування моральної шкоди - не
менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати (ст. 440-1 ЦК
Української РСР), та максимального
розміру відшкодування моральної шкоди,
який не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати,
що діють на час розгляду справи.

Вищенаведена правова позиція
викладена також в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року по справі
№ 6-17180св14.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
положень ч.3 ст. 23 Цивільного
кодексу України, п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27.03.1997
року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» та роз'яснення, що
міститься в рішенні Конституційного
суду України від 27 січня 2004 року №
1-рп/2004 у справі № 1-9/2004, висновки суду
щодо розміру відшкодування моральної
шкоди в повній мірі відповідають
обставинам справи, є обґрунтованими, а
тому на думку судової колегії є
правильними.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення колегія суддів не
вбачає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
районного суду.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і зібраним
по справі доказам.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «Шахта «Надія»
відхилити.

Рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 15
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Л.Б. Струс

Судді
М.М. Шандра

Н.Л. Шумська