Справа № 462/173/1997
Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.,
Провадження № 22-ц/783/6065/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
№ 22-ц/783/6066/14
№ 22-ц/783/6067/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника позивача ОСОБА_5,
відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 їх
представника ОСОБА_8, державного
виконавця Залізничного ВДВС
Львівського МУЮ Радьковського Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на ухвали Залізничного
районного суду м.Львова від 03 липня 2014
року та від 29 липня 2014 року, а також за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу
Залізничного районного суду м. Львова
від 10 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_12 та позовом
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 до ОСОБА_16 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння,-

встановила:

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 10.04.1997 року було задоволено
позовні вимоги ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і
зобов'язано відповідача ОСОБА_16
повернути ОСОБА_13 45 495 грн. а ОСОБА_14 -
43 992 грн. Крім того, судом постановлено
стягнути з ОСОБА_16 на користь ОСОБА_13
та ОСОБА_14 по 2000 грн. на відшкодування
моральної шкоди та відповідно 2274 грн.
та 2199 грн. за оплату державного мита.

В ході здійснення виконавчого
провадження у даній справі рішенням
судів здійснено заміну сторони
відповідача ОСОБА_16 на ОСОБА_17, а після
його смерті в 2009 році, на ОСОБА_6 та
ОСОБА_7.

Ухвалою Залізничного районного суду
м.Львова від 03 липня 2014 року відмовлено
в задоволенні заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про відстрочку виконання рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 10 квітня 1997 року.

Ухвалою Залізничного районного суду
м.Львова від 10 липня 2014 року відмовлено
в задоволенні заяви ОСОБА_7 про
визнання виконавчих листів №462/8845/13
виданими помилково.

Ухвалою Залізничного районного суду
м.Львова від 29 липня 2014 року також
відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6
та ОСОБА_7 про визнання виконавчих
листів №2-173 про стягнення з ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 48191 грн. та на
користь ОСОБА_13 49769 грн. такими, що не
підлягають виконанню частково.

Ухвали Залізничного районного суду
м.Львова від 03 липня 2014 року та від 29
липня 2014 року оскаржили заявники
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а ухвалу від 10 липня
2014 року оскаржила ОСОБА_7. В апеляційних
скаргах, посилаються на незаконність,
необґрунтованість цих судових рішень,
постановлення їх з порушенням норм
процесуального права, без повного та
всебічного з'ясування обставин справи
та належної оцінки всіх доказів, а тому
просять скасувати оскаржувані ухвали,
а подані в порядку виконання рішення
заяви задовольнити (т.3 а.с.147-148, 150-152,
153-154).

Зокрема, апелянти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у
скарзі на ухвалу від 03 липня 2014 року
зазначають, що судом було встановлено,
що виконавчі листи №2-173, видані на
виконання рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 10 квітня 1997
року про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на користь ОСОБА_14, правонаступниками
якого є ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 48 191 грн.
та на користь ОСОБА_13 49 769 грн.,
оскаржені в судовому порядку, відносно
яких вирішуються заяви про визнання
цих виконавчих листів такими, що
частково не підлягають виконанню. А
відтак апелянт вважає, що склалися
обставини за яких суду слід було
відстрочити виконання зазначеного
рішення до вирішення цієї заяви.
Вважають, що суд першої інстанції цих
обставин, всупереч ст.373 ЦПК України, не
врахував та постановив незаконну
ухвалу від 03 липня 2014 року .

На обґрунтування незаконності ухвали
від 29 липня 2014 року вказані апелянти
також додатково зазначили, що судом
першої інстанції не було взято до уваги
того факту, що на погашення боргу за
рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 10.04.1997 року стягувачам
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було виплачено по 6 664
доларів США кожному, що встановлено
рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 28.02.2008 року. Крім того,
05.11.2001 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 отримали
від ОСОБА_15 по 6 710 грн. на погашення
боргових зобов'язань. Вважають, що про
часткове погашення заборгованості
свідчать і позовні заяви ОСОБА_13 і
ОСОБА_14 та уточнення до них. Вказаних
фактів, на їхню думку, судом першої
інстанції до уваги не взято, а відтак
постановлено оскаржувану ухвалу без
врахування всіх обставин у справі.

Що стосується ухвали від 10 липня 2014
року, то апелянт ОСОБА_7 в своїй
апеляційній скарзі зазначила, що така
постановлена з порушенням положень
ст.ст. 368, 369 ЦПК України, оскільки суд
помилково видав дублікати трьох
виконавчих листів про стягнення одного
боргу не вказавши, в якій частині
необхідно виконати рішення суду
стосовно кожного із стягувачів,
присвоїв цим виконавчим листам невірну
нумерацію здійснив їх видачу без
ухвалення судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і їх
представника ОСОБА_8 на обґрунтування
апеляційної скарги, заперечення на
скаргу позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5,
пояснення державного виконавця
Радьковського Ю.А., який у вирішенні
апеляційних скарг поклався на розсуд
суду, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
оскаржених ухвал в межах доводів
апеляційних скарг, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвали від 03
липня 2014 року та 10 липня 2014 року слід
відхилити, а апеляційна скарга цих же
апелянтів на ухвалу від 29 липня 2014 року
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Вирішуючи заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про
відстрочку виконання рішення
Залізничного районного суду м.Львова
від 10.04.1997 року, за яким на користь
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підлягає стягненню
відповідно 49 769 грн. та 48 191 грн., з
посиланням на те, що на розгляді цього
ж суду знаходиться заява вказаних
боржників про визнання виконавчих
листів №2-173 щодо виконання вказаного
рішення суду такими, що не підлягають
виконанню щодо частково сплаченого
боргу, суд першої інстанції, виходячи з
фактичних обставин справи та положень
ст.373 ЦПК України і ч.1 ст.36 Закону
України « Про виконавче провадження»,
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність обставин, які б свідчили
про можливість утруднення виконання
вказаного рішення суду та про
винятковість даного випадку, яка б
давала правові підстави для відстрочки
виконання вказаного рішення суду, а
тому правомірно відмовив у задоволення
цієї заяви.

Обґрунтовано судом відмовлено і у
задоволенні заяви ОСОБА_7, поданої в
порядку ст.369 ЦПК України, щодо
помилковості видачі виконавчих листів
за №462/8845/13-ц від 12.05.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом за рішенням
Залізничного районного суду м.Львова
від 10.04.1997 року, відповідача ОСОБА_16
зобов'язано повернути ОСОБА_13 45 495 грн.
а ОСОБА_14 - 43 992 грн.. Крім того, судом
постановлено стягнути з ОСОБА_16 на
користь ОСОБА_13 та ОСОБА_14 по 2000 грн. на
відшкодування моральної шкоди та
відповідно 2274 грн. та 2199 грн. за оплату
державного мита.

На виконання цього рішення 03.10.2001 р.
видано два виконавчі листи №2-173,
виконавче провадження за якими було
закінчено 13.07.2010 р. на підставі
постанови Головного державного
виконавця у зв'язку з листом
Залізничного районного суду від 07.07.2010
про зупинення виконавчого провадження
до визначення правонаступників після
смерті боржника ОСОБА_16, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 р., та її правонаступника
ОСОБА_17, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 роу, з
вимогою про повернення цих виконавчих
листів. (т.2 а.с.117,120).

Ухвалою Залізничного районного суду
м.Львова від 31.06.2010 року ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 визнано правонаступниками
після смерті ОСОБА_17 та здійснено
заміну сторони відповідача на цих
правонаступників. (т.2 а.с.100-112).

В той же час, як вбачається з матеріалів
справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер позивач
ОСОБА_14 (т.2а.с.244) у зв'язку з чим
постановою Головного державного
виконавця від 08.2012 р. виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа №2-173 виданого 07.07.2010
р. закінчено (т.3 а.с.73).

Залізничний районний суд м.Львова
своєю ухвалою №462/8845/13 від 21 лютого 2014
року за заявою правонаступників
померлого ОСОБА_14: ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, здійснив заміну сторони
виконавчого провадження по виконанню
виконавчих листів №2-173, виданих 07.07.2010
р. замінивши померлого стягувача
ОСОБА_14 на його правонаступників
ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.3 а.с.57).

У відповідності до Інструкції з
організації примусового виконання
рішень затвердженої наказом
Міністрства юстиції України за № 512/5
від 12.04.2012 року(далі Інструкція), у разі
вибуття однієї із сторін виконавчого
провадження (у разі смерті фізичної
особи, припинення юридичної особи, а
також в інших випадках заміни сторони у
виконавчому провадженні), якщо
правовідносини допускають
правонаступництво, державний
виконавець з власної ініціативи або за
заявою сторони, а також сама
заінтересована сторона мають право
звернутися до суду із заявою про заміну
сторони виконавчого провадження її
правонаступником. На підставі
постановленої судом ухвали державний
виконавець своєю постановою, яка
затверджується начальником відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, замінює назву
сторони виконавчого провадження.
Ухвала суду та постанова державного
виконавця долучаються до виконавчого
документа при його направленні за
належністю або поверненні його
стягувачу чи до суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
матеріалів виконавчих проваджень, за
виконавчими листами №462/8845/13-ц від
12.05.2014 р., та згідно пояснень державного
виконавця Залізничного ВДВС
Львівського МУЮ Радьковського Ю.А. в
суді апеляційної інстанції, вказані
виконавчі листи видані у зв'язку із
заміною сторони виконавчого
провадження по виконанню виконавчого
листа№2-173 за рішенням Залізничного
районного суду м.Львова від 10.04.1997 року.

При цьому, державним виконавцем 28
травня 2014 року відповідно до вимог п.3.8
Інструкції винесено постанову про
приєднання виконавчих проваджень до
зведеного виконавчого провадження, що
виключає можливість подвійного
стягнення боргу із заявників.

З огляду на викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
оскаржуваної ухвали Залізничного
районного суду м.Львова від 10 липня 2014
року

Що стосується ухвали Залізничного
районного суду м.Львова від 29 липня 2014
року про відмову у задоволенні заяви
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо визнання
виконавчих листів №2-173 від 07.07.2010 року
такими що не підлягають виконанню
частково та зменшення боргу що
підлягає стягненню, то судова колегія
вважає, що вказане судове рішення
ухвалене на основі помилкових
висновків, без належного з'ясування
всіх обставин справи та оцінки наявних
у ній доказів.

Так, відповідно до положень ч.4 ст.369 ЦПК
України, суд ухвалою вносить
виправлення до виконавчого листа, а у
разі якщо його було видано помилково
або якщо обов'язок боржника відсутній
повністю чи частково у зв'язку з його
припиненням добровільним виконанням
боржником чи іншою особою або з інших
причин, суд визнає виконавчий лист
таким, що не підлягає виконанню
повністю або частково. Якщо стягнення
за таким виконавчим листом уже
відбулося повністю або частково, суд
одночасно на вимогу боржника стягує на
його користь безпідставно одержане
стягувачем за виконавчим листом.

Звернувшись до суду із вказаною заявою,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначили, що борг,
який за рішенням Залізничного
районного суду м.Львова від 10.04.1997 року
підлягав стягнення з ОСОБА_16 на користь
ОСОБА_13 в розмірі 45 495 грн. та ОСОБА_14 -
43 992 грн., фактично зменшився за
рахунок виплачених стягувачам сум в 1997
році по 6664,00 доларів США кожному, що на
час виплати було еквівалентно 12328 грн.,
по 2880,5 доларів США кожному від
реалізації будинку в Канаді, що в
перерахунку становило по 13 134 грн. та
отриманих 5.11.2001 року з частки ОСОБА_16 в
спадковому будинку по 6710 грн. Крім того,
по 250 грн. повернуто через виконавчу
службу 21.02.202 року та по 50 грн. - 15.05.2020
року. З урахуванням цих виплат заявники
вважають, що фактичний борг зменшився
та підлягає виплаті: на користь ОСОБА_13
-17 297 грн. та на користь ОСОБА_14 - 15719
грн. (т.2 а.с.227-229, 234; т.3 а.с.137-138)

Відмовляючи у задоволенні цієї заяви
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд першої інстанції
виходив з недоведеності заявниками
факту частково погашення боргу та
відсутності у них, як правонаступників
ОСОБА_16 боргових зобов'язань перед
стягувачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на
вказані суми.

Однак судова колегія не може
погодитись в повній мірі з такими
висновками суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 28 лютого 2008 року за позовом
ОСОБА_13, ОСОБА_14 до ОСОБА_17, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про відшкодування збитків за
прострочення виконання грошового
зобов'язання та про перерахунок боргу,
встановлено, що в 1997 р. на виконання
рішення суду від 10.04.1997 року, позивачам
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було виплачено по 6664
долари США, що в еквіваленті до гривні
станом на 01.06.1997 року становило по 12328
грн.

Крім того, цим же судовим рішенням
встановлено, що Спадковий суд
провінції Альберта м.Едмонтон продав
будинок, який входив до спадщини
ОСОБА_19, а отримані кошти розділив на
п'ять спадкоємців.

05.11.2001 р. позивачі ОСОБА_13 та ОСОБА_14
отримали від ОСОБА_15 в рахунок частки
ОСОБА_16 на погашення боргу по 6710 грн., що
фактично при розгляді даної справи
ствердили і самі позивачі (т.2 а.с.133-133).

В частині встановлених обставин
вказане рішення суду після перегляду в
апеляційному порядку 10 грудня 2008 року
не скасоване та набуло законної сили, а
отже має преюдиціальне значення для
вирішення у даній справі.

Що стосується сплати інших сум на
погашення боргу, на які посилаються
заявники, то судова колегія
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо недоведеності таких
тверджень належними і допустимими
доказами у справі.

Таким чином, фактичний борг, який
підлягає стягненню з ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
як правонаступників боржника, за
виконавчим листом №2-173 від 07.07.2010 року
на користь ОСОБА_13 становить 26 457 грн.
(45 495 грн. - 12328 грн. - 6710 грн.), а на
користь ОСОБА_14 - 24 954 грн. ( 43 992 грн. -
12328 грн. - 6710 грн.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України
апеляційний суд змінює або скасовує
ухвалу суду першої інстанції і
постановляє ухвалу з цього питання,
якщо воно було вирішено судом першої
інстанції з порушенням норм
процесуального права або при
правильному вирішенні було помилково
сформульовано суть процесуальної дії
чи підстави її застосування;

Беручи до уваги викладене, судова
колегія приходить до висновку, що
ухвала Залізничного районного суду
м.Львова від 29 липня 2014 року підлягає
скасуванню з постановленням нової
ухвали про часткове задоволення заяви
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання
виконавчих листів №2-173 від 07.07.2010 року
такими що не підлягають виконанню
частково та зменшення боргу що
підлягає стягненню .

В решті оскаржувані ухвали слід
залишити без змін а апеляційну скаргу
без задоволення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.п.1,2 ч.2 ст.307,
п.п.1,2 ч.1 ст.312, ст.313, п.п.4,6 ч.1 ст.314, ст.ст.
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
ухвалу Залізничного районного суду
м.Львова від 03 липня 2014 року відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду
м.Львова від 03 липня 2014 року про відмову
у задоволенні заяви про відстрочку
виконання рішення суду залишити без
змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу
Залізничного районного суду м. Львова
від 10 липня 2014 року відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду
м.Львова від 10 липня 2014 року про
визнання виконавчих листів виданими
помилково залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
ухвалу Залізничного районного суду
м.Львова від 29 липня 2014 року
задовольнити частково.

Ухвалу Залізничного районного суду
м.Львова від 29 липня 2014 року скасувати
та постановити нову ухвалу, якою заяву
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання
виконавчих листів №2-173 від 07.07.2010 року
такими що не підлягають виконанню
частково та зменшення боргу що
підлягає стягненню задовольнити
частково.

Визнати, що за виконавчим листом №2-173
від 07.07.2010 року про стягнення з ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 49769 грн.
фактично підлягає стягненню 26 457 грн. а
за виконавчим листом №2-173 від 07.07.2010
року про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на користь ОСОБА_14 48 191 грн. боргу
фактично підлягає стягненню 24 954 грн.

У задоволенні решти заяви та
апеляційної скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.