Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №287/354/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ВДВС Олевського
районного управління юстиції
Житомирської області про визнання
договору дійсним, стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Олевського районного суду
Житомирської області від 07 жовтня 2014
року, -

в с т а н о в и л
а :

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, вимоги якого під час
розгляду справи змінював, та остаточно
просив визнати дійсним правочин від
02.02.2010 року, укладений між ним (фізичною
особою - підприємцем) та ВДВС
Олевського РУЮ щодо зберігання майна
ТОВ "ДОК СІК", згідно акту опису майна
АА№194259 від 26.06.2008 року, оскільки
письмова форма договору на момент його
укладення не була додержана. Вважає, що
факт укладення цього договору
підтверджується актом-приймання
виконаних робіт, який підписано
відповідачем та частковою оплатою його
послуг в сумі 11000 грн. Крім того, просив
стягнути з ВДВС Олевського РУЮ 77000 грн.,
посилаючись на те, що відповідач не
повністю з ним розрахувався за
отримані послуги зі збереження майна,
згідно з умовами вищевказаного
договору.

Рішенням Олевського районного
суду Житомирської області від 07 жовтня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
неповне дослідження обставин справи,
просив рішення скасувати, ухвалити
нове про задоволення позову. Зазначив,
що судом не прийнято до уваги, що майно
фактично йому було передано на
зберігання, та проведено часткову
оплату його послуг. Крім того,
відповідачем підписано акт виконаних
робіт, претензій не заявлено, а тому
вважає, що його позов підлягає
задоволенню.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено, що 28.08.2008 року між
приватним підприємцем ОСОБА_3 та
підрозділом примусового виконання
судових рішень ВДВС Головного
управління юстиції в Житомирській
області було укладено договір
відповідального зберігання описаного
та арештованого майна ТОВ
"Підприємство з іноземними
інвестиціями "Деревообробний комбінат
"Сімонов і Компанія" "ДОК СІК", яке
знаходиться в Олевському районі
Житомирської області, с. Білокоровичі,
урочище Басівка. Згідно з умовами
вказаного договору Замовник передає, а
Зберігач - приймає на відповідальне
зберігання протягом строку дії
договору описане та арештоване майно
товариства, відповідно до акту опису АА
№ 194259 від 26.06.2008 року (всього 31
найменування).

Договір вважається укладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та скріплення печатками, діє
до його розірвання (п.п. 7.1., 7.2. Договору).
Плата за відповідальне зберігання
майна визначається згідно з
розрахунку, наданого Зберігачем та
підписаного акту прийому-передачі
виконаних робіт між Зберігачем та
Замовником (п. 4.1. Договору).

02.12.2009 року Підрозділ примусового
виконання судових рішень ВДВС
Головного управління юстиції в
Житомирській області передав ВДВС
Олевського РУЮ в Житомирській області
зведене виконавче провадження № 147 та 50
виконавчих документів про стягнення
коштів з ТОВ "Підприємство з іноземними
інвестиціями "Деревообробний комбінат
"Сімонов і Компанія" "ДОК СІК".

02.02.2010 року, між приватним підприємцем
ОСОБА_1 та ВДВС Олевського РУЮ в
Житомирській області укладено
додаткову угоду до договору
відповідального зберігання. З даної
угоди вбачається, що у зв'язку із
розірванням договору з ПП ОСОБА_3
виникла необхідність переукладення
договору відповідального зберігання з
іншою особою, призначеною
відповідальною за збереження
вищевказаного нерухомого майна, а саме
- з приватним підприємцем ОСОБА_1 з
однієї сторони та ВДВС Олевського РУЮ з
іншої сторони, з метою подальшого
проведення розрахунків за зберігання
майна, відповідно до п.5.8.6. Інструкції
про проведення виконавчих дій. У
зв'язку з цим, сторони уклали вказану
додаткову угоду до договору
відповідального зберігання від 02.02.2010
року.

Разом з тим, договір відповідального
зберігання майна з ПП ОСОБА_1 не було
укладено.

З акту від 01.03.2010 року вбачається, що
майно, яке було передано на
відповідальне зберігання ПП ОСОБА_3 "не
розукомплектовано, знаходиться у
доброму стані та підлягає реалізації".
Даний акт підписано державним
виконавцем, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (понятий).

13.09.2010 року ПП ОСОБА_3 доручив ПП ОСОБА_1,
який працював у нього, отримати кошти
за збереження майна ТОВ "ДОК СІК"
(доручення від 13.09.2010 року). На підставі
вказаного доручення ВДВС Олевського
РУЮ перерахував на рахунок позивача 11000
грн. за зберігання майна у січні-лютому
2010 року, що підтверджується
відповідними платіжними документами
та розпорядженням про затвердження
вказаної суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Пунктом 5.8.6. Інструкції про проведення
виконавчих дій передбачено, що розмір
винагороди зберігачу встановлюється
державним виконавцем за згодою
зберігача, але не більше 5% вартості
переданого на зберігання майна за один
місяць.

Договір зберігання укладається у
письмовій формі у випадках,
встановлених ст. 208 ЦК України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України
передбачено, що правочини між
юридичними особами належить вчиняти у
письмовій формі.

Згідно з положеннями ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом (зокрема ст.ст. 547,
719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо).

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Отже, ч. 2 ст. 218 ЦК України поширюється
тільки на ті правочини, які повинні
вчинятися у письмовій формі і стосовно
яких наслідком недодержання письмової
форми є їх недійсність.

Зі справи вбачається, що позивач просив
визнати дійсним договір
відповідального зберігання описаного
та арештованого майна ТОВ
"Підприємство з іноземними
інвестиціями "Деревообробний комбінат
"Сімонов і Компанія" "ДОК СІК", який, як
він вважає, був укладений 02.02.2010 року
між ним - фізичною особою-підприємцем
та ВДВС Олевського РУЮ. Згідно з п. 1 ч. 1
ст. 208 ЦК України договір між юридичними
особами повинен вчинятися у письмовій
формі. Проте, недодержання письмової
форми не тягне за собою недійсність
договору зберігання, а відтак, такий
правочин не може бути визнаний дійсним
у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України
письмова форма договору вважається
дотриманою, якщо прийняття речі на
зберігання посвідчене розпискою,
квитанцією або іншим документом,
підписаним зберігачем.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, ст. 218 ЦК
України, факт виконання умов договору
відповідального зберігання повинен
бути підтверджений письмовими або
іншими доказами, крім пояснень сторін
та показань свідків.

Зі справи вбачається, що ВДВС
Олевського РУЮ заперечує факт
укладення з позивачем договору
відповідального зберігання описаного
та арештованого майна ТОВ
"Підприємство з іноземними
інвестиціями "Деревообробний комбінат
"Сімонов і Компанія" "ДОК СІК". Під час
апеляційного розгляду представник
відповідача пояснила, що у зв'язку з
розірванням договору з ПП ОСОБА_3,
виконавча служба мала намір укласти
договір зберігання з позивачем. Тому,
02.02.2010 року була укладена додаткова
угода про намір укласти основний
договір. Однак, такий договір не
укладено, майно на зберігання ОСОБА_1
не передавалося, акти, розписки або
інші документи з цього приводу не
складалися.

Також, представник відповідача
пояснила, що за час перебування майна
на зберіганні у приватного підприємця
ОСОБА_3, воно частково було продано в
порядку проведення виконавчих дій, а
тому станом на 02.02.2010 року фактична
кількість майна не відповідала
кількості майна, зазначеному в акті
опису майна АА№194259 від 26.06.2008 року.
Разом з тим, інший акт не складався,
оскільки договір відповідального
зберігання з позивачем не укладався.
Тільки 27.04.2011 року між ВДВС Олевського
РУЮ та приватним підприємством
"Виробничо-будівельний комплекс
"Грінвуд" було укладено договір
відповідального зберігання майна ТОВ
"Підприємство з іноземними
інвестиціями "Деревообробний комбінат
"Сімонов і Компанія" "ДОК СІК", яке
передано цьому підприємству на
підставі акту № 2 від 27.04.2011 року (всього
20 найменувань).

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що арештоване майно передавалося
йому на зберігання. Його доводи про те,
що факт передачі майна підтверджується
актом виконаних робіт є
безпідставними, оскільки даним актом
не зафіксовано перелік та кількість
майна, яке, на думку позивача, було
передано йому на зберігання. Крім того,
ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду
пояснив, що на час переукладення
договору він працював у ПП ОСОБА_3 та
здійснював охорону вказаного майна у
зв'язку з трудовими обов'язками.

Враховуючи вищевикладене, вимоги ч. 4
ст. 338 ЦПК України, та те, що рішення не
може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4
ст. 60 ЦПК України), суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що між
сторонами договір відповідального
зберігання майна ТОВ "Підприємство з
іноземними інвестиціями
"Деревообробний комбінат "Сімонов і
Компанія" "ДОК СІК" не укладався, та
правильно відмовив у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для
скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Олевського
районного суду Житомирської області
від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді