Справа № 1306/411/12
Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків
Провадження № 22-ц/783/4237/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
Провадження № 22-ц/783/6968/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_4 та її представника -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 06 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Дрогобицького районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
встановлення нікчемності заповіту, та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
треті особи - ОСОБА_7, приватний
нотаріус Дрогобицького районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання незавершеного будівництва
спільним сумісним майном подружжя,
визнання права власності в порядку
спадкування, -

встановила:

рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 06 травня 2014
року у задоволені первісному позові
відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги задоволено
частково. Визнано незавершене
будівництво, яке знаходиться по
АДРЕСА_1 спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на ? частину
незавершеного будівництва (будівельні
матеріали та обладнання) зі всіма
правами та обов'язками забудовника, яке
розташоване по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування по заповіту після смерті
її батька ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В решті зустрічних позовних вимогах
відмовлено.

Додатковим рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 16 липня 2014 року стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений
судовий збір в розмірі 94 грн. 10 коп.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, просить
їх скасувати й ухвалити нове рішення,
яким її позов задовольнити, а у
задоволені зустрічного позову
відмовити, посилаючись на те, що
рішення суду є незаконними,
необґрунтованими, ухвалені в порушення
норм матеріального та процесуального
права, а висновки суду не відповідають
обставинам справи. Так, зокрема,
апелянт зазначає, що суд вирішуючи
позов щодо встановлення нікчемності
заповіту взяв до уваги пояснення
свідків, хоча єдиним достовірним
доказом в цьому випадку може бути
висновок судової почеркознавчої
експертизи, яка на підставі
досліджених матеріалів встановила, що
підпис на заповіті не виконаний
заповідачем, однак суд безпідставно не
погодився з висновком. Крім того,
апелянт зазначає, що суд вирішуючи
зустрічний позов прийшов до хибного
висновку про те, що ОСОБА_8 та вона за
час перебування у зареєстрованому
шлюбі розпочали будівництво спірного
жилого будинку. Так, суд не взяв до
уваги її покази та свідків, які
свідчили про те, що вона особисто
розпочала будівництво спірного
будинку на земельній ділянці, яку
отримала після того, як спадкодавець і
вона фактично припинили подружні
відносини і у спадкодавця в іншій сім`ї
народилась дочка - ОСОБА_4, а тому
незавершене будівництво є її особистою
приватною власністю, оскільки велось
виключно за її кошти. Також апелянт
зазначає, що суд також не звернув увагу,
що вона, як непрацездатна успадковує
незалежно від заповіту обов'язкову
частку.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3 на підтримання апеляційної
скарги, позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,
вивчивши матеріали та обставини
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
не відповідає.

Встановлено, що в січні 2012 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом про
встановлення нікчемності заповіту,
посилаючись на те, що коли в серпні 2011
року звернулась в нотаріальну контору
із заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3
року та був її чоловіком, взнала, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 року (за день до смерті)
ОСОБА_8 нібито склав заповіт, яким все
своє майно заповів своїй дочці від
іншої жінки - ОСОБА_4 При огляді
зазначеного заповіту виявила, що такий
власноручно складений нотаріусом
ОСОБА_6, а рукописний запис про те, що
такий складений зі слів спадкодавця,
прочитаний ним, зазначено прізвище,
ім'я, по-батькові, а також підпис на
заповіті не є спадкодавця.

Відмовляючи у задоволені вимог
районний суд виходив з того, що заповіт,
який складений та посвідчений
приватним нотаріусом від імені ОСОБА_8
на користь ОСОБА_4 відповідає вимогам
чинного законодавства.

Однак з таким висновком колегія суддів
погодитись не може з наступних підстав.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» заповіт, складений із
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, згідно із ч.1 ст.1257 ЦК
України є нікчемним, тому на підставі
ст.215 ЦК України визнання такого
заповіту недійсним судом не
вимагається.

Однак за змістом п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду в разі наявності
відповідного спору. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. У цьому разі в резолютивній
частині судового рішення суд вказує
про нікчемність правочину або відмову
в цьому.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту та порядку
його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК
України.

Відповідно до цієї статті заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення.

Заповіт має бути особисто підписаний
заповідачем. Якщо особа не може
особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до ч.4 ст.207
цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами,
зазначеними у частині третій цієї
статті, підлягають державній
реєстрації у Спадковому реєстрі в
порядку, затвердженому Кабінетом
Міністрів України.

Таким чином, стаття 1247 ЦК України
передбачає вимоги до форми заповіту,
зокрема - складається у письмовій
формі, із зазначенням місця та часу
його складання; має бути особисто
підписаний заповідачем, а якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до ч.4 ст.207
цього Кодексу, а стаття 1257 ЦК України
передбачає, що заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Як вбачається із заповіту, який
записаний та посвідчений приватним
нотаріусом Дрогобицького районного
нотаріального округу ОСОБА_6 по місцю
перебування заповідача ОСОБА_8 -
приміщення Дрогобицької міської
лікарні № 3, ОСОБА_8 все своє майно
заповів ОСОБА_4 (а.с.78 т.1).

В заповіті зазначено, що «заповіт
складено з моїх слів, прочитаний мною
вголос та особисто підписаний о 18 год. 07
хв.» із зазначенням підпису та
написанням слів «ОСОБА_8».

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

За заявою ОСОБА_2 судом була призначена
судово-почеркознавча експертиза (а.с.3
т.2).

Відповідно до висновку експерта від
16.09.2013 р. за № 6/327 рукописний текст
«Заповіт складено з моїх слів,
прочитаний мною вголос та особисто
підписаний о 18 год. 07 хв. … ОСОБА_8» на
лицьовій стороні заповіту виконано не
ОСОБА_8, а іншою особою. Підпис в графі
«підпис» від імені ОСОБА_8 теж виконано
не ним, а іншою особою (а.с.15-24 т.2).

Висновок експерта є категоричним,
обґрунтованим, оскільки виявлені
розбіжності загальних та окремих ознак
суттєві та створюють сукупність,
достатньо для категоричного висновку
про те, що рукописний вищевказаний текс
та підпис виконано не ОСОБА_8, а іншою
особою навмисно зміненим почерком з
переміною пишучої руки (незвичною до
письма рукою).

Висновок експерта не суперечить
матеріалам справи та не викликає
сумніву в його правильності.

Відтак, з урахуванням викладеного та
досліджених доказів, колегія суддів
приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2
підлягають до задоволення, а відтак
рішення міськрайонного суду в цій
частині до скасування з ухваленням
нового рішення про нікчемність
зазначеного правочину - заповіту.

Встановлено, що в березні 2012 року
ОСОБА_4 звернулась до суду із
зустрічним позовом та, з уточненням
вимог в березні 2014 року, просила
визнати незавершене будівництво
будинку в АДРЕСА_1 спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2,
визнати за померлим ОСОБА_8 право
власності на ? частку незавершеного
будівництвом будинку та визнати за нею
право власності на ? ідеальну частку
незавершеного будівництвом будинку в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_8

Рішенням суду визнано незавершене
будівництво, яке знаходиться по
АДРЕСА_1, спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 Визнано за
ОСОБА_4 право власності на ? частину
незавершеного будівництва (будівельні
матеріали та обладнання) зі всіма
правами та обов'язками забудовника, яке
розташоване по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування по заповіту після смерті
її батька ОСОБА_8

Задовольняючи вимоги міськрайонний
суд виходив з того, що незавершене
будівництво, яке знаходиться по
вищевказаній адресі є спільним
сумісним майном подружжя. Зазначений
висновок суд зробив керуючись ст.60 СК
України.

Однак повністю з таким висновком
колегія суддів погодитись не може з
наступних підстав.

Із змісту нормативних положень глав 7
та 8 СК України, власність у сім'ї існує
у двох правових режимах: спільна
сумісна власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Стаття 57 СК України передбачає, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто.

В п. 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
якщо за час окремого проживання
подружжя після фактичного припинення
шлюбних відносин спільне майно його
членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте кожним з них за
цей період та за вказаних обставин, і
провести поділ тільки того майна, що
було їхньою спільною власністю до
настання таких обставин.

Встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2
одружились 02 квітня 1967 року, що
стверджується свідоцтвом про
одруження (а.с.14 т.1).

У зазначених осіб була спільна дитина -
дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка являлась
інвалідом 1-ї групи по зору з дитинства
та інвалідом 3-ї групи по загальному
захворюванню (рак шийки матки), яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5 р. (а.с.15-17).

З матеріалів та обставин справи, що не
заперечують сторони, слідує, що ОСОБА_8,
чоловік ОСОБА_2, залишив останню та в 1979
році переїхав на постійне місце
проживання в АДРЕСА_2, що належав йому
на праві власності, та став спільно
проживати з іншою жінкою - ОСОБА_7

Фактично ОСОБА_8 припинив шлюбні
відносини з ОСОБА_2 та створив іншу
сім`ю, що не заперечили сторони та
підтверджується тим, що у ОСОБА_8 з
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 р. народилась дочка
- ОСОБА_4 та зазначені особи 02 серпня 1996
р. зареєстрували церковний шлюб (а.с.75
т.1).

Як вбачається з витягу з рішення від
15.08.1989 р. № 147 виконавчого комітету
Бориславської міської Ради народних
депутатів Львівської області «Про
надання громадянам міста у безстрокове
користування земельних ділянок під
будівництво індивідуальних житлових
будинків», виконком розглянувши заяву
ОСОБА_2 надав останній, у зв'язку з тим,
що будинок, в якому вона проживає,
підлягає зносу, безстрокове
користування земельну ділянку площею
600 кв. м. по АДРЕСА_1 для будівництва
індивідуального двоповерхового
житлового будинку (а.с.150).

12 вересня 1989 р. з ОСОБА_2, як із
забудовником, був укладений договір
про надання їй у безстрокове
користування вищевказаної земельної
ділянки пл. 600 кв. м. (а.с.150 зв.-152 т.1).

Рішенням виконавчого комітету
Бориславської міської ради від 18
листопада 1999 р. № 547 «Про вилучення,
надання та передачу у приватну
власність земельних ділянок» ОСОБА_2
вищевказана земельна ділянка передана
у приватну власність, а 19 вересня 2000 р.
ОСОБА_2 видано державний акт на право
приватної власності на землю площею 0,06
га (а.с.153, 154 т.1).

Відповідно до довідки від 02.11.2000 р. за №
1331 Самостійної держаної пожежної
частини -7 м. Борислава, що видана
ОСОБА_2, слідує, що в новобудові
житлового будинку в приміщенні гаража
в АДРЕСА_1 виникла пожежа, в результаті
якої згоріло 30 куб. м. дошки, три
кімнатні вікна та зруйнована одна
зовнішня стіна 1-го та 2-го поверхів і
пошкоджені дві бокові зовнішні стіни
житлового будинку (а.с.156 т.1).

ОСОБА_2 заперечує спільне будівництво
вищевказаного будинку і на ствердження
того, що нею самостійно та за її кошти
будувався цей будинок подані докази
щодо джерел доходів та придбання
будматеріалів, договір на виконання
будівельних робіт на будівництво
будинку (а.с.157-188 т.1).

В той же час позивачкою ОСОБА_4 не
спростовано зазначене та не
підтверджено факт спільного
проживання та будівництва її батьком з
ОСОБА_2 спірного будинку, який є
незавершеним будівництвом.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що сам
факт не розірвання шлюбу з ОСОБА_2 не
може в зазначеному випадку слугувати
автоматичним виникненням права
спільної сумісної власності на майно, а
потребує доказуванню.

А тому в цій частині рішення суду -
визнання незавершене будівництво, яке
знаходиться по АДРЕСА_1 спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_8 підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволені вимог за недоведеністю.

Крім того, при вирішенні спору судом не
враховано, що згідно з ч.1 ст.1241 ЦК
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатні вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половини частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Як вбачається з матеріалів справи, що
стверджується пенсійним посвідченням
(а.с.122 т.2), ОСОБА_2 є непрацездатною.

З урахуванням викладеного та того, що
заповіт визнано нікчемним рішення суду
в частині визнання за ОСОБА_4 право
власності на ? частину незавершеного
будівництва (будівельні матеріали та
обладнання) зі всіма правами та
обов'язками забудовника, яке
розташоване по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування по заповіту після смерті
її батька ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволені цієї вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.
1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 06 травня 2014
року та додаткове рішення цього ж суду
від 16 липня 2014 року скасувати й
ухвалити нове рішення яким:

позов ОСОБА_2 задовольнити. Встановити
нікчемність заповіту, який записаний
та посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_4 року
приватним нотаріусом Дрогобицького
районного нотаріального округу ОСОБА_6
від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі № 290;

в задоволені зустрічному позові ОСОБА_4
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 94
грн. 10 коп. сплачених нею судових витрат
та 121 грн. 80 коп. судових витрат в дохід
держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.