РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року Київський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді
Губської Я.В.

при секретарі
Приблуда І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «Перший український
міжнародний банк» про визнання
кредитного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

24.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом
до суду до публічного акціонерного
товариства «Перший український
міжнародний банк» ( надалі ПАТ «ПУМБ»)
про визнання договору недійсним.
Просить визнати недійсним кредитний
договір № 5863553 від 23.11.2007 року з
застосуванням наслідків недійсності
шляхом зобов'язання відповідача
приймати від позивача залишок коштів,
що залишиться після приведення сторін
у попередній стан, що існував до
укладення кредитного договору рівними
частинами у гривні, протягом 180
місяців.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що 23.11.2007 року між ним та
відповідачем був укладений договір №
5863553 про надання кредиту на суму 45000
доларів США зі сплатою 11,5 % річних до
23.11.2027 року. В листопаді 2014 року,
звернувшись до юриста, він з'ясував, що
при укладенні договору між ним та
Банком фактично не було досягнуто
згоди з усіх істотних умов договору,
оскільки в договорі не узгоджений
розмір абсолютного подорожчання
кредиту за весь термін кредитування та
реальна процентна ставка, а був наданий
тільки додаток № 1 «Графік повернення
кредиту». Оскільки на дату укладання
договору сума в розмірі 45000 доларів США
складала 227250 грн. ( по курсу НБУ долар
США - 5,05 грн.), а отже враховуючи
сплачену ним суму він повинен
повертати кредит в гривні у розмірі, що
є залишком, із цієї суми, з урахуванням
сплачених платежів.

В судове засідання позивач та
представник позивача не з'явилися,
повідомлені належним чином про час та
місце розгляду справи, у зв'язку з чим
суд, зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК
України, відповідно до якого, особи, які
беруть участь у справі, обов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки, та з
урахуванням необхідності дотримання
судом розумних строків розгляду
справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та
ст. 6 Конвенції про захист прав людини
та основоположних свобод 1950 року,
розглядає справу з урахуванням усіх
письмових доказів, які були долучені
до матеріалів справи, у відсутності
позивача.

Представник відповідача в судовому
засіданні з позовними вимогами не
погодився та просив відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі. При цьому, зазначав, що при
укладенні договору між позивачем та
Банком було досягнуто згоди з усіх
істотних умов договору, позивачем
сплачувався кредит, йому при укладанні
були надані і додаток № 1 і додаток № 2,
про що свідчить його підпис, і підстав
для визнання кредитного договору
недійсним немає. Також, зазначала про
застосування строків позовної
давності.

Суд, вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що
23.11.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Перший
український Міжнародний банк» був
укладений кредитний договір № 5863553 про
надання кредиту на суму 45000 доларів США
зі сплатою 11,5 % річних до 23.11.2027 року.

Пунктом 1.1. кредитного договору також
передбачено, що позичальник несе усі
валютні ризики під час виконання
зобов'язання за цим договором.

Згідно статуту від 24.12.2012 року ПАТ
«Перший український Міжнародний банк»
є правонаступником всіх прав та
зобов'язань ЗАТ «Перший український
Міжнародний банк».

Звертаючись з позовом до суду позивач
посилається на порушення при
укладанні договору вимог ст.ст. 11, 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, Правил НБУ про надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, ст.ст. 203, 216, 638 ЦК
України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно вимог ст.ст. 526,530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України у
встановлений строк.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; е) строк, на який кредит може
бути одержаний; є) варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; ж) можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, яким вона здійснюється; и)
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Посилання позивача про те, що ОСОБА_1
під час укладання договору 23.11.2007 року
не було надано всю необхідну
інформацію з приводу отримання кредиту
є необґрунтованим та спростовується
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Так, до суду наданий представником
відповідача додаток № 2 щодо
інформації про умови та сукупну
вартість кредиту з підписом
позичальника ОСОБА_1 (а.с. 26-29). Згідно
пояснень представника відповідача
позивачем кредит частково виконувався
протягом тривалого часу.

Таким чином, порушень прав позивача
при укладенні договорів, на які він
посилається в позові та які зазначені
в Законі України «Про захист прав
споживачів» судом під час розгляді
справи не встановлено.

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що Закон України "Про захист
прав споживачів» установлює загальні
підстави відповідальності за
порушення прав споживачів. Однак
відносини, що виникають із договорів
кредитування, відносяться до
договірних відносин, які регулюються
насамперед нормами цивільного
законодавства.

В судовому засіданні представник
відповідача також вказав на те, що
позичальник під час укладання
кредитного договору в повній мірі був
ознайомлений з умовами надання
кредиту, в тому числі вартістю кредиту,
його особливостями, перевагами та
недоліками, а також іншою інформацією
згідно з вимогами законодавства, вся
надана інформація йому цілком була
зрозуміла та не потребувала
додаткового тлумачення, ніяких
заперечень з боку позивача під час
укладання не надавалось.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитора і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства та правил.
Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст. ст. 3, 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників.

Згідно вимог ст. 526,530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України у
встановлений строк.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання, а за правилами
ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Отримуючи кредит, позивач не пред'являв
до відповідача вимог щодо зміни
кредитування, валютних ризиків,
порядку та строків сплати кредиту,
інших умов кредитування, надання
додаткової інформації. Зазначені
умови кредитного договору є суттєвими
і оговорені в самому договорі, а його
форма та зміст відповідають положенням
ст. 203 ЦК України.

До подання позовної заяви позивач
погоджувався із всіма умовами
укладеного із Банком кредитного
договору, про що свідчать факти
повернення ним кредитних коштів разом
із нарахованими відсотками, хоча і
допускаючи прострочення платежів. Суд
вважає також необґрунтованими і доводи
позивача щодо введення його в оману
при підписання договорів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно роз'яснень, викладених в
Постанові Пленуму Верховного суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину, ознакою обману є умисел у
діях однієї із сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення.

В судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження доводи позивача про те,
що ПАТ «ПУМБ» або його працівники
навмисно ввели позивача в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
при підписанні договорів. Отже,
зупинивши свій вибір на «ПУМБ», позивач
погодився на умови надання кредиту як
такі, що його влаштовували. Банк не
примушував, не нав'язував своїх послуг
позивачеві та не вимагав укладення
договору. Це була ініціатива особисто
позивача.

Таким чином, аналізуючи
вищезазначене, судом встановлено, що
при підписанні кредитного договору,
всі передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договору були
дотримані, договір містить всі
передбачені чинним законодавством
відомості, дотримано всіх вимог щодо
змісту та форми його укладення, а тому
не вбачається підстав стверджувати про
невідповідність його умов вимогам
законодавства, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд вважає, що
доводи позивача не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, є
недоведеними, та не ґрунтуються на
законі, у зв'язку з чим суд відмовляє у
їх задоволенні в повному обсязі. З цих
же підстав, не підлягають задоволенню і
вимоги про застосування наслідків
недійсності правочину.

Також, суд зазначає, що
відмовляючи по суті, суд не вирішує
питання про застосування строку
позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60. 212. 213, 215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «Перший український
міжнародний банк» про визнання
кредитного договору № 5863553 від 23.11.2007
року недійсним з застосуванням
наслідків недійсності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя :