Справа № 459/5771/13
Головуючий у 1 інстанції: Жураковський
Провадження № 22-ц/783/2052/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гриновець Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у складі:
головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

при секретарі: Цар М.М.,

з участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові в залі суду
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника державного підприємства
«Львіввугілля» - Полохайла Ігоря
Володимировича на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 13 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, завданої професійним
захворюванням, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 13 січня 2014
року зазначений позов задоволено
частково.

Ухвалено стягнути з ДП «Львіввугілля»
на користь ОСОБА_2 7000,00 моральної шкоди
та 243,60 грн. судового збору - на користь
держави.

Рішення суду оскаржив представник
відповідача - Полохайло І.В..

У поданій апеляційній скарзі
покликається на те, що судом першої
інстанції при ухваленні зазначеного
рішення неправильно застосовано норми
матеріального права та не дотримано
вимог процесуального права. Зокрема,
вказує, що суд першої інстанції при
ухваленні рішення не врахував, що вини
роботодавця у тому, що позивач отримав
професійне захворювання немає. У
зв'язку із шкідливими умовами праці
ОСОБА_2 отримував заробітну плату у
підвищеному розмірі. Вважає, що довідка
МСЕК про відсоток втрати
працездатності є лише підставою для
розрахунку та відшкодування
потерпілому матеріальної шкоди у
порядку, передбаченому Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Зазначає, що
позивачем не надано жодних доказів, які
б могли обґрунтовувати його позовні
вимоги, зокрема і визначений ним розмір
моральної шкоди. Звертає увагу суду
також на те, що позивачем пропущено
спеціальний строк позовної давності,
визначений ст.233 КЗпП України, оскільки
втрату працездатності позивачу вперше
встановлено висновком МСЕК 30 жовтня 2012
року.

Зважаючи на вказане, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_2 - відмовити.

Заслухавши пояснення позивача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 02.01.1991 року
працював гірником підземним, з 09.08.1993
року - гірником очисного забою, з 06.07.2009
року до 02.10.2012 року - машиністом
гірничих виїмкових машин на шахті
«імені XXV з'їзду КПСС»
«Укрзахідвугілля» тепер шахта
«Відродження» ДП «Львіввугілля».

Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА №014677
від 31.10.2012 року ОСОБА_2 встановлено ІІІ
групу інвалідності у зв'язку з
професійним захворюванням
безтерміново, а втрата професійної
працездатності складає 50% (а.с.10).

Задовольняючи частково позов та
стягуючи на користь ОСОБА_2 7000,00 грн.
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачеві заподіяна
моральна шкода, яка обумовлено
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я, внаслідок
професійного захворювання при
виконанні своїх трудових обов'язків, в
зв'язку з якими йому було встановлено 50
% втрати професійної працездатності,
він не має можливості повноцінно
працювати та для організації свого
життя доводиться докладати додаткові
зусилля.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п.п.1, 2 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року №472, власник
підприємства, установи і організації
(надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду,
заподіяну працівникові каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним трудових обов'язків
(надалі ушкодження здоров'я), а також за
моральну шкоду, заподіяну потерпілому
внаслідок фізичного чи психічного
впливу небезпечних або шкідливих умов
праці. Власник звільняється від
відшкодування шкоди, якщо доведе, що
шкода заподіяна не з його вини, а
умови праці не є причиною
моральної шкоди. Доказами вини
власника можуть бути акт про нещасний
випадок на виробництві або акт про
професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності( в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27.03.1997 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Умови
відшкодування маральної (немайнової)
шкоди, передбачені укладеним сторонами
контрактом, які погіршують становище
працівника порівняно з положеннями
ст.237-1 КЗпП України чи іншим
законодавством, згідно ст.9 КЗпП
України є недійсними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про те, що шкоду
здоров'ю позивача було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємстві ДП
«Львіввугілля» на протязі 19 років та 5
місяців, він втратив 50% професійної
працездатності, є інвалідом третьої
групи, що призвело до втрати ним
нормальних життєвих зв'язків та
вимагає додаткових зусиль для
організації свого життя, чим йому
заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст.137-1
КЗпП України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди в повній
мірі відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
колегії суддів, є правильними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, розглядаючи
даний спір в межах заявлених позовних
вимог та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції обґрунтованими,
зробленими на основі повно та всебічно
досліджених матеріалів справи, з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, а тому не вбачає підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника
державного підприємства
«Львіввугілля» - Полохайла Ігоря
Володимировича - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 13 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, завданої професійним
захворюванням - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Б.М.Гриновець

Судді:
М.Я.Богонюк

О.М.Ванівський