АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 2/6381/160/13
Головуючий 1 інст. -
Провадження №22-ц/790/967/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Дзержинського районного суду
м.Харкова від 29 листопада 2013 року у
справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
вселення, встановлення порядку
користування житловим приміщенням,
визнання права власності та за

зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що він та відповідачка
є співвласниками ізольованої квартири
за адресою: АДРЕСА_1. При цьому він є
власником 32/100, а відповідачка 68/100
квартири.

Між ним та ОСОБА_1 не визначено порядок
користування житловими приміщеннями в
квартирі, остання не бажає в
добровільному порядку визначити якими
кімнатами може одноосібно
користуватися кожен зі співвласників,
натомість перешкоджає йому у
користуванні спірним житлом, змінила
вхідні двері та замки і ключі йому не
надає.

Іншого житла у власності він немає.

Посилаючись на вказані обставини
просив вселити його у квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, встановити порядок
користування цією квартирою, визначити
ідеальні долі квартири та визнати його
право власності на 32/100 квартири, яка є
спірною.

ОСОБА_1 проти позову заперечувала,
посилаючись на те, що позивач, який є її
колишнім чоловіком, має психічне
захворювання, агресивно себе поводить
по відношенню до неї і дитини і тому
проживання з ним в одній квартирі є
небезпечним.

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2.
Просила передати їй право власності на
належні відповідачу 32/100 спірної
квартири в рахунок заборогованості по
сплаті аліментів ОСОБА_2 на утримання
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та у зв'язку з
чим припинити право на аліменти для
дитини.

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Харкова від 29 листопада 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково. В
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 рішення суду не оскаржив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції змінити -
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 у повному обсязі. При цьому
посилається на порушення судом
процесуального права та на
неправильне застосування норм права
матеріального.

В частині відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 рішення не
оскаржувалось, а тому апеляційним
судом не переглядалось.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11
цього Кодексу розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується зібраними у справі
доказами, що квартира АДРЕСА_1 належить
сторонам на праві спільної часткової
власності. ОСОБА_2 є власником 32/100
спірної квартири на підставі свідоцтва
про право власності від 29.01.1997 року, а
ОСОБА_1 є власником 68/100 частин спірної
квартири на підставі договору
дарування від 18.08.2003 року, посвідченого
1-ю Харківською державною нотаріальною
конторою. Угода про уточнення
ідеальних часток посвідчена 1-ю
Харківською нотаріальною конторою
18.08.2003 року. Право власності
зареєстроване у встановленому законом
порядку.

Квартира загальною площею 45,8 кв.м.,
житловою 27,3 кв.м. складається із двох
кімнат: №6 - 9,8 кв.м і №8 - 17,5 кв.м.;
коридору №1 - 7,2 кв.м; ванної кімнати №2 -
2,1 кв.м., вбиральні №3 - 1,2 кв.м., кухні №4 -
5,8 кв.м., вбувальної шафи №5 - 0,4 кв.м;
вбудованої шафи №7 - 1,0 кв.м., балкону 0,8
кв.м.

У спірній квартирі зареєстровані
сторони та їх неповнолітній син.
Позивач у квартирі не мешкає,
посилаючись на те, що ОСОБА_1 чинить
йому перешкоди в користуванні
квартирою, іншого житла у власності він
не має.

ОСОБА_1 визнає факт відсутності іншого
житла у власності ОСОБА_2, проте
категорично заперечує проти
проживання позивача в спірній
квартирі, посилаючись на те, що він
страждає психічною хворобою, поведінка
останнього по відношенню до неї є
агресивною і унеможливлює сумісне
проживання.

Отже між сторонами не досягнуто згоди
на спільне користування квартирою.

За рішенням суду, яке є предметом
оскарження, співвласнику спірної
квартири ОСОБА_2 виділено: в особисте
користування житлову кімнату, площею
9,8 кв. м.; в загальне користування -
приміщення, загальною площею 6,17 кв. м.;

ОСОБА_1 в особисте користування
виділено приміщення, площею 18,3 кв. м, в
тому числі житлову кімнату, площею 17,5
кв. м, балкон, площею 0,8 кв.м.; в загальне
користування виділено приміщення,
загальною площею 11,53 кв. м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції вважав за необхідне
вселити співвласника ОСОБА_2 у спірну
квартиру.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними і
зробленими у відповідності із
зібраними по справі доказами.

За змістом ст.47 Конституції України,
кожен громадянин має право на житло.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Той факт, що ОСОБА_1 категорично
заперечує проти вселення ОСОБА_2 до
квартири відповідачкою визнається,
отже право останнього на користування
своєю власністю є порушеним та
підлягає захисту.

Правильним є і висновок суду першої
інстанції щодо необхідності
встановити порядок користування
співвласниками спірною квартирою.

Пленум Верховного Суду України в п. 14
постанови від 22 грудня 1995 року №20 "Про
судову практику у справах за позовами
про захист приватної власності"
роз'яснив, що квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Згідно частини 3 статті 358 ЦК України
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної власності. У
разі неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

В разі відсутності між співвласниками
такої домовленості, на підставі ст. 16 ЦК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
порушеного права користування своє
часткою майно, що перебуває у спільній
частковій власності.

При цьому, відповідно до ч.5 ст. 319 ЦК
України власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам громадян.

Таким чином співвласники мають право
на визначення порядку користування
квартирою, яка належить їм на праві
спільної часткової власності.

Враховуючи неприязні відносини, які
склалися між сторонами, користування
спірною квартирою без визначення
порядку такого користування, фактично
є неможливим та може породжувати
конфліктні ситуації.

Доводи апеляційної скарги, щодо
неможливості сумісного проживання
сторін в спірній квартирі з огляду на
поведінку позивача, не мають правового
значення для вирішення даного спору по
суті і не є підставою для відмови у
позові.

Крім того, слід зазначити, що за
власними поясненнями ОСОБА_1, на даний
час в спірній квартирі ніхто не мешкає,
вона разом з сином проживає в Росії, де
працює, а дитина навчається в школі.

Безпідставними є і доводи ОСОБА_1
стосовно того, що суд не взяв до уваги
висновки судової оціночної експертизи
та намагання останньої сплатити ОСОБА_2
вартість його частки, оскільки
позовних вимог про припинення права
власності останнього на частку у
спільному майні з тих підстав, що
спільне володіння та користування
майном є неможливим у відповідності до
ст.365 ЦК України, ОСОБА_1 не заявляла та
не позбавлена такої можливості.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
на те, що суд першої інстанції
безпідставно позбавив її права
власності, зменшивши її ідеальну
частку, є помилковими, оскільки судом
не вирішувалось питання про припинення
права власності ОСОБА_1, а лише
встановлено порядок користування
спірною квартирою співвласниками.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Погоджуючись з рішеням суду першої
інстанції в частині вселення ОСОБА_2 до
спірної квартири та необхідності
встановлення порядку користування
житлом, судова колегія вважає за
необхідне рішення суду змінити з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд в мотивувальній
частині послався на висновки судової
будівельно - технічної експертизи
ХНДІСЕ ім. Бокаріуса від 22 березня 2013
року, якою запропоновано єдиний
варіант порядку користування
квартирою, і саме цей варіант був
покладений в основу рішення. Разом з
тим, в резолютивній частині рішення суд
не визначив, які саме приміщення
спірної квартири залишаються в
загальному користуванні співвласників
та безпідставно зазначив лише площу
таких приміщень, яка не відповідає
висновкам експерта з цього питання (т.1
а.с.199-207).

За таких обставин, судова колегія
вважає за необхідне, відповідно
зазначеного вище висновку судової
будівельно - технічної експертизи,
визначити приміщення, які залишаються
у загальному користуванні
співвласників: коридор №1 площею 7,2
кв.м, ванну кімнату №2 площею 2,1 кв.м.,
вбиральню №3 площею 1,2 кв.м., кухню №4
площею 5,8 кв.м., вбувальну шафу №5 площею
0,4 кв.м., вбудовану шафу №7 площею 1,0
кв.м..

При цьому, співвласнику ОСОБА_1 на її
68/100 часток виділяється всього 29,83 кв.м.,
що на 1,31 кв.м. менше, ніж припадає на її
частку, а співвласнику ОСОБА_2 на його
32/100 частки виділяється всього 15,97 кв.м.,
що на 1,31 кв.м. більше, ніж припадає на
його частку. Встановити порядок
користування спірним житлом
відповідно до ідеальних часток
співвласників не надається можливим.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м.Харкова від 29 листопада 2013 року
змінити.

Третій, четвертий та п'ятий абзаци
резолютивної частини рішення викласти
в такій редакції:

Визначити наступний порядок
користування квартирою АДРЕСА_1.

Співвласнику ОСОБА_2 виділити в
індивідуальне користування житлову
кімнату №6 площею 9,8 кв. м.;
співвласнику ОСОБА_1 виділити в
індивідуальне користування житлову
кімнату №8 площею 17,5 кв. м. та балкон
площею 0,8 кв.м.

Коридор №1 площею 7,2 кв.м, ванну кімнату
№2 площею 2,1 кв.м., вбиральню №3 площею
1,2 кв.м., кухню №4 площею 5,8 кв.м.,
вбувальну шафу №5 площею 0,4 кв.м.,
вбудовану шафу №7 площею 1,0 кв.м.,
залишити у загальному користуванні
співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді