Справа №463/5729/14-ц
Провадження №2/463/2243/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

з участю секретаря
Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про
визнання договору недійсним, стягнення
грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до відповідача з вимогою
визнати недійсним договір від 22.07.2014р.
№ 711048 про надання фінансової послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товару (автомобіля) у
групі, укладений між нею та ТзОВ «АВТО
ПРОСТО» та стягнення з відповідача на
її користь сплачені за цим договором
грошові кошти в загальній сумі 23 645,04
грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на
початку липня з рекламної листівки
довідалась про можливість придбання
автомобіля в розстрочку. Приїхавши в
автосалон, що знаходиться за адресою
Львівська обл., Пустомитівський р-н, с.
Сокільники, вул. Стрийська, 14, від
продавця консультанта ТОВ «АВТО
ПРОСТО» ОСОБА_3 довідалась про умови
придбання автомобіля у розстрочку.
Зокрема, вона запевнила, що така
пропозиція є надзвичайно вигідною для
покупця, оскільки він має право
вибирати заздалегідь намічений
автомобіль, а його вартість сплачувати
рівними частинами щомісячно протягом
семи років з правом дострокової сплати.
При цьому, загальна вартість послуг
продавця становить 5 % від вартості
автомобіля і сплачується щомісячними
рівними частинами разом з основним
платежем, але у випадку сплати за
автомобіль наперед авансового внеску в
розмірі 3 % від його вартості - вартість
послуг продавця становитиме 2,5 % від
вартості автомобіля. З такими умовами,
про які говорила
продавець-консультант, вона
погодилась, і обрала автомобіль KIASorento.
Цього ж дня вона сплатила визначену
продавцем-консультантом суму
авансового внеску в розмірі 11 979,36 грн.,
і за інформацією останньої, щомісячний
платіж разом з вартістю послуг
становитиме 4700 грн. Сукупна вартість
обраного автомобіля, згідно
розрахунку, який проведено на основі
розміру наведеного вище щомісячного
платежу, становитиме 345 450 грн., і при
цьому, як запевняла
продавець-консультант, укладення
договору в цей момент є найбільш
вигідним для клієнта, оскільки з
наступного місяця, сукупна вартість
автомобіля зросте, а так, до кінця
місяця клієнт матиме можливість
отримати його за нижчою ціною. Всі ці
умови договору виявились для неї
прийнятними, і таким чином був
укладений спірний договір. Проте, лише
вдома, після детального ознайомлення з
договором, зрозуміла, що його зміст
суттєво відрізняється від того, про
який говорила консультант, а ряд його
умов для неї вкрай невигідні. Так, як
виявилось відповідач не є продавцем
автомобіля, а є лише посередником. Вона
стала учасником групи покупців. Ціна на
автомобіль може змінюватись протягом
дії договору і це буде впливати на
розмір щомісячних платежів. Право на
отримання автомобіля у неї виникне
лише у випадку набрання найбільшої
кількості балів серед учасників, а не
до кінця місяця, як обіцяла
продавець-консультант. Також, сплачені
нею грошові кошти в розмірі 11 979,36 грн.,
як виявилось, є винагородою за послуги,
пов'язані з включенням договору до
системи АвтоТак та формування групи, а
не авансовим платежем. На її думку, все
вищенаведене свідчить про те, що
продавець-консультант навмисне надала
невірну інформацію про умови купівлі
автомобіля, щоб залучити її як клієнта,
тобто шляхом обману спонукала укласти
договір на зовсім невигідних для неї
умовах. В підтвердження своєї позиції
покликається на те, що за умовами
договору, учасник зобов'язується
сплатити винагороду після письмового
повідомлення Товариством Учаснику
номера групи, до якої він належить та
дати її створення. При цьому,
Товариство повинно направити Учаснику
на його адресу рахунок на оплату таких
послуг. Проте, ні у договорі, ні в
додатках до нього немає номера групи,
до якої належить позивач, а дати її
створення не вказано. За таких умов, не
знала про існування групи і сплатила
кошти як авансовий внесок, а про номер
групи та її порядковий номер дізналась
лише із листа відповідача, отриманого
на початку серпня 2014р. Після цього,
неодноразово зверталась до
продавця-консультанта за роз'ясненням
договору та з проханням його розірвати,
проте остання запевняла, що такий
договір є лише формальністю, а його
умови залишаються такими, про які її
повідомляли до підписання, що
насправді, не відповідає дійсності.
Таким чином, вважає, що договір був
укладений під впливом обману,
наслідком чого є його недійсність.

Крім цього вважає, що положення
договору, які мають істотне значення,
викладені не на її користь, а також
суперечать чинному законодавству. Так,
правовим наслідком цього договору є
придбання автомобіля в розстрочку.
Основною умовою в такому випадку є
вартість цього автомобіля. Проте, ні в
самому договорі, ні в його додатках,
ціна автомобіля не вказана, а міститься
вона лише в квитанціях, які щомісяця
надходять до неї на персональну
Інтернет сторінку. Під час підписання
спірного договору, його ціна становила
345 450 грн., проте кожного місяця вона
істотно підвищується та згідно
останнього повідомлення, у жовтні 2014р.
становить 386 240 грн., що на 40 760 грн.
більше від первинної ціни. У серпні та
вересні 2014р. один періодичний платіж
становив 4112,50 грн., щомісячна
винагорода - 1433,62 грн. та ПДВ в розмірі
286,72 грн., що разом становить 5832,84 грн. за
кожен місяць, які вона сплатила в
повному обсязі. Однак уже в жовтні 2014р.,
загальна сума яку необхідно було
сплатити становила 5970,45 грн., якої вона
вже не сплачувала.
Продавець-консультант неодноразово
телефонувала до неї з вимогою
здійснити цей платіж, проте на
запитання чому збільшується вартість
автомобіля, вона нічого пояснити не
змогла, вказавши що для отримання
автомобіля необхідно платити суми,
вказані в квитанціях. Під час укладення
договору, інформацію про те, що
вартість автомобіля буде
збільшуватись, її повідомлено не було,
а якби така інформація їй була надана,
договір з її сторони підписаний б не
був.

Також, всупереч вимогам чинного
законодавства, договір містить
несправедливі умови, а його наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків. Всі обов'язки відповідача
зводяться лише до створення групи,
укладення договору та отримання
платежів від учасника, і фінансова
установа, в процесі їх виконання не
несе жодних затрат та ризиків, в той час
як учасник групи, на свій власний ризик,
повинен вчасно вносити щомісячні
платежі, які постійно збільшуються, не
знаючи при цьому конкретного строку
отримання автомобіля. За умовами
договору, максимальний строк становить
7 років. В такому випадку, отримання
автомобіля можливе по спливу 7 років
після укладення договору, протягом
яких вона зобов'язана вносити
щомісячні платежі, розмір яких
постійно збільшується, що явно не
справедливо по відношенню до учасника.
Навіть за таких умов, у неї відсутні
гарантії, що у власність буде передано
саме обраний автомобіль, оскільки
відповідач таких зобов'язань на себе не
бере. Якщо обраний автомобіль
постачальник перестане імпортувати та
виробляти, відповідач в
односторонньому порядку вправі
здійснити його заміну на іншу
марку/модель, і якщо вартість нового
автомобіля буде перевищувати 10 % від
вартості попереднього, періодичні
платежі та винагорода, будуть
сплачуватись з розрахунку нової ціни.

Всі ці умови договору вважає
несправедливими, оскільки завдають їй
значної шкоди, та крім цього,
несправедливою вважає умову про
порядок розірвання договору, оскільки
у випадку, коли позивач прийме рішення
його розірвати після оплати двох
періодичних платежів, грошові кошти їй
повернуті не будуть.

Разом з тим, відповідальність сторін за
невиконання умов договору
покладається виключно на його
учасника. Відповідач несе майнову
відповідальність лише у випадку
невиконання усіма або окремими
учасниками групи обов'язку по сплаті
періодичних платежів, які мають
надходити у фонд групи. Проте умови
такої відповідальності відповідача в
договорі розписані не чітко та не
зрозуміло.

Все вищенаведене свідчить про те, що
укладений договір суперечить чинному
законодавству про захист прав
споживачів. Правовим наслідком
підписання такого договору є визнання
його недійсним в судовому порядку. З
метою захисту своїх прав вимушена
просити суд ухвалити таке рішення, і
оскільки недійсні правочини не
створюють для його учасників юридичних
наслідків, крім тих, які пов'язані з
його недійсністю, а кожна сторона
зобов'язана повернути другій стороні
все, що вона одержала, просить також
судовим рішенням стягнути з
відповідача грошові кошти в розмірі 23
645,04, які він одержав за цим правочином.

В судовому засіданні представник
позивача згідно належної довіреності
від 07.11.2014р. ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримала, дала пояснення аналогічні
вищенаведеним та просить позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, причин неявки не
повідомив. Скерував до суду письмові
заперечення проти позову, згідно з
якими вимоги вважає необґрунтованими.
Так, договір укладений між сторонами в
рамках системи послуг з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах АвтоТак,
яку створив відповідач. Послуги, які
надаються відповідачем полягають в
формуванні групи учасників,
організації і проведення розподілу
товарів в групах асигнаційних активів.
Опис послуг, які надає відповідач в
договорі розписано детально. Крім того,
перед його підписанням позивачу для
ознайомлення надавались внутрішні
правила надання фінансової послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах, і як
зазначено в самому договорі,
підписанням цього договору та додатків
до нього є свідченням факту
ознайомлення, розуміння сторонами та
згоди сторін з усіма визначеннями,
умовами та його змістом. Інформація про
умови договору та про всі можливі
витрати у зв'язку із його укладенням
учасником отримана коректно. Своїм
підписом він засвідчує факт
ознайомлення та згоду з умовами
договору, підтверджує свої права та
обов'язки, підтверджує здатність
набувати прав та обов'язків за
договором, його умови є зрозумілими і
він вважає їх вигідними для себе. Таким
чином вважає, що позивач отримала повну
та достовірну інформацію про умови
договору, під час його підписання, була
з ними ознайомлена, розуміла їх,
вважала їх прийнятними для себе, і тому,
не має підстав для висновку, що з боку
відповідача мав місце обман. Також,
звертає увагу на той факт, що за умовами
договору учаснику групи надається 14
днів для того, щоб він мав час детально
ознайомитись з умовами договору та
прийняти його, або відмовитись від
нього, подавши про це відповідну заяву.
В такому випадку має місце
одностороння відмова від договору,
наслідком якої є повернення учаснику
всіх внесених ним платежів. Протягом 14
днів позивач не скористалась своїм
правом односторонньої відмови, що
підтверджує її згоду зі всіма умовами
договору.

Крім того, послуги, які надає
відповідач, унормовані в Законі
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг». На виконання вимог
Закону, відповідач 19.01.2012р. був
зареєстрований як фінансова установа
та отримав відповідне свідоцтво. В
подальшому, ним було отримано ліцензію
на здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товару у групах. Тобто
державою, в особі уповноважених
органів на законодавчому рівні надано
дозвіл відповідачу для здійснення
такого виду діяльності та надання
послуг. Типовий договір, який укладений
з позивачем було перевірено на його
відповідність Ліцензійним умовам
Національною комісією, що в поєднанні з
отриманою ліцензією гарантує
законність такого договору, його
відповідність законодавству України
про захист прав споживачів та
відсутність в ньому будь-яких порушень.

Також невірним вважає посилання
позивача на те, що в договорі не вказано
строків отримання автомобіля. Умовами
договору унормовано, що такий
максимальний строк відповідає строку
існування групи, до якої включено
учасника групи, і відповідно, мотиви
позову про протилежне не можна назвати
обґрунтованими. Крім того, за умовами
договору учасник вправі самостійно
регулювати строк отримання ним
автомобіля у спосіб внесення авансових
внесків в розмірі, який є більший від
мінімального. Якнайменший строк -
перший місяць в якому здійснюється
розподіл автомобіля, найбільший -
останній місяць існування групи.
Фактично, отримання автомобіля
залежить від дій самого учасника групи,
спрямованих на належне, чітке та
послідовне виконання взятих на себе
зобов'язань і ніяким чином не залежить
від волі відповідача, який позбавлений
можливості втручатись в порядок
розподілу товару.

Поряд з цим, необґрунтованими вважає
мотиви позову про несправедливі умови
договору. Так, зобов'язання відповідача
складаються з 15 пунктів, в той час як
зобов'язання позивача лише з 9, що
виключає існування істотного
дисбалансу прав та обов'язків
учасників договору. Більше того,
можливість відповідача змінювати
розмір щомісячного платежу, зокрема в
сторону збільшення, передбачено самими
умовами договору, які в свою чергу,
фактично дублюються з Ліцензійними
умовами, які затверджені компетентним
державним органом. Оскільки право на
збільшення розміру щомісячного
платежу закріплено на законодавчому
рівні, відповідні умови договору не
можуть вважатись несправедливими.

Що ж стосується сплачених позивачем
грошових коштів в розмірі 11979,36 грн., то
ці кошти є винагородою товариства за
послуги, пов'язані з включенням
договору до системи АвтоТак та
формування групи. Розмір такої суми та
необхідність її сплати визначено в
самому договорі та додатку до нього. На
виконання таких умов, між позивачем та
ТОВ «АТ Сервіс», 22.07.2014р. було укладено
договір доручення № 711048, предметом
якого було зобов'язання повіреного від
імені позивача перерахувати на рахунок
відповідача винагороду в розмірі 11979,36
грн. протягом 10 днів після того, як
останній повідомить повіреному номер
групи та дату її створення. 30.07.2014р.,
укладений між сторонами договір було
включено до групи 1213 під порядковим №
145, про що було повідомлено позивача, а
ТОВ «АТ Сервіс» в свою чергу, після
отримання такого повідомлення,
здійснило перерахування винагороди на
рахунок відповідача.

Разом з тим, відповідають вимогам
чинного законодавства умови договору,
якими встановлено порядок його
розірвання, оскільки по змісту, вони
дублюються з Ліцензійними умовами.

Наведені вище обставини свідчать про
відсутність підстав для задоволення
позову, і тому, просить залишити його
без задоволення. За погодженням з
представником позивача, суд вважає
можливим розглянути справу без участі
представника відповідача.

Заслухавши пояснення сторони позивача,
вивчивши письмові заперечення сторони
відповідача, дослідивши матеріали
справи, оцінивши в сукупності зібрані в
ній докази та ухвалюючи рішення у
відповідності до вимог ст. 215 ЦПК
України, суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
22.07.2014р. між позивачем та відповідачем
укладено Договір № 711048 про надання
фінансової послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товару (автомобіля) у групі (а.с.8-14),
предметом якого є надання учаснику
фінансової послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
автомобіля за рахунок об'єктивних
періодичних платежів учасників групи
через систему АвтоТак. Згідно Акту від
22.07.2014р. (а.с.16), позивачем обрано
автомобіль марки КІА, модель Sorento.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В цивільному праві, при укладенні
такого договору, слід мати на увазі, що
продається не сам результат, а дії, які
до нього призвели.

Поняття фінансової послуги наведено в
п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
згідно з яким, це операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Відповідно до змісту ст. 230 ЦК України,
правочин визнається судом недійсним,
якщо одна із його сторін навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману,
належить до правочинів з вадами волі,
оскільки у сторони, яка діяла під
впливом обману, внутрішня воля
сформувалась невірно під впливом
хибних відомостей про істотні
обставини правочину, спричинених діями
інших осіб.

В п. 20 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», Пленум ВСУ надав
роз'яснення, що ознакою обману, на
відміну від помилки, є умисел в діях
однією із сторін правочину. Наявність
такого умислу, а також сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману.

Позиція сторони позивача про наявність
умислу з боку відповідача, а також сам
факт обману не просто недоведена, її в
цілому слід визнати необґрунтованою.

За мотивами позову, обман мав місце в
тій частині, що відповідач не є
продавцем автомобіля, а є лише
посередником. Вона стала учасником
групи. Ціна на автомобіль не є сталою та
може змінюватись. Право на автомобіль
виникне лише після набрання
відповідної кількості балів, а не до
кінця місяця. Сплачені кошти в розмірі
11 979,36 грн. є винагородою за послуги, а
не авансовим внеском.

Проте, як зазначено в ст. 1 договору, ТОВ
«АВТО ПРОСТО» є товариством, що надає
фінансову послугу з адміністрування
фінансових активів для придбання
автомобілів учасниками через систему
придбання у групах АвтоТак. Товариство
забезпечує придбання автомобіля за
рахунок об'єднаних грошових коштів
учасників на умовах договору та у
відповідності до внутрішніх правил за
умови виконання учасником всіх
зобов'язань, передбачених договором
про адміністрування. Одним з обов'язків
фінансової установи, про який йдеться в
ст. 2 договору, є придбання автомобіля з
подальшою передачею його у власність
учаснику групи.

Крім того, що поняття «групи» наведено
в договорі, під яким слід розуміти
наперед визначену товариством
кількість учасників, періодичні
платежі яких об'єднуються для
придбання автомобіля кожному учаснику,
який належним чином виконує свої
зобов'язання, сама назва договору
свідчить про те, що після його
підписання позивач стане учасником
групи. Очевидно, що такої обставини не
могла не розуміти позивач під час
підписання договору.

Відповідно до визначення термінів, які
наведено в договорі, поточна ціна
автомобіля - це ціна, яка
встановлюється постачальником кожного
місяця в останній робочий день місяця
та є основою для розрахунку грошового
розміру періодичних платежів та
винагороди товариства, передбачених
договором. Поточна ціна автомобіля
може змінюватись протягом строку дії
договору, що відповідно зумовлює зміну
грошового розміру періодичних
платежів та винагороди Товариству.

Механізм надання права на отримання
автомобіля визначено в ст. 6 договору, і
право на його першочергове отримання
має учасник, який набрав найбільшу
кількість балів відповідно до даних,
повідомлених банківськими установами,
через які учасником сплачуються
внески. В самій позовній заяві (а.с.5 абз.
2) позивач цитує п. 5.2 ст. 5 договору,
відповідно до змісту якого, отримання
автомобіля можливе як в перший місяць
після підписання договору, так і в
останньому місяці існування групи.

Відповідно до квитанції, від 22.07.2014р.
(а.с.17), грошові кошти в розмірі 11 979,36
грн., який погоджено сторонами в
додатку 1 до договору (а.с.9),
перераховані позивачем не на рахунок
відповідача, а на рахунок ТОВ «АТ
СЕРВІС». Незважаючи на те, що позивачем
не долучено до матеріалів справи
договору доручення № 711048 від 22.07.2014р.,
саме оплата винагороди, а не авансовий
внесок є призначенням цього платежу,
про що йдеться в квитанції. Тобто, не
позивач оплатила винагороду, а за її
дорученням такі дії повинен був
здійснити повірений. Як зазначено в
повідомленні відповідача, яке
адресовано на адресу позивача (а.с.18),
укладений між сторонами договір
включений до групи № 001213, порядковий
номер позивача у групі 145, дата її
формування - 30.07.2014р. В письмових
запереченнях відповідач вказує, що
після цього, сплачені позивачем кошти,
в якості винагороди перераховані на
його рахунки від повіреного. В свою
чергу, включення до умов договору
номера групи та дати її створення є не
логічним, оскільки формування групи
відбувається після укладення договору.

Відповідно до п. 19.2 статті 19 Розділу ІІ
договору, підписанням цього договору
та додатків до нього є свідченням факту
ознайомлення, розуміння сторонами та
згоди сторін з усіма визначеннями,
умовами та змістом договору та
додатків до нього. Учасник підтверджує,
що ТОВ «АВТО ПРОСТО» надало інформацію
про суті фінансової послуги, що
пропонується за цим договором із
зазначенням вартості цієї послуги для
учасника групи, повідомило про порядок
сплати податків і зборів за рахунок
фізичної особи в результаті отримання
фінансової послуги за договором, про
правові наслідки та порядок здійснення
розрахунків внаслідок дострокового
припинення надання фінансової послуги,
повідомлено про механізм захисту
фінансовою установою прав споживачів
та порядок урегулювання спірних питань
що виникають у процесі надання
фінансової послуги, повідомлено
Реквізити Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, а також
реквізити органів з питань захисту
прав споживачів.

Крім цього, згідно довідки про
ознайомлення учасника групи із
внутрішніми правилами (а.с.14 зв.), своїм
підписом позивач засвідчила та
підтвердила, що ознайомлена із
внутрішніми правилами надання
фінансової послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах ТОВ «АВТО ПРОСТО».
Терміни, визначення, умови Внутрішніх
правил їй зрозумілі. Також, як
зазначено в самому договорі, учасник
заявляє, що уважно прочитав та зрозумів
умови договору та додатків до нього,
його умови для нього зрозумілі та він
вважає їх справедливим по відношенню
до себе.

Таким чином, беручи до уваги той факт,
що з умовами договору позивач
погодилась та визнала їх справедливим
по відношенню до себе, про що особисто
поставила свій підпис, нема підстав
вважати такий договір укладеним під
впливом обману, а отже, нема підстав для
визнання його недійсним.

З огляду на викладене, незалежно від
того, яку інформацію надала позивачу
продавець-консультант, саме з такими
умовами погодилась позивач, про що
особисто поставила свій підпис. Саме
такі умови для неї були зрозумілими, з
ними вона ознайомилась та вважала
прийнятними для себе. В такому випадку,
логічним бачиться висновок про
відсутність в діях відповідача обману.

На виконання вимог ст. 60 ЦПК України,
беручи до уваги роз'яснення Пленуму
ВСУ, позивач в свою чергу не долучила до
матеріалів справи доказів про
підтвердження надання їй
недостовірної інформації перед
укладенням договору, що знову ж таки
виключає можливість визнати укладений
договір недійсним.

Також, не може залишитись поза увагою
той факт, що положення договору, а саме
пп. 12.1.5 п. 12.1 ст. 12 Розділу ІІ наділяє
учасника правом односторонньо
відмовитись від договору протягом 14
днів з дня його підписання з подальшим
поверненням йому всіх сплачених
коштів. Не реалізація цього права зі
сторони позивача, а скоріш навпаки,
виконання зобов'язань протягом двох
місяців з дня підписання, як про це
зазначено в позові, підтверджує
правильність висновків суду про
відсутність обману з боку відповідача
і на думку суду, як до підписання
договору так і після, про всі його
істотні умови позивач була обізнана та
з ними погоджувалась, і такий правочин
на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України не може
бути визнаний недійсним.

Разом з тим, суд звертає увагу, що одна з
основних засад цивільного
законодавства, яка визначена п. 3 ст. 3 ЦК
України - це свобода договору як
різновиду правочинів, правовий зміст
якої розкривається в ст. ст. 6, 203, 626, 627 ЦК
України, і яка полягає у вільному
волевиявленню учасника правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що вона полягає в праві
сторін вільно вирішувати питання при
укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору, які ґрунтуються на вільному
волевиявленню його учасників.

Головне правило, що діє у сфері
застосування принципу свободи
договору, є встановлене у ст. 6 ЦК
України, яким визначається
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору. Згідно із
цією статтею запроваджується
загальний підхід про можливість сторін
договору відступати від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Закріплюючи принцип свободи договору,
законодавець наділяє його учасників
вільно обирати спосіб задоволення
своїх потреб. Саме придбання
автомобіля в групі було способом
задоволення потреб позивача, що актами
цивільного законодавства не
заборонено, а отже, виключає можливість
визнання такого договору недійсним.

Що стосується мотивів позову про
несправедливі умови договору як
підстави для визнання його недійсним,
їх також слід визнати
необґрунтованими.

Відповідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

На основі аналізу цієї статті, ВСУ під
час розгляду цивільної справи № 6-40цс13
в постанові від 11.09.2013р. (а.с.42-47)
сформулював правову позицію, згідно з
якою прийшов до висновку, що для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.
509 ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Перш за все, слід зазначити, що позивач
невірно тлумачить правовий наслідок
укладеного нею договору. Дійсно, ним є
придбання автомобіля, проте не в
розстрочку, а у групі.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна
в договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Проте, як
зазначена в ч. 2 цієї статті, зміна ціни
після укладення договору допускається
лише у випадках і на умовах,
встановлених договором або законом.

За правилами п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», фінансовими
вважають також послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

В преамбулі цього Закону вказано, що
він встановлює загальні правові засади
у сфері надання фінансових послуг,
здійснення регулятивних та наглядових
функцій за діяльністю з надання
фінансових послуг. Метою прийняття
цього Закону є створення правових
основ для захисту інтересів споживачів
фінансових послуг, правове
забезпечення діяльності і розвитку
конкурентоспроможного ринку
фінансових послуг в Україні, правове
забезпечення єдиної державної
політики у фінансовому секторі
України.

Державним колегіальним органом, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг є Національна
комісія, яка підпорядкована Президенту
України та підзвітна Верховній Раді
України - п. 1 «Положення про
Національну комісію, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг».

На виконання вимог п. 4 Прикінцевих
положень «Закону України від 02.06.2011р. №
3462-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг», а також з
метою забезпечення державного
регулювання та нагляду за діяльністю з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах,
розпорядженням Національної комісії
від 09.10.2012р. затверджено «Ліцензійні
умови провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах».

Відповідно до визначення термінів, які
наведені в цих Ліцензійних умовах,
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі -
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи. Ліцензіат в свою чергу, це
фінансова установа, яка одержала
ліцензію на провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі рішення Національної
комісії від 25.12.2012р. № 2887, відповідач
отримав ліцензію (а.с.40), яка засвідчує
його право проводити діяльність з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах. Дата
видачі ліцензії - 15.01.2013р.

Під час здійснення своєї діяльності та
протягом строку дії ліцензій, про що
йдеться в п. 5.1 Ліцензійних умов,
ліцензіат зобов'язаний дотримуватися
вимог Законів України «Про фінансові
послуги та державне регулювання
фінансових послуг», «Про запобігання
та протидію легалізації (відмиванню)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванню тероризму», «Про
захист прав споживачів», інших
нормативно-правових актів у сфері
регулювання ринків фінансових послуг,
у тому числі цих Ліцензійних умов, та
внутрішніх правил.

Порядок надання фінансових послуг з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
визначено Розділом VI Ліцензійних умов.

Як зазначено в п. 6.1 Розділу VI
Ліцензійних умов, адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах передбачає, зокрема,
отримання ліцензіатом періодичних
платежів та винагороди відповідно до
умов договорів про адміністрування.

Періодичним платежем, відповідно до
умов договору є грошові кошти, що
періодично (щомісячно) вносяться
учасником групи на окремий поточний
рахунок товариства в банку для сплати
поточної ціни автомобіля та
використовуються для формування фонду
групи відповідно до умов договору про
адміністрування та внутрішніх правил.
Розмір періодичних платежів
визначається Товариством шляхом
ділення поточної ціни автомобіля на
загальну кількість періодичних
платежів. Аналогічне за змістом
визначення поняття періодичний платіж
міститься також в п. 1.2 Розділу І
Ліцензійних умов.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 6.7
Розділу VI Ліцензійних умов, договір про
адміністрування має відповідати
вимогам статті 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
Закону України «Про захист прав
споживачів» та іншим
нормативно-правовим актам у сфері
регулювання ринків фінансових послуг,
а також обов'язково містити, зокрема,
поточну ціну товару, умови та порядок
її зміни.

Відповідно до змісту п. п. 6.2, 6.28 Розділу
VI Ліцензійних умов, право ліцензіата на
зміну розміру періодичного платежу та
винагороди виникає виключно у випадку
зміни поточної ціни на товар. Будь-яких
інших підстав для зміни розміру
періодичного платежу та винагороди
ліцензійні умови не передбачають.

Виходячи з логіки законодавця,
підстави для зміни розміру
періодичного платежу є вичерпними,
вони прямо передбачені в Ліцензійних
умовах і самостійно визначатись
ліцензіатом не можуть. Лише ті
підстави, які передбачені в
Ліцензійних умовах можуть бути
включені до умов договору.

Функціонування системи
адміністрування фінансових активів
для придбання автомобілів у групах
АвтоТак закріплено в Розділі ІІ
договору. Відповідно до п. 2.2 ст. 2 цього
Розділу договору, у разі зміни поточної
ціни автомобіля Товариство (АВТО
ПРОСТО) може змінювати розмір
періодичних платежів та винагороди,
які мають вноситись учасниками групи.

Оскільки порядок зміни розміру
періодичних платежів в договорі
наведено у чіткій відповідності до
вимог п. п. 6.2, 6.28 Розділу VI Ліцензійних
умов, немає підстав для висновку, що
збільшення розміру періодичного
платежу по відношенню до позивача, в
розумінні ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» буде
несправедливою умовою. Така умова
прямо передбачена законом, а тому
вважається справедливою.

Разом з тим, хибною є думка позивача про
те, що механізм надання права на
отримання автомобіля, є несправедливою
умовою, оскільки не вказує на
конкретний строк отримання автомобіля,
що створює можливість існування
випадку отримання такого права через 7
років.

За правилами ч. 1 ст. 631 ЦК України,
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Відповідно до ст. 905 ЦК України, строк
договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом або
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п. 6.7 Розділу VI Ліцензійних умов,
в договорі про адміністрування також
має бути зазначений строк його дії.

В ст. 5 Розділу І договору зазначено, що
договір набирає чинності з моменту
його підписання обома сторонами й діє
протягом семи років, але в будь-якому
разі до моменту виконання обома
сторонами всіх зобов'язань. Пунктом 5.2
ст. 5 Розділу ІІ договору передбачено,
що учасник може одержати право на
отримання автомобіля, починаючи з
першого розподілу товару. Максимальний
строк набуття права на отримання
автомобіля відповідає строку
існування групи, до якої включено
учасника групи.

Оскільки придбання товару у групах
здійснюється за рахунок об'єднаних
грошових коштів учасників групи, не
може вважатись несправедливою умова
про можливість отримання автомобіля в
останній місяць існування групи. Фонд
групи складається з періодичних
платежів його учасників, які
відповідно до п. 4.1 ст. 4 Розділу ІІ
договору об'єднуються фінансовою
установою для придбання автомобіля для
учасників у постачальника та для
виконання зобов'язань з повернення
періодичних платежів за достроково
розірваними договорами. Механізм
отримання права власності на
автомобіль є особливістю такого роду
договорів, з чим позивач погодилась. Як
вірно зазначає представник
відповідача, саме фінансова активність
учасника групи забезпечить набуття ним
права на автомобіль в найкоротші
терміни. Зазначення в договорі
конкретного строку передачі такого
права, само-по-собі є неможливим,
оскільки надходження коштів на рахунок
фонду групи, за які відбувається
придбання автомобіля, залежить
виключно від фінансової активності
всіх учасників.

Така умова не може бути названою
несправедливою навіть з тих підстав, що
у групі завжди буде учасник, який за
умови належного виконання взятих на
себе зобов'язань, отримає автомобіль
останнім, і заздалегідь, такого
учасника визначити неможливо.

Крім цього, не може бути визнана
несправедливою умова про право
відповідача в односторонньому порядку
змінити обраний автомобіль, оскільки
правові наслідки такої заміни
позивачем розтлумачені невірно.

Відповідно до п. 9.1 ст. 9 Розділу ІІ,
право односторонньої заміни наділений
відповідач лише у випадку, коли
постачальник здійснить заміну або
припинить імпортувати або виробляти
обраний учасником автомобіль.

За правилами п. 9.2, якщо поточна ціна
нової марки та/або моделі автомобіля
більш ніж на 10 % перевищує останню
відому поточну ціну автомобіля,
зазначеного в додатку № 1 до договору,
учасники, які ще не одержали
автомобіль, сплачуватимуть кожен
наступний періодичний платіж разом із
щомісячною винагородою у розмірі у
відсотках, який збільшиться на різницю
в ціні зазначених марок та/або моделей
автомобілів, поділену на загальну
кількість несплачених періодичних
платежів разом із щомісячною
винагородою відповідно до графіка
внесків учасника. При цьому, як
зазначено в п. 9.3, така різниця
розраховується одноразово. Тобто,
новий розрахунок за умовами договору
проводиться не на основі нової ціни
товару, а лише з врахуванням різниці
нового та старого автомобіля, яка
визначається одноразово та ділиться на
загальну кількість несплачених
періодичних платежів разом із
щомісячною винагородою.

Більше того, право односторонньої
заміни автомобіля у відповідача може
виникнути лише з непередбачуваних,
особливих обставин, які не залежать від
його волі. По суті, такі дії спрямовані
на належне виконання взятих на себе
зобов'язань, і умови договору про
заміну товару в момент настання
непередбачуваних обставин не можуть
вважатись несправедливими.

Що стосується умов договору про
порядок його розірвання, зокрема, як
наголошує позивач, пп. 12.1.1 п. 12.1 ст. 12.
Розділу ІІ, їх також не можна назвати
несправедливими.

Згідно вимог ст. 907 ЦК України, договір
про надання послуг може бути
розірваний, у тому числі шляхом
односторонньої відмови від договору, в
порядку та на підставах, встановлених
цим Кодексом, іншим законом або за
домовленістю сторін. Порядок і
наслідки розірвання договору про
надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

За правилами цих положень договору, у
разі дострокового розірвання договору
на підставі заяви учасника, останньому
повертаються лише періодичні платежі,
сплачені за договором, за вирахуванням
відступного за відмову від договору у
розмірі 2 періодичних платежів,
розрахованих відповідно до поточної
ціни автомобіля, дійсної на дату
повернення. Максимальний строк
повернення періодичних платежів не
може перевищувати двох років з дня
отримання заяви про дострокове
розірвання.

Основою для розрахунку відступного в
даному випадку є лише періодичні
платежі. Всі інші платежі, які
здійснено протягом останніх двох
місяців підлягають поверненню.

Відповідно до п. 6.22 Розділу VI
Ліцензійних умов, при достроковому
розірванні договору про
адміністрування з учасником групи,
який не отримав товар (крім
односторонньої відмови учасника групи
від договору про адміністрування або
заміни учасника групи, який вибув,
новим учасником групи), ліцензіат
повинен повернути учаснику групи суму
періодичних платежів, здійснених
учасником групи, у строки, порядку та на
умовах, визначених договором та цими
Ліцензійними умовами. Максимальний
строк повернення зазначеної суми не
може перевищувати двох років з дати
отримання ліцензіатом заяви учасника
групи про дострокове розірвання
договору, а у разі, коли дата закриття
групи настає раніше ніж через два роки
з дати отримання ліцензіатом заяви
учасника групи про дострокове
розірвання договору, - не пізніше двох
місяців з дати закриття групи.

Виходячи з протилежного, ознакою
справедливої умови договору є те, що
така умова не порушує принципу
добросовісності.

В процесі здійснення своїх цивільних
прав, не лише продавець (виконавець,
виробник, тощо) повинен діяти
добросовісно по відношенню до
споживача, а й споживач повинен
дотримуватись цього принципу по
відношенню до другого учасника
договору - п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Закон, будучи на стороні споживача як
більш слабкої ланки договірних
правовідносин, наділяє його правом за
власною ініціативою достроково
розірвати укладений договір, проте в
такому випадку, споживач не звільнений
від обов'язку добросовісно
користуватись своїми правами.

Після укладення договору у відповідача
виникає ряд обов'язків, серед яких
формування групи, укладення договору з
постачальником, проведення розподілу
товару, придбання цього товару,
організація передачі його у власність
та ін.

Виконуючи такі обов'язки, відповідач
одночасно зобов'язаний розірвати
договір на вимогу учасника. Очевидно,
умова договору про право отримати
відступне в якості компенсації за
виконану роботу, яка в кінцевому не
принесла бажаного результату, не може
вважатись несправедливою. Враховуючи
особливість такого роду договір, те, що
за рахунок кожного учасника групи
формується її фонд, за кошти якого
придбаваються автомобілі,
одностороннє розірвання договору
безперечно ставить під ризик належне
виконання відповідачем взятих на себе
зобов'язань перед іншими учасниками
групи. Право отримати компенсацію за
такий ризик буде відповідати вимогам
закону та не буде порушенням прав
споживача.

Як зазначено в п. 12.1.3, право на
отримання відступного не є безумовним,
а виникає у відповідача лише у випадку
простої, необґрунтованої відмови від
договору. Якщо така відмова обумовлена
непередбаченими обставинами, зокрема
інвалідність учасника або смерть його
подружжя, право на отримання
відступного у відповідача не виникає.
Очевидно, якщо учасник договору
відмовляється від нього не
обґрунтовано, що є його правом,
отримання відповідачем компенсації за
таку відмову у вигляді відступного не
буде порушенням принципу
справедливості.

Що стосується мотивів позову про умови
договору, в яких встановлено
відповідальність сторін, суд не вбачає
в них порушень законодавства про
захист прав споживачів.

Зміст цього розділу незрозумілий лише
для позивача. Суд в таких умовах
договору неточностей не вбачає та крім
цього, звертає увагу позивача, що умови
відповідальності виконавця закріплені
не лише в договорі, а й в актах
цивільного законодавства, зокрема ст.
907 ЦК України, в Законі України «Про
захист прав споживачів» та в інших
нормативно правових актах, які
регулюють порядок діяльності з надання
фінансових послуг.

Узагальнюючи наведені вище доводи, суд
приходить до висновку про відсутність
в оспорюваному договорі
несправедливих умов в розумінні ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів». З врахуванням обставин
справи та наведених вище роз'яснень
ВСУ, всі ці умови договору не порушують
принцип добросовісності. Відсутній
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків сторін та відсутня шкода, що
ставить їх в категорію справедливих
умов.

Будь-яких інших порушень чинного
законодавства у сфері надання
фінансових послуг в судовому засіданні
не встановлено.

Все вищенаведене свідчить про
відсутність правових підстав для
визнання укладеного договору недійним,
що в свою чергу, виключає можливість
стягнення грошових коштів в розмірі 23
645,04 грн. Тому, в цілому, заявлені вимоги
слід визнати безпідставними і даним
судовим рішенням залишити без
задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 10,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3,
11, 15, 16, 202, 203, 215, 509, 526, 626, 627, 628, 629, 632, 638, 640,
901, 902, 905, 907 ЦК України, Законом України
«Про захист прав споживача», суд, -

в и р і ш и
в:

В позові ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «АВТО
ПРОСТО» про визнання недійсним
договору від 22 липня 2014 року № 711048,
стягнення грошових коштів в розмірі
23645,04 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.