Справа № 534/2005/14-ц
№ 2/534/864/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2014 року

Комсомольський міський суд
Полтавської області Крикливого В.В.
Клімовій С.І. в складі: головуючого
судді при секретарі
позивачкиОСОБА_3
відповідачаОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Комсомольську справу за цивільним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа -
ВГІРФО Комсомольського МВ УМВС України
в Полтавській області про усунення
перешкод в користуванні жилим
приміщенням,

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із згаданим позовом, в якому
прохає зобов'язати відповідача ОСОБА_4
знятися з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1, а в разі невиконання
відповідачем рішення суду, зобов'язати
ВГІРФО Комсомольського МВ УМВС України
в Полтавській області зняти ОСОБА_4 з
реєстрації за вказаною адресою.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є
власником зазначеної квартири. У 2007
році шлюб між сторонами було розірвано
за рішенням суду. Відповідач ОСОБА_4
зареєстрований в квартирі позивачки,
але спільне життя в одному житловому
приміщенні для позивачки є нестерпним,
так як ОСОБА_4 постійно знаходиться у
стані алкогольного сп'яніння, не
працює, між ними виникають сварки,
через які страждає вона та
неповнолітня дитина. У листопаді 2013
року відповідач пішов з квартири
позивачки, але не залишив її у спокою,
висловлює погрози по телефону,
приходить до позивачки та їх сина.

В судовому засіданні ОСОБА_3
наполягала на задоволенні своїх вимог
з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на те, що іншого житла він
не має. Після того як у нього обманом
відібрали ключі від квартири, він не
має можливості користуватися цим
житлом. Факти з'явлення до позивачки у
нетверезому стані, висловлювання
погроз та вчинення інших неправомірних
дій заперечував.

Будучи належно повідомленими про
час і місце розгляду справи,
представник ВГІРФО Комсомольського МВ
УМВС України в Полтавській області до
залу суду не з'явилися, причин неявки не
повідомили.

Розглянувши справу в межах заявлений
вимог, дослідивши надані сторонами
докази, суд вважає позов ОСОБА_3
необґрунтованим з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є
власником квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 02 липня 2009 року,
зареєстрованого у встановленому
законом порядку 09 липня 2008 року (а.с.6-8).

Позивач та відповідач з 26 листопада 1999
року перебували у шлюбі, який було
розірвано за рішенням Комсомольського
міського суду від 27 вересня 2007 року
(а.с.12).

Відповідно до довідки «Комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
№2» від 25 листопада 2014 року в квартирі
позивача зареєстровані: ОСОБА_3 - як
власник з 15.07.2009 року, ОСОБА_5 - як син
власника з 15.07.2009 року, та відповідач
ОСОБА_4 - як чоловік власника з 21.01.2011
року, тобто вже після розірвання шлюбу
(а.с.48).

Таким чином, судом встановлено, що
після розірвання шлюбу відповідач
ОСОБА_4 залишилися проживати в квартирі
позивачки і за її згодою був
зареєстрований в якості її чоловіка.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Під час судового розгляду позивачка
визнала ту обставину, що на прохання
відповідача та за її згодою ОСОБА_4 було
зареєстровано в зазначеній квартирі в
якості чоловіка позивачки і договір
найму жилого приміщення ними не
укладався.

З наведеного слідує, що ОСОБА_4 хоч за
рішенням суду і перестав бути
чоловіком позивачки та членом сім'ї
позивачки, але не втратив права на
проживання в її квартирі, яке він набув
з моменту реєстрації за цією адресою.

Відповідно до змісту ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Наполягаючи на задоволенні позову
позивачка посилалася на те, що ОСОБА_4
систематично порушує правила
співжиття та робить неможливим для неї
проживання із ним в одній квартирі,
однак доказів на підтвердження цих
обставин суду не надано, тому у
задоволенні позову з цих підстав
необхідно відмовити.

Крім того, ще однією підставою для
визнання відповідача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
позивачка зазначала те, що він не
проживає за місцем реєстрації з
листопада 2013 року без поважних причин.

Відповідно до вимог ст.405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Приймаючи до уваги, що із згаданим
позовом ОСОБА_3 звернулася до суду у
липні 2013 року, тобто лише через 7
місяців після того як відповідач
залишив її помешкання, суд вважає, що на
момент звернення до суду, в силу ч.2 ст.405
ЦК України, відповідач ОСОБА_4 не
втратив право користування цим
житловим приміщення.

На підтвердження факту тривалого не
проживання відповідача в квартирі
позивачкою надано суду акт про не
проживання, який підписаний трьома
особами та директором КЖЕП №2 (а.с.5).
Разом з тим, зазначений акт не містить
ні дати його складення, ні
встановленого періоду, протягом якого
відповідач не проживав в квартирі, ні
будь-яких інших фактичних відомостей,
що могли б підтвердити безперервну
тривалу відсутність відповідача у
спірній квартирі.

Таким чином, наданий позивачем акт про
не проживання не може слугувати
достатнім доказом на підтвердження
наявності підстав для визнання
відповідача таким, що втратив право
користування спірним жилим
приміщенням.

Під час судового розгляду справи
відповідач ОСОБА_4 заявляв, що не
проживає за місцем реєстрації у зв'язку
із тим, що позивачка чинить йому у цьому
перешкоди. Однак, суд не приймає
згадані твердження до уваги, так як
належних і допустимих доказів на їх
підтвердження сторонами не надано.

Також не враховуються судом твердження
відповідача про те, що частину квартири
АДРЕСА_1 було придбано за рахунок
коштів, отриманих від продажу його
особистого нерухомого майна, так як
відповідний зустрічний позов ОСОБА_4 не
пред'являвся і доказів на його
підтвердження не надавалися.

На підставі викладеного, керуючись
ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, ст.213
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про усунення перешкод в користуванні
жилим приміщенням - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Комсомольський міський суд.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя підпис
В.В. Крикливий

З оригіналом вірно.

Суддя
В.В. Крикливий