Справа №592/9868/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Корольова Г. Ю.Номер
провадження 22-ц/788/2082/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 54
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Сибільової Л. О. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 30 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе»

про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористану
відпустку, середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м.Суми від 30 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час затримки розрахунку у
розмірі 82,58 грн.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь держави судовий
збір у розмірі 243,60 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
поновлення на роботі і стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та ухвалити нове, про
задоволення цих вимог. При цьому
зазначає, що за п.1 чт.40 КЗпП України
передбачене звільнення працівника,
якщо його неможливо перевести на іншу
роботу, однак іншої роботи їй ніхто не
пропонував, хоча іншу працівницю, яку
також планували звільнити все ж таки
перевели на іншу роботу Також не було
з'ясоване питання про її членство у
первинній профспілковій організації.
Крім того, вважає, що судом не було
враховане її переважне право на
залишення на роботі.

В іншій частині рішення суду не
оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача пояснення
ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу
підтримує з мотивів у ній викладених та
пояснення представника ПАТ «Сумського
МНВО ім. М.В. Фрунзе» - Журавльової М.В.,
яка проти скарги заперечує, вивчивши
матеріали справи, перевіривши рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_3 в
задоволенні позову в частині
поновлення її на роботі, суд дійшов
висновку, що відповідачем були
дотримані вимоги закону щодо порядку
звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України, а тому відсутні й підстави для
стягнення на її користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам та суд дійшов їх з
дотриманням та правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського
Кодексу України - підприємство
самостійно визначає свою
організаційну структур, встановлює
чисельність працівників та штатний
розпис.

Виходячи з положень норми ч. 1 ст. 40 КЗпП
України право визначати штат і
чисельність працівників - це
прерогатива роботодавця.

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 19 постанови від 06 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», розглядаючи
трудові спори, пов'язані зі звільненням
за п. 1ст. 40 КЗпП України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу, або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника за
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за два місяця про наступне
вивільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяця. При вивільненні
працівників у випадках зміни в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальності, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати.

При звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП України
діють переваги на залишення на роботі,
що встановлені ст. 42 КЗпП України. До
кола працівників, серед яких
визначаються особи, які мають
переважне право на залишення на роботі,
і працівники, які не мають таких
переваг, а тому підлягають звільненню,
входять всі працівники, що займають
таку ж посаду і виконують таку ж роботу
на підприємстві. У першу чергу перевага
на залишення на роботі надається
особам, які мають більш високу
кваліфікацію і продуктивність праці. В
даному випадку відсутня можливості
проведення експертизи з метою
визначення працівників з більш високою
кваліфікацією і продуктивності праці.
Тому учасники трудового спору вправі
подавати будь-які допустимі Цивільним
процесуальним кодексом докази, що
підтверджують факт наявності у
працівника, який звільняється, більш
високої чи більш низької кваліфікації
і продуктивності праці. Такими
доказами можуть бути документи та інші
відомості про освіту і присвоєння
кваліфікаційних розрядів (класів,
категорій, рангів), про підвищення
кваліфікації, про навчання без відриву
від виробництва, про винаходи і
раціоналізаторські пропозиції,
авторами яких є відповідні працівники,
про тимчасове виконання обов'язків
більш кваліфікованих працівників, про
досвід трудової діяльності, про
виконання норм виробітку
(продуктивності праці), про розширення
зони обслуговування, про збільшення
обсягу виконаної роботи, про суміщення
професій тощо. Верховний Суд України
однією з істотних ознак більш високої
продуктивності праці визнає
дисциплінованість працівника.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліні,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Продуктивність праці і кваліфікації
працівника повинні оцінюватися окремо,
але в кінцевому підсумку суд при
розгляді трудового спору повинен
визначити працівників, які мають більш
високу кваліфікацію і продуктивність
праці за сукупністю двох показників.
При відсутності різниці у кваліфікації
і продуктивності праці перевагу на
залишення на роботі мають працівники,
перелічені в частині другій ст. 42 КЗпП
України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. У випадках,
передбачених законодавством про працю,
виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
має право розірвати трудовий договір
не пізніше як через місяць з дня
одержання згоди виборного органу
первинної організації (профспілкового
представника).

Звертаючись до суду ОСОБА_3 просила
поновити її на роботі на посаді
комірника цеху №20 ПАТ «Сумське МНВО ім.
М.В. Фрунзе», стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
компенсацію за невикористану
відпустку та середній заробіток за
весь час затримки, Свої вимоги
мотивувала тим, що з липня 1998 року і по
грудень 2010 року працювала на різних
посадах на підприємстві відповідача, а
з грудня 2010 року- на посаді комірника
цеху №20 ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе». 18 серпня 2014 року був виданий
наказ №6298/ВК про її звільнення з посади
у зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці (за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України). Вважає, що її звільнення
проведене з порушенням ст. 42 КЗпП
України, оскільки вона має переважне
право на залишення на роботі,
враховуючи її вищу освіту, три
спеціальності: економіста,
товарознавця, бухгалтера, має нагороди,
подяки та безперервний стаж роботи 16
років, з них комірником 3,5 років. При
звільненні не було враховане її
переважне право на залишення на роботі,
не була запропонована інша робота. У
порушення ст. 116 КЗпП України
відповідач прострочив два дні виплати
всіх належних їй сум та та не виплатив
компенсацію за невикористану
відпустку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідно до
наказу ВАТ «Сумського машинобудівне
науково-виробничого об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» №5700/0К від 17 серпня 1998 року
ОСОБА_3 була прийнята на посаду
прибиральниці службових приміщень, а з
18 вересня 1998 року переведена до
пресового цеху №19 (а.с.76), наказом за
№1027/ок від 31 грудня 2009 року переведена
на дільницю складського господарства
№62 підсобним працівником, з 04 січня 2010
року (а.с.75) і з 27 грудня 2010 року наказом
№9379/ВК переведена до
механоскладального цеху №20 на посаду
комірника(а.с.74).

21 березня 2014 року виданий наказ № 75
Генеральним директором ПАТ «Сумське
МНВО ім. М.В. Фрунзе» про встановлення
режиму неповного робочого тижня у
зв'язку з негативними наслідками
кризових явищ в Україні, зменшенням
обсягу продажів, неоптимального
навантаження виробничих потужностей і
персоналу з метою стабілізації
фінансово-економічного стану
підприємства і збереження робочих
місць, з уникненням масових звільнень
персоналу ПАО (а.с. 50).

За наказом Генерального директора ПАТ
«Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе» від 31
березня 2014 р. № 81 у зв'язку з
неоптимальною напруженістю виробничих
потужностей і персоналу, з метою
скорочення невиробничих витрат,
оптимізації виробництва і мінімальних
втрат, а також враховуючи норми
персоналу (а.с.25) було опрацьовано його
виконання і на підставі аналізу роботи
всіх підрозділів управління було
прийняте рішення про скорочення
чисельності працівників, в тому числі
двох посад комірників по цеху №20.

На виконання вимог статті 49-2 КЗпП
України відповідач листом від 15 квітня
2014 року персонально повідомив ОСОБА_3
про наступне вивільнення. Попередження
було підписане в.о. начальника відділу
кадрів Шкурат В.Я., який уповноважений
на підписання попереджень (а.с.62). При
цьому товариство не мало можливості
запропонувати позивачу іншу роботу у
зв'язку з відсутністю вакансій,
оскільки п. 1 наказу №81 від 31 березня 2014
року було виключено із штатних
розписів всіх структурних підрозділів
всі виникаючі посади Товариства всі
існуючі станом на 01 квітня 2014 року
вакантні (незайняті) посади, а також
виключаються всі виникаючі посади у
випадку звільнення працівників після 01
квітня 2014 року, у зв'язку з чим в період
з 22 квітня 2014 року по 01 липня 2014 року у
відповідача вакансії відповідно до
кваліфікації ОСОБА_3, а також будь-які
інші, які б можна було її запропонувати,
були відсутні.

На виконання вимог Кодексу Законів про
працю України, з метою вивчення питання
про переважне право на залишення на
роботі працівників, розпорядженням
Товариства від 09 квітня 2014 року за №86/з
було створені комісії структурних
підрозділів по розгляду питань
переважного праву залишення на роботі
працівників ПАТ (а.с.61) і згідно
протоколу №6 засідання комісії по
оптимізації чисельності механічного
цеху №20 від 06 травня 2014 року, де головою
комісії обраний в.о. начальника відділу
кадрів, голова профспілкового комітету
цеха №20, працівники управління праці
та заробітної плати, департаменту
правового забезпечення, розглянувши
організаційні структури управління і
штатні розклади цеха №20, кваліфікацію
і продуктивність праці працівників
цеху №20, виконувані кожним
працівником, питання переважного права
на залишення на роботі при рівній
кваліфікації і продуктивності праці,
пришла до висновку про те, що ОСОБА_3
підлягає вивільненню (а.с.60).

02 червня 2014 року адміністрація
підприємства звернулась до цехового
комітету цеху №20 з поданням про
звільнення позивачки на підставі п.1
ст.40 КЗпП України. 16 червня 2014 року
цеховий комітет цеху №20 надав
попередню згоду на звільнення ОСОБА_3
на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 27).

Згідно довідки начальника цеху №20 та
табельника цеху №20 ОСОБА_3 з 23 червня по
09 липня 2014 року перебувала на
лікарняному, з 14 липня по 28 липня 2014
року перебувала у тарифній відпустці, з
29 липня по 08 серпня 2014 року - на
лікарняному, з 09 серпня по 16 серпня - у
тарифній відпустці, а тому у місячний
термін неможливо було звільнити ОСОБА_3
з поважних причин і адміністрація
підприємства повторно 23 липня 2014 року
звернулося до цехового комітету цеху
№20 з поданням про звільнення позивачки
на підставі п.1 ст.40 КЗпП України н (а.с.58)
і 18 серпня 2014 року цеховий комітет цеху
№20 повторно надав згоду на звільнення
ОСОБА_3 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України
(а.с.28).

18 серпня 2014 року ОСОБА_3 звільнена з
займаної посади наказом ПАТ «Сумське
МНВО ім. М.В. Фрунзе» №6298/ВК за ч.1 ст.40
КЗпП України(а.с. 9).

Інша особа-комірник цеху №20, яка
підлягала звільненню за скороченням,
звільнилася за власним бажанням).

З матеріалів справи вбачається, що в
ПАТ «Сумське МНВО ім.М.В.Фрунзе»
відбулися зміни в організації
виробництва та праці, які надавали
відповідачу право звільнити позивачку
на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.Не
викликає сумніву та обставина, що на
підприємстві мало місце скорочення
чисельності працівників. Цю обставину
не оспорює й сама позивачка.

Штатним розписом від 31 січня 2011 року
(а.с.65) в механічному цеху №20
передбачалось сім одиниць професій
«комірник».

На виконання наказу ПАТ «СМНВО
ім.М.В.Фрунзе» від 31 березня 2014 року - 24
квітня 2014 року затверджений новий
штатний розпис по механічному цеху №20,
який встановив нову чисельність - в
кількості пяти одиниць посад
комірника.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відсутність у позивача у порівнянні з
іншими п'ятьма комірниками переважного
права на залишення на роботі.
Погоджуючись з таким висновком,
апеляційний суд виходить з того, що
ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у порівнянні з
позивачкою мають більш тривалий стаж
роботи на підприємстві, який становить
у кожного більше 20 років, вони
нагороджені грамотами, їм присвоєні
звання «Ветеран- Фрунзенець». ОСОБА_3
має дві подяки і почесну грамоту, якими
нагороджувалася у зв'язку з
досягненням ювілейних дат - 50 та 55
років. Такі нагороди у разі досягнення
50,55 і 60 років передбачені колективним
договором і їх отримує кожний при
досягненні відповідного віку. ОСОБА_9 і
ОСОБА_10 не мають нагород, однак ОСОБА_9
має більш тривалий безперервний стаж
на підприємстві - 19 років 2 місяці і стаж
роботи на посаді комірника з 01 серпня
2008 року, у ОСОБА_3 безперервний стаж
роботи на підприємстві складає 15 років
09 місяців, на посаді комірника - з 27
грудня 2010 року.

Щодо порівняння кваліфікації та
продуктивності праці ОСОБА_3 з ОСОБА_10,
то заслуговує на увагу те, що хоча
ОСОБА_10 і має менший безперервний стаж
роботи на підприємстві - 12 років та 4
місяці, але на посаді комірника працює
з 01 вересня 2005 року (а.с.88). З пояснень
представника відповідача робота
ОСОБА_10 суттєво відрізняється від
роботи, яку виконувала позивачка.
ОСОБА_3 працювала комірником у між
операційному складі, а ОСОБА_10 - в
інструментальному складі. Остання має
спеціальні навички, оскільки у цьому
складі знаходиться більший асортимент
деталей, потрібно знати та вміти
розрізняти між собою майже однакові
між собою, в той же час різні деталі.
Крім того, ОСОБА_10 не має іншого доходу,
одинока, той час, як позивачка також
одинока, але має інший дохід - отримує
пенсію.

Неможливо погодитись з доводами
апеляційної скарги про порушення
відповідачем закону при її звільненні,
оскільки їй не було запропоновано
іншої роботи. Матеріали справи
свідчать про відсутність вакантних
посад на підприємстві.

Навпаки, з повідомлень відповідача,
адресованих Сумському міському центру
зайнятості вбачається, що у зв'язку з
неоптимальним завантаженням
виробничих потужностей та персоналу,
скороченням невиробничих витрат,
оптимізації виробництва та
мінімізації фінансових витрат,
викликаних негативними наслідками
кризових явищ в Україні, а також
враховуючи норми керованості
персоналу, наказом по ПАТ «СМНВО ім..
М.В.Фрунзе від 13 березня 2014 року №81 із
штатних розкладів всих структурних
підрозділів виключені всі наявні у
Товаристві вакансії. Крім того, прийом
персоналу у Товариство до стабілізації
становища, але не раніше ніж до 01
вересня 2014 року не планується, у зв'язку
із цим просило громадян, що самостійно
шукають роботу до Товариства не
направляти (ас.73).

З пояснень представника відповідача
вбачається, що у разі звільнення
працвників з підприємства, посади, які
звільнялися - скорочувались, нові
працівники на роботу на ці посади не
приймались.

Про масове вивільнення працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці свідчить
звітність, що мається на а.с.103, за якою з
01 липня 2014 року заплановане звільнення
73 працівників.

Прийняття 01 березня 2014 року на посаду
комірника у цех №20 ОСОБА_6 мало місце до
винесення наказу про скорочення
чисельності працівників, до
звільнення позивачки, яке відбулося 18
серпня 2014 року, а тому, воно не впливає
на законність звільнення ОСОБА_3 та не
свідчить про наявність вакантних
посад, які не були запропоновані
позивачці при її звільненні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про невірність
застосування судом норм матеріального
чи порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
невірного вирішення справи.

Таким чином колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає вимогам
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування не
вбачається.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Ковпаківського районного суду
м.Суми від 30 жовтня 2014 року в
оспорюваній частині позовних вимог про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: