Провадження № 2/742/1558/14
Єдиний унікальний № 742/4570/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Ільченка О.І., при секретарі Голушко Н.А., за участю представників: позивача - ОСОБА_1, відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог Прилуцька міська нотаріальна контора про визнання договору дарування удаваним та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 06 квітня 2004 року між відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 удаваним, тобто з метою приховання в дійсності договору купівлі-продажу; провести поділ квартири, як майна подружжя та визнати за позивачем право власності на ? частину такого житла. Позов мотивує тим, що 30 вересня 2003 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 За час спільного проживання в шлюбі вони за спільні кошти купили житлову трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 200 000,00 грн. У січні місяці 2014 року маючи намір провести добровільний поділ набутого подружнього майна позивач звернулася до відповідача, який повідомив, що квартира є його особистим майном, оскільки така йому подарована. Факт укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування позивач підтверджує тим, що після їх одруження, з метою покупки житла, вони зупинилися на спірній квартирі, домовилися з продавцями про ціну та укладення договору купівлі-продажу. Оскільки в цей час позивач була вагітною та неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, то вона довірилася своєму чоловікові щодо укладення купівлі квартири, який всупереч домовленостям, оформив, як пізніше вона дізналася, дарування. Оскільки вказане житло було набуте сторонами за час перебування між собою у шлюбі, тому така квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя, дружина та чоловік у якій мають рівні права, тобто по ? частині.

Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримуючи позовні вимоги, зауважили, що сторони договору не були ні знайомими, ні родичами. Була узгоджена ціна квартири у 8 тис. доларів США, 1 тис. із яких вони з чоловіком сплатити борги за продавців по комунальних послугах (щоб останні змогли приватизувати квартиру), інші - 8 тис. віддали ОСОБА_6 готівкою. Документи на квартиру позивач не бачила, бо такі зберігалися у батьків відповідача. Один із власників квартири був неповнолітній, тому вони віддали гроші ще до оформлення договору, за які продавці купили житло, бо така була умови служби у справах дітей. Тобто домовленість була спотворена з купівлі на дарування.

Представник відповідача ОСОБА_5 у суді не визнаючи позову, підтримав подане письмове заперечення відповідача з тих мотивів, що позивачу було відомо про договір дарування, яка зареєструвалася у квартирі 13.01.2005, із цього часу вона повинна була знати про такий договір, та з цієї дати необхідно обраховувати початок строку позовної давності, який збіг. Вимоги вважають безпідставними та надуманими, оскільки дії дарувальників відповідали їх внутрішньому переконанню, що і було посвідчено нотаріусом при оформленні договору дарування. Також мати відповідача була у дружніх відносинах з продавцем ОСОБА_7

Представник відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 в судовому засіданні подаючи заперечення проти позову вказують, що нотаріусом була посвідчена дійсна воля при укладенні правочину саме як дарування. Від обдарованого чи інших осіб за відчуження квартири дарувальники грошових коштів не отримували. Позивачкою не підтверджено наявність грошових коштів на купівлю квартири. Також підставою для відмови у позові є сплив трирічного строку позовної давності, який з дня укладення договору (06.04.2004) закінчився 06.04.2007.

Представник третьої особи - Прилуцької міськдержнотконтори у суд не з?явився та просить справу розглядати без їх участі.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі між собою з 30 вересня 2003 року, від якого мають дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачкою (а.с. 8).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2014 шлюб між сторонами було розірвано.

У газеті «В двух словах» № 41 (498) від 09 жовтня 2003 року, надруковано оголошення про продаж трикімнатної квартири (третій поверх пос.Будмаш) 3-57-36 (а.с. 11).

У суді сторони не заперечують, що таке оголошення стосувалося саме спірної квартири.

Згідно договору дарування квартири від 06 квітня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1212, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_5 прийняв в дар квартиру з усіма вигодами, що знаходиться в АДРЕСА_1, та зареєстрував на своє ім'я, що підтверджується копією витягу Прилуцького МБТІ (а.с. 9-10).

Спірна квартира була набута відповідачами Кудіновими на правах власності шляхом її приватизації 08.12.2003, тобто ще до оголошення про її продаж (а.с. 57-59).

З будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у АДРЕСА_1, вбачається що у даній квартирі зареєстровані ОСОБА_5, 1976 року народження, ОСОБА_4, 1976 року народження та ОСОБА_9, 2004 року народження (а.с. 40-43).

У своїй заяві на ім?я міського голови ОСОБА_7 просила надати дозвіл на продаж частини приватизованої квартири АДРЕСА_1 (а.с. 82).

Згідно архівного витягу із рішення Прилуцької міської ради від 20.01.2004 за № 21 вбачається, що після розгляду засідання опікунської ради від 15.01.2004 вирішено дозволити ОСОБА_7 дати згоду своєму неповнолітньому сину ОСОБА_8, 1986 р.н., на продаж ним належної йому частини квартири АДРЕСА_1 та на укладення ним договору купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 81).

Згідно показів свідка ОСОБА_7 зафіксованих на диску звукозаписувального технічного засобу судового засідання вбачається, що вона була одним із співвласників квартири, яка подарована ОСОБА_5 Укладений саме договір дарування вона пояснює тим, що мати відповідача погодилася сплатити за неї комунальні послуги, допомогла грошима на поховання в розмірі 4500,00 грн., і вона як подяку вирішила подарувати їй за те свою квартиру. Не заперечує, що давала оголошення в газеті про продаж квартири, і що до неї приходили подружжя ОСОБА_4, щоб оглянути житло та домовилися про ціну продажу 8000 доларів США. У той же час вказує, що продавали квартиру, крім того, щоб розрахуватися з боргами.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов?язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України).

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов?язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину.

Із досліджених у суді доказів вбачається, що відповідачі - сім?я ОСОБА_6 здійснювали всі дії, які були направлені саме на продаж їх квартири, такі як: давали оголошення в газеті, узгодили із подружжям ОСОБА_4 продажну ціну в розмірі 8000 доларів США, зверталися до опікунської ради з проханням надати дозвіл саме на продаж квартири.

При цьому суд також враховує, що сім?я ОСОБА_6 мала як власні борги так і заборгованість за комунальні послуги (не маючи змоги їх погасити через відсутність грошових коштів), але поряд з цим вони беруть на себе всі витрати за складання та оформлення договору дарування (п.6).

У той же час, у них з?являються кошти на придбання власного будинку.

Дарувальники квартири ні в яких родинних зв"язках із ОСОБА_5 не знаходились і не знаходяться.

ОСОБА_5 оформляючи договір дарування квартири, цим самим позбавляв дружину на частину власності у такій нерухомості.

Указані обставини дають підстави вважати, що фактично між ОСОБА_5 і ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 06 квітня 2004 року, укладений між відповідачами являється удаваним, тобто укладеним з метою приховати дійсний правочин договір купівлі - продажу спірної квартири.

Тому правовідносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 повинні регулюватися правилами, щодо правочину купівлі-продажу, а отже квартира АДРЕСА_1 є спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 згідно ст.ст.60, 61 СК, ст.22 КпШС України, ст.368 ЦК, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі між собою.

Згідно вимог ст.70 СК України, ст.28 КпШС України частки дружини та чоловіка у такій квартирі є рівними, тобто по ? частині.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартира АДРЕСА_1.

За наведених вище обставин, заперечення відповідачів спростовується дослідженими у суді доказами.

Посилання відповідачів

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів у дольовому порядку на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати в розмірі 1243,60 грн., пов"язані зі сплатою судового збору.

Також не заслуговують на увагу заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, оскільки згідно ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Шлюб між сторонами було розірвано лише 12 травня 2014 року, а реєстрація позивачки у спірній квартирі не свідчить про її обізнаність щодо договору дарування, адже необхідні для цього документи надавалися саме власником ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 - задовольнити повністю.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 06 квітня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1212 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, тобто таким, що вчинено з метою приховування договору купівлі - продажу, який в дійсності мав місце.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Залишити у власності ОСОБА_5 ? частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з кожного ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по 310,90 грн. судових витрат на користь ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: О.Ільченко