У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2014 року м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участі позивача і представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дубенського міськрайонного суду від 25
листопада 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої каліцтвом
та ушкодженням здоров'я,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
шкоди, завданої каліцтвом та
ушкодженням здоров'я.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликалася на його
незаконність та необґрунтованість
через неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначала, що
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 23 грудня 2011 року
отримала тілесні ушкодження 3-го
ступеня тяжкості, в зв'язку з чим набула
статусу інваліда 3-ї групи. Вироком суду
відповідача було визнано винним у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди. Рішенням суду з нього стягнуто
8 000 гривень моральної шкоди, а
матеріальну шкоду на її користь
стягнуто з Приватного акціонерного
товариства „Українська
пожежно-страхова компанія".

Після аварії вона була вимушена пройти
санаторно-курортне лікування, яке їй
було рекомендовано програмою
реабілітації інвалідів. На ці витрати
понесла власні кошти в розмірі 4 300
гривень. Крім того, після аварії
перебувала на стаціонарному лікуванні
в Рівненській обласній лікарні. Через
це родичі понесли додаткові витрати на
проїзд з м. Дубно до м. Рівне, а також
витрачені значні кошти для перевезення
її до клінічних закладів для
амбулаторного лікування, проходження
процедур і доставки донорів.

Посилалася на правила ч. 1 ст.1195, ст. 1208
ЦК України, на підставі чого вважала
обґрунтованими свої доводи про
відшкодування понесених витрат
заподіювачем шкоди з урахуванням
інфляційних втрат.

З цих міркувань просила рішення
Дубенського міськрайонного суду від 25
листопада 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які
беруть участь у справі і з'явились в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи позивача,
колегія суддів прийшла до висновку про
те, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
недоведеності тих обставин, що
понесені позивачем витрати на
санаторно-курортне лікування та
амбулаторне медичне лікування
перебувають у причинному зв'язку із
заподіянням їй тілесних ушкоджень, а
надані квитанції не підтверджують
того, що медичні препарати
призначалися саме для усунення
наслідків дорожньо-транспортної
пригоди.

Крім того, витрати на проїзд не
підлягають відшкодуванню через
відсутність належних доказів про
автомобільні маршрути, а правила про
нарахування інфляційних втрат до
відшкодування шкоди не застосовуються.

Матеріалами справи встановлено, що 23
грудня 2011 року в м. Дубно Рівненської
області по вулиці Грушевського біля
зупинки "П'ята школа" на пішохідному
переході ОСОБА_2, керуючи автомобілем
"Рено Кенго", держ. номерний знак НОМЕР_1,
порушив Правила дорожнього руху
України і здійснив наїзд на ОСОБА_1,
унаслідок чого потерпіла отримала
тілесні ушкодження середнього ступеня
тяжкості.

Вироком Дубенського міськрайонного
суду від 5 грудня 2012 року відповідача
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і
призначено покарання у виді двох років
позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК
України засудженого звільнено від
відбування покарання з іспитовим
строком тривалістю в один рік.

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 2 грудня 2013 року стягнуто з
Приватного акціонерного товариства
"Українська пожежно-страхова компанія"
на користь ОСОБА_1 25 429, 45 гривень
страхового відшкодування, в т.ч. 16 725, 24
гривень витрат на лікування, 4 340
гривень витрат на санаторно-курортне
лікування, 1 586, 21 гривень витрат на
проїзд, 4 364, 21 гривень матеріальної
шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
позивача 8 000 гривень моральної шкоди
(а.с. 6-7, зв.).

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 29 січня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано в частині стягнення 4 340
гривень витрат на санаторно-курортне
лікування та 1 586, 21 гривень витрат на
проїзд і в цій частині ухвалено нове -
про відмову в позові. В решті рішення
місцевого суду залишено без змін (а.с.
8-9, зв.).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

20 серпня 2012 року ОСОБА_1 встановлено
інвалідність 3-ї групи загального
захворювання (а.с. 30-30, зв.).

Вважаючи, що в зв'язку з ускладненнями
наслідків дорожньо-транспортної
пригоди вона понесла додаткові витрати
на санаторно-курортне лікування,
амбулаторне медичне лікування, на
проїзд її та родичів до медичних
закладів, на що підлягають нарахування
інфляційних втрат, у жовтні 2014 року
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, де вимагала стягнути з
відповідача на її користь 6 988, 27 гривень
матеріальної шкоди та 1 062, 54 гривень
інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Пунктом 24.1 ст. 24 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачено відшкодування
страховиком обґрунтованих витрат,
пов'язаних із доставкою, розміщенням,
утриманням, діагностикою, лікуванням,
протезуванням та реабілітацією
потерпілого у відповідному закладі
охорони здоров'я, медичним піклуванням,
лікуванням у домашніх умовах та
придбанням лікарських засобів.
Зазначені в цьому пункті витрати та
необхідність їх здійснення мають бути
підтверджені документально
відповідним закладом охорони здоров'я.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 25 своєї постанови від 01.03.2013
року №4 "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки", вбачається, що страхове
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
здійснюються в порядку, передбаченому
параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом ІІІ
Закону №1961-IV. При цьому страховому
відшкодуванню підлягають і додаткові
витрати, зумовлені необхідністю
посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо. Потреба у
додаткових витратах встановлюється
висновком медико-соціальної
експертної комісії.

Як убачається, спірні правовідносини є
зобов'язальними і виникли з приводу
заподіяння шкоди ОСОБА_1 забезпеченим
страховиком транспортним засобом.

Так, цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю,
здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок
експлуатації автомобіля "Рено Кенго" на
момент дорожньо-транспортної пригоди
була застрахована Приватним
акціонерним товариством "Українська
пожежно-страхова компанія" в межах 100 000
гривень за шкоду, заподіяну життю і
здоров'ю на одного потерпілого (а.с. 6,
зв.,-7; 8, зв.,-9).

В судовому засіданні відповідач
заперечував проти стягнення з нього
додаткових витрат, покликаючись на те,
що його відповідальністю є
застрахованою і відшкодування повинен
здійснювати страховик.

Пункт 16 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 року №4 "Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки" зазначив, що при
пред'явленні позовних вимог про
відшкодування шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі в справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі. Питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що судом першої інстанції
вимог зазначеної норми права не
виконано. Однак за умови повного і
правильного з'ясування обставин справи
та встановивши, що норми матеріального
права, на застосуванні яких наполягала
позивач, застосуванню до спірних
відносин не підлягають, сам факт
процесуального порушення не призвів до
хибного вирішення справи - відмови у
задоволенні позову за недоведеністю,
оскільки позивач наполягала саме на
відповідальності ОСОБА_2.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Наведені обставини не перешкоджають
позивачу звернутися з відповідним
позовом до страховика у передбаченому
законом порядку.

Таким чином відносини з приводу
компенсації 4 340 гривень витрат на
санаторно-курортне лікування і 1 586, 21
гривень витрат на проїзд уже
вирішувалися судом при розгляді справи
за позовом до страховика і в
задоволенні позову було відмовлено за
недоведеністю, що виключає
обґрунтованість цих самих вимог до
безпосереднього заподіювача шкоди.

Щодо відшкодування додаткових витрат у
виді 199, 26 гривень затрат на проїзд, що
становить різницю між 1 785, 47 гривень,
які позивач вимагала стягнути із
винуватця дорожньо-транспортної
пригоди, і 1 586, 21 гривень, у стягненні
яких зі страховика вже було відмовлено
рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 29 січня 2014
року, то позовну вимогу про компенсацію
цієї суми за умови незгоди відповідача
добровільно сплатити її на користь
ОСОБА_1 необхідно адресувати до
Приватного акціонерного товариства
"Українська пожежно-страхова компанія"
в межах ліміту відповідальності.

Так само підлягали би відшкодуванню зі
страховика і грошові кошти за
медикаменти (ліки) за умови, що буде
доведено причинний зв'язок між
дорожньо-транспортною пригодою і
негативними наслідками для потерпілої,
що призвело до виникнення таких
додаткових витрат.

Необґрунтованими є покликання автора
апеляційної скарги на наявність
програми №519 реабілітації інваліда, що
видана МСЕК 20 серпня 2012 року, як на
висновок медично-соціальної
експертної комісії.

Не заслуговують на увагу і його доводи
про необхідність застосування до
спірних відносин положень ст. 1208 ЦК
України, оскільки цією правовою нормою
визначаються умови збільшення розміру
відшкодування шкоди у зв'язку з
підвищення вартості життя і
збільшенням розміру мінімальної
заробітної плати.

Щодо доводів апеляційної скарги про
помилковість оцінки доказів у справі,
то з ними також не може погодитися
колегія суддів.

Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Покликання ОСОБА_1 про правомірність
нарахування інфляційних втрат при
відшкодуванні шкоди спростовуються
роз'ясненнями постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 року №4 "Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки".

Так, абз. другий п. 4 цієї постанови
вказує, що положення статті 625 ЦК не
застосовуються до відносин з
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, оскільки
відшкодування шкоди є
відповідальністю, а не грошовим
зобов'язанням. Винятком є
відповідальність страховика (стаття 992
ЦК).

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Дубенського міськрайонного
суду від 25 листопада 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: