Номер провадження: 22-ц/785/5066/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Заїкіна А.П., Гірняк Л.А.,

за участю секретаря - Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4, департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, третя особа Комунальне
підприємство «Міська агенція по
приватизації житла» про визнання
недійсною приватизації житла та
свідоцтва про право власності, за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 про вселення і зобов'язання не
чинити перешкод у вселенні в житло, за
апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_2
та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на
рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 20 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА :

23.11.12року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися
до суду з позовом до ОСОБА_4, та у
подальшому з урахуванням уточнень -
також до департаменту міського
господарства Одеської міської ради, за
участю третьої особи - комунального
підприємства «Міська агенція по
приватизації житла», у якій просили суд
визнати недійсним розпорядження
органу приватизації - управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради №74705 від 14
березня 1996 року про приватизацію
квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, що видане
управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради
від 14 березня 1996 року.

В обґрунтування позову позивачі
посилались на те, що 14 травня 1994 року
будучи однією родиною з відповідачем,
разом вселилися до квартири АДРЕСА_1 і
постійно проживають до теперішнього
часу.

01 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було розірвано.

Згодом ОСОБА_4 став вимагати від
колишньої дружини і доньки виселитися
із квартири, надіславши власноруч
написаного листа від 24 березня 2011 року,
із якого позивачам стало відомо, що на
підставі одноособової заяви ОСОБА_4 від
12 лютого 1996 року розпорядженням органу
приватизації УЖКГ Одеської міської
ради від 14 березня І 996 року №74705 спірна
квартира передана в приватну власність
останнього, про що того ж самого дня
видано свідоцтво про право власності.

Позивачі посилались на те, що ніколи
не покидали спірну квартиру і завжди в
ній проживали, відповідач таємно від
дружини та доньки здійснив
приватизацію квартири і що вказаною
приватизацією квартири порушені їхні
житлові права.

Відповідач ОСОБА_4 та його
представник позовні вимоги не визнали,
зазначали, що з 18 серпня 1989 року ОСОБА_4
і ОСОБА_2 перебували у шлюбі від якого
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька -
ОСОБА_3, сумісне життя не складалося і в
1990 році ОСОБА_2 з донькою поїхали жити в
місто Біляївка, Одеської області.
Вказували, що в 1994 році ОСОБА_4 вселився
один в спірну квартиру на підставі
обмінного ордеру на житлове приміщення
серії НОМЕР_1 від 07 серпня 1992 року, а
позивачі вселилися до нього лише в 1997
році, тому він мав право в 1996році
одноособово здійснити приватизацію
спірної квартири. ОСОБА_4 зазначив, що
позивачам було відомо про приватизацію
квартири і що строк позовної давності
ними пропущений.

У зв'язку з тим, що колишня дружина та
донька перешкоджають йому у вселенні і
користуванні квартирою АДРЕСА_1
ОСОБА_4 звернувся
до суду із зустрічною позовною заявою,
та у подальшому з урахуванням уточнень
просив суд зобов'язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3
не чинити йому перешкод у вселенні,
проживанні та користуванні спірною
квартирою і вселити його до спірної
квартири.

Позивачі за первісним позовом та
відповідачі за зустрічним позовом
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та їх представник у
судовому засіданні свої позовні вимоги
підтримали, просили первісний позов
задовольнити, проти задоволення
зустрічних позовних вимог
заперечували, просили відмовити у
задоволенні зустрічного позову.

Представник департаменту міського
господарства Одеської міської ради до
судового засідання не з'явився, про
дату, час та місце слухання справи
повідомлений належним чином.

Представник третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору -
Комунального підприємства «Міська
агенція по приватизації житла» до
судового засідання не з'явився, надав
до суду заяву про розгляд справи у його
відсутності, проти задоволення
первісного позову заперечував.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 20 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним розпорядження
органу приватизації - управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 14 березня 1996
року №74705 про приватизацію квартири
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
що видане управлінням
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 14 березня 1996
року ОСОБА_4

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити
ОСОБА_4 перешкод у вселенні, проживанні
та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Суд зобов'язав вселити ОСОБА_4 до
квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржують ОСОБА_4 - в
частині задоволення позову ОСОБА_2,
ОСОБА_3 , та ОСОБА_2, представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5 - в частині задоволення позову
ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати в частині
задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просять
рішення суду скасувати в частині
задоволення позову ОСОБА_4 і ухвалити в
цій частині нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційних скарг, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
і заявлених вимог колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсним розпорядження органу
приватизації та визнання недійсним
свідоцтва про право власності, суд
першої інстанції виходив з того, що
квартира АДРЕСА_1 в період її
приватизації ОСОБА_4 була постійним
місцем проживання позивачів, вони
мали, передбачені ст.64 ЖК України,
права користування цим приміщенням,
тому нарівні з ОСОБА_4 повинні були
приймати участь у приватизації
квартири у відповідності до вимог
Закону України « Про приватизацію
державного житлового фонду».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
про вселення та зобов;язання не чинити
перешкод у користуванні житлом, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 зареєстрований та проживав в
квартирі АДРЕСА_1, в теперішній час
позбавлений можливості проживати в
квартирі, чим порушено його право
користування жилим приміщенням.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який
їх регулює.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 18 серпня 1989
року був укладений шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя
народилася донька - ОСОБА_3. До 1994 року
подружжя проживало в комунальній
квартирі АДРЕСА_3.

В 1994 році вся родина у складі
чоловіка - ОСОБА_4, дружини - ОСОБА_2,
неповнолітньої доньки - ОСОБА_3
вселилися квартиру АДРЕСА_1, де
постійно і безперервно мешкають до
теперішнього часу.

ОСОБА_4 був зареєстрований в
квартирі АДРЕСА_1 з 26 серпня 1992 року,
тобто за два роки до фактичного
вселення в зазначену квартиру,
ОСОБА_2 була зареєстрована в
зазначеній квартирі з 18 лютого 2000 року,
ОСОБА_3 зареєстрована з 30 жовтня 2006
року, підчас досягнення 16-річного віку
при отриманні паспорту.

14.03.1996року ОСОБА_4 одноособово
здійснив приватизацію спірної
квартири і йому Управлінням житлово-
комунального господарства Одеської
міської ради було видано свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

01 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 було розірвано, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією свідоцтва про розірвання
шлюбу НОМЕР_2, виданого Другим
Приморським відділом РАГСу міста
Одеси.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» передача займаних
квартир (будинків) здійснюється у
спільну сумісну або часткову власність
громадян за письмовою згодою
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають у даній квартирі (будинку), у
тому числі тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням власника
квартири.

Місцем проживання дитини до дев'яти
років є місце проживання її батьків
або одного з них, з ким вона проживає.

Виходячи з аналізу змісту Закону у
поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК
України, ст. 29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, в якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності, а відтак і право на
приватизацію разом з іншими членами
сім'ї.

Судом першої інстанції обгрунтовано
встановлено, що ОСОБА_3 під час
приватизації квартири ОСОБА_4
виповнилося шість років, вона була
неповнолітньою особою, постійно
проживала разом з двома своїми
батьками в квартирі АДРЕСА_1.

Приймаючи рішення суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
право осіб на приватизацію
пов;язується не з фактом їх
реєстрації у спірній квартирі, яка
здійснюється на підставі Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», а з їх правом на житло та
фактом проживання у квартирі.

Наведена правова позиція міститься,
зокрема, у постанові Верховного Суду
України від З0 січня 2013 року у справі №
6-125цс12, прийнятій за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 ЦПК України, з огляду на що в силу
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК ця правова позиція є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень при вирішенні питання щодо
недійсності правочину.

З огляду на дану правову позицію,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про задоволення вимоги про
визнання недійсним розпорядження
органу приватизації - УЖКГ Одеської
міської ради №74705 від 14 березня 1996 року
про приватизацію квартири АДРЕСА_1 і
визнання недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
видане УЖКГ Одеської міської ради від 14
березня 1996 року .

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про
вселення ОСОБА_4 в спірну квартиру та
зобов;язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити
перешкод у проживанні та користуванні
квартирою АДРЕСА_1, оскільки у зв;язку з
поганими стосунками між колишніми
подружжями, ОСОБА_4 позбавлений
можливості проживати та користуватися
квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
вказується на те, що позивачі не
мешкали в спірній квартирі на момент її
приватизації, були прописані у м.
Біляївка, де й проживали, тому й не
здійснювали приватизацію.

Колегія суддів не приймає до уваги
дані доводи, оскільки вони
спростовуються показами свідків,
письмовими доказами про те, який
дитячий садок відвідувала ОСОБА_3, де
знаходилась на медичному обліку,
фотографіями.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4
про те, що ОСОБА_2 перебувала на
квартирному обліку як працівник
Одеського обласного статистичного
управління, а тому зберігала за собою
право на користування за адресою в м.
Біляївка де була зареєстрована,
спростовуються довідкою Департамента
архівної справи та діловодства від
16.08.2013р. ( т.2 а.с.37), довідкою
Департамента архівної справи та
діловодства Одеської міської ради від
05.11.2013р. ( т.2 а.с.183) про те, що рішення
щодо перебування на квартирному обліку
ОСОБА_2 не знайдено. Довідка Головного
управління статистики в Одеській
області від 06.11.2013р. ( т.2 а.с. 193) про
знаходження ОСОБА_2 на квартирному
обліку за місцем роботи з 1988р. до 1996р.
надана без документального
підтвердження.

Посилання в апеляційній скарзі
ОСОБА_4 на пропуск позивачами строку
позовної давності для подачі позову до
суду спростовуються копією власноруч
написаного ОСОБА_4 листа ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 від 24.03.2011 року, в якій
відповідач вимагав від колишньої
дружини і доньки звільнити спірну
квартиру посилаючись на те, що він є
одноособовим її власником, надавши
копії розпорядження УЖКГ Одеської
міської ради і свідоцтва про право
власності на житло від 14.03.1996 року.

Таким чином позивачі дізналися, що
на підставі одноособової заяви ОСОБА_4
від 12 лютого 1996 року розпорядженням
органу приватизації УЖКГ Одеської
міської ради від 14 березня 1996 року №74705
спірна квартира передана в приватну
власність останнього, про що того ж
самого дня видано свідоцтво про право
власності.

Посилання ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 були обізнані про приватизацію
квартири на його ім;я ще в 1996році не
підтверджено доказами, а відповідно
до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на
припущеннях. ОСОБА_4 не надав доказів
того, що при прийомі його на роботу він
надавав ОСОБА_2 ксерокопію свого
паспорту, реєстрацією в спірну
квартиру дружини в 2000 році та доньки в
2006році займався саме ОСОБА_4, що
підтверджено ним в суді апеляційної
інстанції, комунальні послуги
сплачувались також ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та
представника ОСОБА_3-ОСОБА_5 про те, що у
ОСОБА_4 склалась нова сім;я, що спірна
квартира складається із двох суміжних
кімнат і спільне проживання сторін у
цих кімнатах неможливо, колегія суддів
не приймає до уваги, оскільки вони
не грунтуються на законі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційних скарг суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.1, 308, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 20 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Л.І. Доценко

Судді
А.П.Заїкін

Л.А. Гірняк