СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Барановської Л.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 червня 2014р. по цивільній справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

встановила:

у вересні 2013р. позивач звернувся до
суду з позовом про солідарне стягнення
з відповідачів 149 996,07 доларів США, що
еквівалентно 1 198 918,58грн.
заборгованості за кредитним договором
та 4 215 590,05грн.пені, а також 3441грн.
судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 14 вересня 2007р. між
ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір, відповідно до якого
позичальник отримав кредит у розмірі 119
693 доларів США зі сплатою плаваючої
процентної ставки, яка складається з
фіксованого відсотка у розмірі 4,49%
річних та FIDR, та зобов'язався погашати
кредитну заборгованість щомісячними
платежами у розмірі та строки,
визначені у графіку платежів. Однак,
станом на 11 липня 2013р. існує
заборгованість за кредитним договором
у вищезазначеній сумі, яка складається
з 103 040,79 доларів США за кредитом, 46 955,28
доларів США несплачених відсотків,
пені у розмірі 4 215 590,05грн.

Позивач стверджував, що 16 липня
2013р. позичальнику була направлена
вимога про дострокове повернення
кредиту, однак, кредитна
заборгованість погашена не була.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 14
вересня 2007р. з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були
укладені окремі договори поруки, і
вказаним поручителям 16 липня 2013р. були
направлені вимоги про погашення
кредитної заборгованості, однак, свій
обов'язок поручителі не виконали.

Позивач посилався на те, що є
правонаступником всіх прав та
обов'язків кредитора, так як 29 червня
2010р. на підставі договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
придбав право вимоги за вказаним
кредитним договором.

Рішенням суду від 13 червня 2014р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь
ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 2 022 523грн. 61коп. та у рівних
частинах судовий збір.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Апелянт посилається на
помилковість висновку суду про
припинення договору поруки,
укладеного з ОСОБА_3, оскільки строк
виконання основного зобов'язання

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/10450/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Катющенко В.П.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.визначений у кредитному договорі,
як 14 вересня 2033р.

-
2 -

Також апелянт вважає, що суд
неправомірно зменшив розмір пені, так
як вона розрахована відповідно до умов
договору, з якими погодився
позичальник.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
будучи належним чином повідомленими
про день та час розгляду апеляційної
скарги (с.с.24 т.2), від отримання судового
виклику відмовилися (с.с.25 т.2), тому
відповідно до положень ст.ст.76 та 305 ЦПК
України колегія суддів провела судовий
розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, пояснення представника
відповідача ОСОБА_3, який просив
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 вересня
2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір,
відповідно до якого банк надав
позичальнику 119 693 доларів США строком
до 14 вересня 2033р. та сплатою плаваючої
процентної ставки за користування
кредитними коштами, яка складається з
фіксованого відсотку - 4,49% та FIDR -
процентна ставка по строкових
депозитах фізичних осіб в гривні, що
розміщені в банку на строк в 366 днів, з
виплатою процентів після закінчення
строку дії депозитного договору.

У забезпечення виконання
кредитного договору в цей же день з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені окремі
договори поруки, за якими поручителі
зобов'язалися солідарно з
позичальником відповідати за
погашення кредитної заборгованості.

29 червня 2010р. між ПАТ «ОТП Банк»
та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
укладений договір купівлі-продажу
кредитного портфелю, за яким позивач
набув право вимоги за кредитними
договорами, у тому числі і за кредитним
договором, укладеним з ОСОБА_1

1 вересня 2011р. між ПАТ «ОТП Банк»
та ОСОБА_1 був укладений додатковий
договір № 1 до кредитного договору, за
яким сторони погодили пільгову
процентну ставку за користування
кредитними коштами з 14 вересня 2011р. у
розмірі 10,49% річних, а також визначили
умови скасування пільгового періоду.

В цей же день з ОСОБА_2 був
укладений додатковий договір № 1 до
договору поруки від 14 вересня 2007р.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 кредитної заборгованості, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 належним чином не виконував
свого обов'язку по погашенню кредитної
заборгованості, у зв'язку із чим
виникла заборгованість, яка станом на 11
липня 2013р. складається з 103 040,79 доларів
США за кредитом, 46 955,28 доларів США
несплачених відсотків, пені у розмірі 4
215 590,05грн.

Рішення суду в частині стягнення
з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за
кредитом та процентами не
оскаржується, хоча апелянт ставить
питання про повне скасування рішення
суду, але в апеляційній скарзі не
наводить доводів незаконності рішення
суду в цій частині, тому колегія суддів
відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не
переглядає рішення суду в цій частині.

Зменшуючи розмір пені, який
підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
він значно перевищує розмір
заборгованості.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає матеріалам
справи та ґрунтується на нормах
матеріального права.

Пунктом 4.1.1. частини № 2
кредитного договору від 14 вересня 2007р.
сторони погодили, що за порушення
прийнятих на себе зобов'язань стосовно
повернення кредитних коштів, сплати
процентів за користування кредитними
коштами у визначені цим договором
строки, позичальник зобов'язаний
сплатити банку пеню у розмірі 1% від
суми несвоєчасно виконаних боргових
зобов'язань за кожний день прострочки.

З наданого позивачем суду першої
інстанції розрахунку заборгованості
вбачається, що за період з 11 липня 2012р.
по 11 липня 2013р. пеня становить 4 215
590,05грн.

Частиною третьою статті 551 ЦК України
передбачено, зокрема, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків.

- 3 -

Отже, частина третя статті 551 ЦК України
з урахуванням положень статті 3 ЦК
України щодо загальних засад
цивільного законодавства та частини
четвертої статті 10 ЦПК України щодо
обов'язку суду сприяти сторонам у
здійсненні їхніх прав дає право суду
зменшити розмір неустойки за умови, що
її розмір значно перевищує розмір
збитків (постанова Верховного Суду
України № 6-100цс14).

Установивши, що розмір пені 4 215 590,05грн.
значно перевищує розмір
заборгованості за кредитним договором,
який становить 1 198 917,58грн., суд першої
інстанції правомірно застосував до
спірних правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК
України.

Доводи апелянта про те, що позичальник
погодився з умовами кредитного
договору, якими визначений розмір пені,
не свідчить про незаконність рішення
суду в частині застосування ч. 3 ст. 551 ЦК
України і не позбавляло суд права
застосувати вказану норму
матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, заявлених до ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
поруки, укладений між банком та ОСОБА_3,
є припиненим.

Колегія суддів вважає, що даний
висновок суду першої інстанції
відповідає обставинам справи та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до вимог частини другої
статті 1054 та частини другої статті 1050
ЦК України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Пунктом 1.9.1. частини № 2 кредитного
договору від 14 вересня 2007р. сторони
погодили, що банк має право вимагати
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому або у визначеній
банком частині у випадку невиконання
позичальником та/або поручителем своїх
боргових та/чи інших зобов'язань за цим
договором. При цьому, зобов'язання
позичальника щодо дострокового
виконання боргових зобов'язань в
цілому настає з дати відправлення
банком на адресу позичальника
відповідної вимоги та повинно бути
проведено позичальником протягом 30
календарних днів з дати одержання
позичальником відповідної вимоги.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_1
зобов'язань по погашенню кредитної
заборгованості, 4 лютого 2008р. банк
направив позичальнику вимогу про
дострокове повернення кредитної
заборгованості, яка була отримана
позичальником 6 лютого 2010р.

Крім того, 28 травня 2008р. банк направив
поручителю ОСОБА_3 іпотечну вимогу, де
вимагав протягом 30 днів з моменту
направлення даного повідомлення
погасити кредитну заборгованість.

Отже, пред'явивши вимогу про повне
дострокове погашення заборгованості
за кредитом, процентів за користування
кредитом та пені 28 травня 2008р.,
кредитор, відповідно до ч. 2 ст.1054 ЦК
України, змінив строк виконання
основного зобов'язання і зобов'язаний
був пред'явити позов до поручителя
протягом шести місяців з 28 червня 2008р.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

З договору поруки, укладеного з ОСОБА_3,
вбачається, що в ньому не встанов-

лено строку, після якого порука
припиняється, а умова договору поруки
(пункт 4.1.) про його дію до повного
виконання боргових зобов'язань за
кредитним договором не є встановленим

- 4
-

сторонами строком припинення дії
поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та
ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі
підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559
ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

За таких обставин у банку виникло право
пред'явити вимогу до поручителя ОСОБА_3
про виконання порушеного зобов'язання
боржника щодо повернення кредиту,
починаючи з 29 червня 2008 року, протягом
наступних шести місяців.

Однак, після зміни строку виконання
основного зобов'язання, банк до суду із
позовом не звернувся, 14 травня 2010р.
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу був вчинений
виконавчий напис про звернення
стягнення на іпотечне майно, яке
належить ОСОБА_1 у погашення
заборгованості за даним кредитним
договором.

З позовом до суду про стягнення
заборгованості із поручителя ОСОБА_3
позивач звернувся тільки у вересні
2013р., тобто після закінчення
шестимісячного строку від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання, тому відповідно до ч. 4 ст.
559 ЦК України суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
припинення договору поруки, укладеного
з ОСОБА_3

Доводи апелянта, що строк виконання
основного зобов'язання визначений у
кредитному договорі, як 14 вересня 2033р.,
що також визначено у договорі поруки,
не відповідає обставинам справи та
умовам договору поруки, який не містить
конкретного строку договору поруки.

Крім того, банком були змінені строки
виконання основного зобов'язання, а
позивачем не надано доказів, що
відповідно до 1.9.2. частини №2
кредитного договору банком було
відкликано вимогу про дострокове
повернення кредиту у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо
боржник не був письмово повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язані,
новий кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків.

Частиною 2 статті 518 ЦК України
передбачено, якщо боржник не був
письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, він має право
висунути проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитом.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_3
правомірно зазначив про припинення
договору поруки ще у грудні 2008р.,
заперечуючи проти позову нового
кредитора.

Колегія суддів погоджується з доводами
представника ОСОБА_3 про те, що по-зивач
був обізнаний про вимогу банку про
зміну строку повернення кредитної
заборгованості, так як з 11 липня 2012р.
розраховував розмір пені на всю суму
заборгованості.

Судом повно встановлені обставини
справи, оцінені надані докази,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» відхилити, рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 червня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: