Справа №463/5314/14-ц
Провадження №2/463/2124/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

з участю секретаря
Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Квасніцького
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Галицького відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції, Головного
управління державної казначейської
служби у Львівській області про
відшкодування шкоди, завданої
незаконним рішенням та діями органів
державної влади, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до відповідачів, просить
ухвалити рішення, яким стягнути з
Головного управління Державної
казначейської служби у Львівській
області завдану їй матеріальну шкоду в
розмірі 8110,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що в 2011р. старший
державний виконавець Галицького ВДВС
ЛМУЮ звернувся до Галицького районного
суду м. Львова з поданням про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України позивача, мотивуючи його тим,
що у Галицькому ВДВС ЛМУЮ перебуває на
виконанні виконавче провадження з
виконання наказу № 15/236 від 18.08.2008р.,
виданого Господарським районним судом
Львівської області про стягнення з
ТзОВ «Практик-А» на користь ТзОВ
Торговий дім «Демидівський кур'єр»
заборгованості на суму 30 418 грн.; наказ
№ 17/64 від 09.06.2009р., виданий
Господарським судом Львівської
області про стягнення з ТзОВ
«Практик-А» на користь ВАТ
«Концерн-Електрон» заборгованості в
розмірі 1754,75 грн.; наказ № 31/267 від
26.12.2008р., виданий Господарським судом
Львівської області про стягнення з
ТзОВ «Практик-А» на користь ВАТ
«Дрогобицький завод залізобетонних
виробів» 38 463 грн. основного боргу, 385
грн. державного мита та 118 грн. витрат на
ІТЗ, а також виконавчий лист № 2а-6050/10
від 16.11.2010р. про стягнення з ТзОВ
«Практик-А» на користь УПФУ в
Залізничному районі м. Львова боргу в
розмірі 1827,57 грн. Ухвалою Галицького
районного суду м. Львова від 06.05.2011р.
таке подання було задоволено, а
позивача тимчасово обмежено у праві
виїзду за кордон до повного виконання
нею зобов'язань. Проте, ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 10.10.2013р. таку ухвалу скасовано з тих
підстав, що не було з'ясовано обставин
щодо керівника ТзОВ «Практик-А» як
боржника. Позивач в свою чергу, була
звільнена з цієї посади 01.12.2008р., однак
державний виконавець, під час
звернення до суду із згаданим поданням,
вказав у ньому неперевірені відомості,
у зв'язку з чим вона протиправно була
позбавлена можливості покинути
територію України. Так, про існування
ухвали Галицького районного суду м.
Львова дізналася 03.06.2013р. на території
терміналу Міжнародного аеропорту
«Львів», коли уповноважені особи
підрозділу охорони державного кордону
прийняли рішення про відмову в
перетині державного кордону на виїзд з
України на підставі незаконної ухвали,
при тому що всі інші документи,
необхідні для виїзду, у неї були в
наявності. Напередодні, 27.05.2014р. нею
було укладено договір з ПП «Ольві Тур»
про надання послуг з туристичного
обслуговування, а саме організації та
проведення поїздки в Грецію. Вартість
послуг туроператора становить 8 110,80
грн., які були сплачені представником
ПП «Ольві-Тур» Вовк Г.І. за дорученням
позивача від 27.05.2014р. Оскільки виїзд за
межі України не відбувся у зв'язку з
незаконними діями державного
виконавця, а вона не те що ухилялась, а
не була боржником у виконавчому
провадженні, дану суму, яка на її думку
є матеріальною шкодою заподіяною
органом державної влади, просить
стягнути з Головного управління
Державної казначейської служби у
Львівській області.

В судовому засіданні позивач
підтримала позові вимоги, дала
пояснення аналогічні вищенаведеним та
просить позов задовольнити. Також,
підтримала свою вимогу про стягнення
суми матеріальної шкоди саме з
Головного управління Державної
казначейської служби у Львівській
області.

Представник відповідача - Головного
управління Державної казначейської
служби у Львівській області, згідно
належної довіреності від 13.01.2014р.
Квасніцький О.В. проти обґрунтованості
позову заперечив. Вказав, що на даний
момент дії державного виконавця на
офіційному рівні не визнано
незаконними, що є обов'язковою умовою
для відшкодування шкоди, заподіяною
органом державної влади, і що виключає
можливість стягнення визначеної
позивачем суми. Крім цього, збитки,
завдані державним виконавцем в процесі
здійснення виконавчого провадження,
повинні відшкодовуватись в порядку,
встановленому законом. Проте, такого
закону на даний час не прийнято, а отже,
відсутній механізм такого
відшкодування, суд в свою чергу, не
вправі визначати порядок та спосіб
відшкодування шкоди державою. Також,
виконуючи свої повноваження, Головне
управління не вчиняло будь-яких
протиправних дій по відношенню до
позивача, прав її не порушувало, і як
наслідок, не є учасником спірних
відносин і не володіє будь-якими
фактичними даними, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи. Разом з
тим, відшкодування шкоди, заподіяної
органом державної влади, здійснюється
на підставі рішення суду з державного
чи місцевого бюджету Державною
казначейською службою України. Саме
вона є належним учасником процесу,
оскільки вирішення такого питання не
відноситься до компетенції обласного
управління. За наведених вище обставин,
в задоволенні позову просить
відмовити.

Представник відповідача - Галицького
ВДВС ЛМУЮ в судове засідання не
з'явився, хоча про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, причин неявки суду не повідомив.
Скерував до суду письмові заперечення
проти позову, відповідно до змісту
яких, вважає, що виконавчою службою та
діями державного виконавця права
позивача порушені не були, а отже,
відсутні підстави для відшкодування
матеріальної шкоди. В процесі
здійснення виконавчого провадження за
згаданими в позові виконавчими
документами, державним виконавцем було
скеровано запити у відповідні органи
щодо виявлення рухомого та нерухомого
майна боржника та запит про виявлення
відкритих рахунків в фінансових
установах. На виклики та попередження
державного виконавця боржник не
з'являвся. При виході за адресою,
вказаною у виконавчому документі, його
виявлено не було. За отриманими
відповідями, нерухоме та рухоме майно,
на яке можна звернути стягнення
відсутнє. Відкриті розрахункові
рахунки в банківських установах, які
були арештовані постановою державного
виконавця, виявились порожніми. Вимога
державного виконавця від 14.01.2011р. також
залишилась проігнорованою. Всі ці дії
свідчили про те, що божник ухиляється
від виконання судового рішення. В
такому випадку, державний виконавець
наділений правом на звернення до суду з
вимогою обмежити боржника в праві
виїзду закордон, яке і було ним
реалізоване у спосіб винесення
відповідного подання. Оскільки участь
юридичних осіб у виконавчому
провадженні здійснюється їх
керівниками, таке подання було
винесено відносно позивача, яка за
повідомленням Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб і була керівником підприємства
боржника. Відповідно до наявних
матеріалів виконавчого провадження,
для винесення такого подання були всі
необхідні підстави, а тому, вважає, що
матеріальна шкода відшкодованою бути
не може. Просить в задоволені позову
відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши письмові заперечення
проти позову, дослідивши матеріали
справи, оцінивши в сукупності зібрані в
ній докази та ухвалюючи рішення у
відповідності до вимог ст. 215 ЦПК
України, суд не знаходить підстав для
задоволення позову виходячи з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
ухвалою Галицького районного суду м.
Львова від 06.05.2011р. (а.с.4) задоволено
подання старшого державного виконавця
Галицького ВДВС ЛМУЮ (а.с.33-34) та
тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві
виїзду за межі території України без
вилучення паспортного документу до
виконання нею своїх зобов'язань по
наказу № 15/236, виданого 18.08.2008р.
Господарським судом Львівської
області про стягнення з ТзОВ
«Практик-А» на користь ТзОВ Торговий
дім «Демидівський кур'єр»
заборгованості на суму 30 418 грн.; наказу
№ 17/64 від 09.06.2009р., виданого
Господарським судом Львівської
області про стягнення з ТзОВ
«Практик-А» на користь ВАТ
«Концерн-Електрон» заборгованості в
розмірі 1754,75 грн.; наказу № 31/267 від
26.12.2008р., виданого Господарським судом
Львівської області про стягнення з
ТзОВ «Практик-А» на користь ВАТ
«Дрогобицький завод залізобетонних
виробів» 38 463 грн. основного боргу, 385
грн. державного мита та 118 грн. витрат на
ІТЗ, а також виконавчого листа
Львівського окружного
адміністративного суду № 2а-6050/10 від
16.11.2010р. про стягнення з ТзОВ
«Практик-А» на користь УПФУ в
Залізничному районі м. Львова боргу в
розмірі 1827,57 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 10.10.2013р. (а.с.5), таку ухвалу
суду першої інстанції скасовано, а у
задоволенні подання відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України,
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Однією з обов'язкових умов для
відшкодування шкоди за цією нормою є
неправомірність поведінки посадової
особи органу державної влади, якою
можна вважати будь-яку поведінку,
внаслідок якої заподіяно шкоду, якщо її
завдавач був уповноважений на такі дії.

Представник відповідача вірно вказує,
що встановлення ознак неправомірності
поведінки посадової особи можливе
виключно в порядку адміністративного
судочинства. Однак, як зазначено в ч. 2
ст. 21 КАС України, вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення рішення суд вирішує
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються.

Оскільки в справі яка розглядається
позовна вимога не пов'язана з вимогою
вирішити публічно-правовий спір, що
відносить такий спір до категорії
цивільного судочинства, а для його
вирішення необхідно встановити
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги - наявність чи
відсутність в діях посадової особи
ознак неправомірності, що є однією з
обов'язкових умов для відшкодування
шкоди, необхідно з'ясувати саме при
вирішенні даного цивільно-правового
спору.

Разом з тим, перевіривши зібрані в ході
розгляду справи докази, суд не
знаходить ознак неправомірності під
час винесення згаданого вище подання, а
відтак, не знаходить підстав для
примусового стягнення суми, яка
становить ціну позову.

Порядок та умови виконання рішень
судів та інших органів, що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку, визначаються
Законом України «Про виконавче
провадження».

Згідно ст. 1 цього Закону, виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Права та обов'язки державного
виконавця визначені в ст. 11 цього
Закону.

Одним із основних обов'язків, який
зазначено в ч. 2 цієї статті, є вжиття
заходів, необхідних для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення, у спосіб та в
порядку, визначеному виконавчим
документом і цим Законом.

Для реалізації цього обов'язку, в ч. 3
цієї статті закріплені права
державного виконавця, зокрема, п. 18 якої
гласить, що у разі ухилення боржника
від виконання зобов'язань, покладених
на нього рішенням, звертатися до суду
за встановленням тимчасового
обмеження у праві виїзду боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи за межі України - до
виконання зобов'язань за рішенням.

Вказаній нормі в частині винесення
подання щодо обмеження у праві виїзду
за кордон керівника юридичної особи,
яка значиться боржником у виконавчому
провадженні, кореспондують приписи ч. 4
ст. 9 Закону, згідно з якою, участь
юридичних осіб у виконавчому
провадженні здійснюється їх
керівниками.

Обов'язковою умовою для винесення
такого подання є ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням.

Під поняттям ухилення від виконання
судового рішення слід розуміти таку
поведінку боржника, який відкрито не
заявляє про відмову виконати судове
рішення, проте діє таким чином, що
фактично унеможливлює його виконання.

Матеріалами справи встановлено, що
постанова про відкриття виконавчого
провадження з примусового виконання
наказу № 15/236, виданого 18.08.2008р.
Господарським судом Львівської
області, де боржником значиться ТзОВ
«Практик-А» про стягнення коштів в сумі
30 418 грн., винесена 15.10.2010р. (а.с.44).

Відповідно до листа ПАТ КБ
«Приватбанк» від 17.02.2011р. (а.с.35), кошти
на рахунках, на які постановою від
09.02.2011р. (а.с.37) накладено арешт,
відсутні. Аналогічний лист про
відсутність коштів на арештованих
рахунках боржника скеровано 15.02.2011р.
Філією «Відділення ПАТ
«Промінвестбанк» (а.с.36 зв.).

Згідно відповіді ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
від 29.11.2010р. (а.с.40), на праві приватної
власності боржник не володіє нерухомим
майном. Такий самий лист про
відсутність у боржника рухомого майна
скеровано від органу ДАІ 29.10.2010р. (а.с.40
зв.).

14.01.2011р. на адресу божника була
скерована вимога про необхідність
добровільного виконання грошового
зобов'язання до 27.01.2014р. (а.с.38 зв.), однак,
як вбачається з акту державного
виконавця від 27.01.2014р. (а.с.36), керівник
підприємства боржника у відділ
виконавчої служби не з'явився, а
названу вище вимогу добровільно не
виконав. Аналогічно не виконувались
божником і попередні вимоги про
необхідність явки у відділ виконавчої
служби, про що також були складені
відповідні акти від 27.10.2010р. (а.с.42) та
від 13.11.2010р. (а.с.39).

Згідно актів державного виконавця від
16.12.2010р. (а.с.38), від 09.11.2010р. (а.с.39 зв.), від
23.03.2011р. (а.с.35 зв.), при виході за адресою,
вказаною у виконавчому документі,
боржника виявлено не було.

Враховуючи таку поведінку боржника, є
всі підстави вважати, що останній
ухиляється від виконання судового
рішення, що наділяє державного
виконавця правом на винесення
відповідного подання.

Більше того, за таких обставин справи,
державний виконавець зобов'язаний був
реалізувати своє право на винесення
подання, оскільки виключно в такому
випадку був би виконаний його обов'язок
щодо вжиття всі передбачених законом
заходів для повного та своєчасного
виконання рішення суду.

Такі дії державного виконавця аж ніяк
не можна назвати протиправними.
Спрямовані вони на виконання
обов'язків, покладених на нього
Законом. Реалізовані у спосіб,
передбачений Законом, а тому, не носять
ознак протиправності.

Як вже згадувалось вище, для
відшкодування шкоди, заподіяної
органом державної влади необхідно
встановити ознаку протиправності його
поведінки, і оскільки в судовому
засіданні це не підтверджено, правові
підстави для задоволення позову
відсутні.

При цьому, не можна назвати
обґрунтованим висновок позивача, що
державний виконавець, при винесенні
подання керувався не перевіреною
інформацією щодо особи керівника
підприємства божника.

Згідно Витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с.30-31), який
сформовано на запит державного
виконавця від 03.11.2010р. (а.с.32), саме
позивач станом на 15.11.2010р. була
керівником юридичної особи. Враховуючи
ухилення боржника від виконання
грошового зобов'язання, а також
достовірну інформацію про керівника
цього боржника, державний виконавець
правомірно виніс на розгляд суду
подання саме відносно позивача.

Суд звертає увагу, що саме по собі
винесення подання не може вважатись
протиправною поведінкою, оскільки по
своїй суті, має рекомендаційний
характер, і прийняття кінцевого
рішення належить виключно до
компетенції суду першої інстанції. З
метою усунення порушень свободи
пересування, за ініціативою
заінтересованої сторони, законність
такого рішення може бути перевірено
судами вищих інстанції. В такому
випадку, немає підстав вважати, що
винесення подання є порушенням цього
права.

За таких обставин справи, суд в цілому
знаходить позов безпідставним та
відмовляє в його задоволенні в повному
обсязі.

Крім цього, разом з безпідставністю,
суд знаходить цей позов ще й не
доведеним. За його мотивами, кошти в
сумі 8110,80 грн. перераховані за
дорученням позивача представником
туристичної компанії Вовк Г.І. В
матеріалах справи таке доручення
наявне (а.с.7), проте прізвища та
ініціалів такого працівника в ньому не
вказано, хоча місце для цього
відведено. Доказів того, що Вовк Г.І.,
яка є платником цієї суми згідно
квитанції від 27.05.2013р. (а.с.6), є одночасно
працівником туристичної компанії, суду
не представлено, що також виключає
можливість задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 10,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3,
11, 15, 16, 1173 ЦК України, Законом України
«Про виконавче провадження», суд, -

в и р і ш и
в:

В позові ОСОБА_1 до Галицького відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, Головного управління
державної казначейської служби у
Львівській області про стягнення з
Головного управління державної
казначейської служби у Львівській
області матеріальної шкоди в розмірі 8
110,80 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.