АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8807/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника апелянтів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 29 липня 2013 року по цивільній справі
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «КОРОНІДА ІНВЕСТ» до
ОСОБА_6 про визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ТОВ «КОРОНІДА ІНВЕСТ»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6,
в якому просило:

- визнати за ТОВ «КОРОНІДА ІНВЕСТ»
право власності на нежитлову будівлю
по АДРЕСА_1, загальною площею 68,5 кв.м., що
складається з групи приміщень № 1, № 2
та № 3;

- визнати за ТОВ «КОРОНІДА ІНВЕСТ»
право власності на нежитлову будівлю
на АДРЕСА_2, загальною площею 146,0 кв.м.,
що складається з групи приміщень № 1, №
2, № 3, № 4 та № 5;

- визнати за ТОВ «КОРОНІДА ІНВЕСТ»
право власності на нежитлову будівлю
по АДРЕСА_3, загальною площею 344,0 кв.м.;

- зобов'язати ОСОБА_6 протягом двох
тижнів, після набрання законної сили
даного рішення, повернути позивачу
вказані нежитлові будівлі за актом
прийому-передачі;

- зобов'язати ОСОБА_6 замовити та
виготовити технічні паспорти у
відповідних ліцензованих організаціях
(сертифікованих) на вказані об'єкти
нерухомого майна;

- стягнути з ОСОБА_6 судовий збір в
розмірі 3000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувало, що відповідач, як орендар
нежитлових приміщень, після закінчення
строку договорів оренди не повернув
нежитлові приміщення позивачу, чим
фактично не визнав та оспорив право
власності позивача на вказані об'єкти,
а відтак порушене право позивача
підлягає судовому захисту шляхом
визнання права власності позивача на
об'єкти нерухомості.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 29.07.2013 позов
задоволено - визнано за ТОВ «КОРОНІДА
ІНВЕСТ» право власності на об'єкти
нерухомого майна:

- нежитлову будівлю, загальною площею
68,5 кв.м., що складається з групи
приміщень № 1, № 2 та № 3 по проспекту
АДРЕСА_1

- нежитлову будівлю, загальною площею
146,0 кв.м., що складається з групи
приміщень № 1, № 2, № 3, № 4 та № 5 на площі
АДРЕСА_2

- нежитлову будівлю, загальною площею
325,2 кв.м., що складається з групи
приміщень № 1 та № 2 по АДРЕСА_3

- зобов'язано ОСОБА_6 протягом двох
тижнів, після набрання законної сили
даного рішення, повернути ТОВ
«КОРОНІДА ІНВЕСТ» вказані нежитлові
будівлі за актом прийому-передачі;

- зобов'язано ОСОБА_6 замовити та
виготовити технічні паспорти у
відповідних ліцензованих організаціях
(сертифікованих) на вказані об'єкти
нерухомого майна;

- стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ
«КОРОНІДА ІНВЕСТ» судовий збір в
розмірі 3000 грн.

В апеляційній скарзі особи, які не
брали участі у справі, однак вважають,
що суд вирішив питання про їх права та
обов'язки, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просять
скасувати рішення в частині визнання
права власності на об'єкти нерухомого
майна - нежитлову будівлю загальною
площею 146,0 кв.м., що складається з групи
приміщень № 1, № 2, № 3, № 4 та № 5 на
АДРЕСА_2 та в цій частині ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
даної позовної вимоги. Вважають, що суд
першої інстанції неповно з'ясував
обставини, що мають значення для справи
та визнав за позивачем право власності
на майно, яке належить їм. При цьому, суд
не звернув уваги на те, що спірне майно
є павільйонами, які не можуть бути
об'єктом нерухомого майна і для їх
будівництва земельна ділянка у
встановленому законом порядку не
відводилась.

Представник апелянтів в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
з викладених в ній підстав та просив її
задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі
повторно не з'явились в судове
засідання, про час та місце розгляду
справи неодноразово повідомлялись у
встановленому законом порядку за
відомими суду адресами. Колегія суддів,
визнала за можливе розглянути справу
за відсутності осіб, які не з'явились,
оскільки їх неявка не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення представника апелянтів,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Разом з цим, у відповідності з вимогами
ч. 3 вказаної статті апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду вказаним
вимогам процесуального закону не
відповідає.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
позивачем не визнається та оспорюється
право власності позивача на об'єкти
нерухомого майна, то, у відповідності з
вимогами закону, таке право підлягає
захисту шляхом визнання за позивачем
права власності на нерухоме майно.

З вказаним висновком суду погодитись
не можливо, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.03.2012 між сторонами був укладений
договір оренди нежитлових приміщень,
які є предметом даного спору.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач вказував, що після закінчення
строку оренди відповідач не повернув
нежитлові приміщення позивачу, чим
фактично не визнав та оспорив право
власності позивача на вказані об'єкти,
а тому порушене право позивача
підлягає судовому захисту шляхом
визнання права власності позивача на
об'єкти нерухомості.

Обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права та наведені доводи в
обґрунтування заявлених вимог не
ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності до ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Матеріали справи не містять належного
та допустимого доказу права власності
позивача на спірні об'єкти нерухомого
майна. Крім того, відсутні підстави
вважати, що таке право оспорювалось чи
не визнавалось відповідачем, оскільки
зі змісту позову вбачається, що
відповідач відмовився від повернення
(звільнення) орендованих приміщень
лише тому, що бажав продовження терміну
оренди. Більш того, в матеріалах справи
відсутні будь-які відомості про втрату
документа, який засвідчує право
власності позивача на об'єкти
нерухомості.

З огляду на викладене, підстави,
передбачені ст. 392 ЦК України, для
звернення до суду з позовом про
визнання права власності відсутні.

Також позивачем вказувалось, що спірні
об'єкти нерухомості були ним
побудовані господарським способом і
вказані об'єкти відповідають вимогам
чинним в галузі будівництва України та
придатні до експлуатації, що
підтверджується висновком експерта.

Пленуму Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в постанові № 6 від
30.03.2012 «Про практику застосування
судами статті 376 ЦК України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» наголосив, що не може
бути застосовано правила статті 376 ЦК
при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на
самочинно переобладнані квартири в
багатоквартирних будинках різних
житлових фондів, оскільки такі
правовідносини врегульовано іншими
нормами законодавства, зокрема статтею
383 ЦК та відповідними нормами Житлового
кодексу України щодо власників
квартир;

- про визнання права власності на
самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на
самочинно збудовані приналежності до
основної речі (ганок, веранда, мансарда
тощо).

З матеріалів справи та зі змісту
оскаржуваного рішення суду вбачається,
що на час ухвалення рішення позивач не
був землекористувачем земельної
ділянки.

Право на будівництво нерухомого майна
(забудову) мають власники земельних
ділянок (стаття 90 ЗК України),
землекористувачі (стаття 95 ЗК України),
особи, які набули права користування
чужою земельною ділянкою (суперфіцій)
за договором із власником земельної
ділянки (стаття 1021 ЗК України) або з
інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем
земельної ділянки право на її забудову
(будівництво) реалізується за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням та видом
відповідно до містобудівних умов і
обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка
набула права на земельну ділянку на
законних підставах, після здійснення
нею дій, передбачених статтями 26-32
Закону № 3038-VI.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті 15
ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України. У зв'язку із цим звернення до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює таке
будівництво, не набуває права
власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК
України).

Разом із цим власник земельної ділянки
набуває право власності на зведені ним
будівлі, споруди та інше нерухоме майно
(частина друга статті 375 ЦК України),
тому на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудовано на ній, якщо це
не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК
України).

Вирішуючи справу за позовом власника
(користувача) земельної ділянки про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, необхідно
встановлювати усі обставини справи,
зокрема: чи є позивач власником
(користувачем) земельної ділянки; чи
звертався він до компетентного
державного органу про прийняття
забудови до експлуатації; чи є законною
відмова у такому прийнятті; чи є
порушені будівельні норми та правила
істотними.

З матеріалів справи не вбачається, що
позивач звертався до компетентного
органу з приводу прийняття забудови до
експлуатації.

Згідно із п. 3 ст. 34 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
орган державного
архітектурно-будівельного контролю у
порядку, визначеному центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері містобудування, веде
єдиний реєстр отриманих повідомлень
про початок виконання підготовчих
будівельних робіт, зареєстрованих
декларацій про початок виконання
підготовчих і будівельних робіт,
виданих дозволів на виконання
будівельних робіт, зареєстрованих
декларацій про готовність об'єкта до
експлуатації та виданих сертифікатів,
відмов у реєстрації таких декларацій
та у видачі таких дозволів і
сертифікатів, який формується на
підставі інформації, поданої органами
державного архітектурно-будівельного
контролю.

При вирішенні позову про визнання
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно слід виходити з того, що
право на виконання будівельних робіт
виникає у забудовника лише за
наявності документів, які надають
право виконувати будівельні роботи та
передбачених ст.ст. 27, 29-31 Закону № 3038-VI,
а також у передбачених законом
випадках отримання дозволу на
виконання будівельних робіт (статті 34,
37 цього Закону).

Оскаржуючи рішення суду першої
інстанції апелянти вказують на те, що
ними за договором про спільну
діяльність було створено малі
архітектурні форми, які були
встановлені за адресою: АДРЕСА_2 та
здані в оренду підприємцям. У 2013 році
апелянтам стало відомо, що невідомі
особи, як нові власники, переуклали з
орендарями павільйонів договори
оренди. Пізніше апелянтам стало відомо,
що оскаржуваним рішенням суду за ТОВ
«Короніда-Інвест» визнано право
власності на павільйони.

При цьому, апелянти також обґрунтовано
вказують на те, що малі архітектурні
форми (павільйони), в силу вимог чинного
законодавства України, не можуть бути
об'єктами нерухомого майна. Крім цього,
зазначили, що земельна ділянка під
розміщення павільйонів їм не
виділялась і останні були розміщені
самовільно, без отримання будь-яких
дозвільних документів та без прийняття
рішень щодо їх встановлення
компетентними органами.

Встановивши фактичні обставини справи,
проаналізувавши означені вище норми
права, які регулюють виниклі
правовідносини та оцінивши наявні у
справі докази в їх сукупності, колегія
суддів, не обмежуючись доводами
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що у суду першої інстанції
були відсутні належні законні підстави
для висновку про задоволення даного
позову.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про
обґрунтованість доводів апеляційної
скарги в оскаржуваній частині, однак, з
огляду на встановлені порушення норм
матеріального права, які є підставою
для скасування рішення, колегія суддів,
у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 303 ЦПК
України, вбачає за необхідне скасувати
рішення суду в повному обсязі та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, оскільки
оскаржуване рішення не тільки ухвалене
з порушенням норм матеріального і
процесуального права, а й порушує права
третіх осіб.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 29 липня 2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «КОРОНІДА
ІНВЕСТ» до ОСОБА_6 про визнання права
власності та зобов'язання вчинити дії -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді