Провадження № 2/161/4015/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

23 вересня 2014 року
м.
Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі головуючого судді - Присяжнюк
Л.М.,

при секретарі - Фурман Ю.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідачів - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання спільною
сумісною власністю майна та визнання
права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом
до ОСОБА_5., ОСОБА_6, ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
спільною сумісною власністю майна та
визнання права власності. Вказує, що з
2007 року вона та ОСОБА_7 вирішили
створити сім'ю та почали мешкати разом
з ним за адресою: АДРЕСА_1 проте
стосунки не зареєстрували, оскільки
останній не оформив розлучення. 21
жовтня 2008 року вона розірвала шлюб із
своїм чоловіком ОСОБА_8 Рішенням
Луцького міськрайонного суду в цьому ж
році було розірвано шлюб ОСОБА_7 із
ОСОБА_9 Зазначає, що під час спільного
проживання із ОСОБА_7 вели спільне
господарство, робили сімейні
заощадження, здійснювали спільну
підприємницьку діяльність. В 2012 році
вони спільно придбали автомобіль, який
був зареєстрований на ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, а після
його смерті відкрилась спадщина на все
належне йому майно, в т.ч. автомобіль.
Просить встановити юридичний факт
проживання однією сім'єю без державної
реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 2008 року
по 2014 рік. Визнати об'єктом спільної
сумісної власності подружжя
автомобіль та визнати за нею право
власності на 1/2 вказаного майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_2 позов підтримали
з підстав, наведених у ньому, просили
задовольнити. Позивач додатково суду
пояснила, що з ОСОБА_7 почала
зустрічатися з 2007 року, офіційно вони
обоє перебували у шлюбі, хоча фактично
сімейних стосунків із своїм подружжям
не підтримували. Тоді у 2008 році вона
розлучилася з чоловіком, а ОСОБА_7
розлучився з дружиною і вони почали
проживати як подружжя спочатку у
батьків ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 а з 2010 року в
АДРЕСА_1 оскільки на придбання
спільного житла їм не вистачало коштів.
ОСОБА_7 був співвласником вказаної
квартири разом із колишньою дружиною
та дітьми. Крім того, у 2012 році вони
спільно придбали автомобіль «RENAULT MASTER»,
2004 року випуску, який зареєстрований на
ОСОБА_7 Вказаний транспортний засіб
придбаний за спільні кошти, а тому він є
спільною сумісною власністю сім'ї і їй,
як співвласнику належить ? його частки.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
ОСОБА_4 в судовому засіданні позов
заперечили, просили відмовити в його
задоволенні. Крім того, відповідач
додатково суду пояснила, що після
розірвання шлюбу у 2008 році її батьки
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 продовжували
проживати разом за адресою: АДРЕСА_3
Позивачка ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_7 у
трудових відносинах, вона була
продавцем на ринку та отримувала
щомісячну заробітну плату. Про те, що
дана громадянка перебувала з батьком у
сімейних стосунках їй не відомо,
оскільки ОСОБА_7 постійно проживав та
вів спільне господарство разом із
колишньою дружиною ОСОБА_9 Спірний
транспортний засіб був придбаний
батьками для потреб сім'ї, крім того
кошти на його придбання давала бабуся -
мати ОСОБА_7

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилися, хоча були
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи, про причини
своєї неявки не повідомили.

Заслухавши думку осіб, які беруть
участь у справі, покази свідків,
дослідивши та оцінивши подані докази,
суд дійшов висновку, що позов
підставний та підлягає до задоволення
з врахуванням наступного.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК
України шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Водночас, за приписами ч. 2 ст. 3 СК
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і
тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК
України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що вказана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Так, судом встановлено, що шлюб
між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8
розірваний 21 лютого 2008 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 від
21лютого 2008 року (а.с.9).

На підставі рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 12 лютого 2008 року шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано. Як
вбачається із матеріалів цивільної
справи № 2-292/2008, вказане рішення суду
набрало законної сили 05 березня 2008
року. Таким чином, шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 припинився у порядку
передбаченому ч. 2 ст. 114 СК України.

Крім того, вказаним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 12 лютого 2008
року встановлено, що шлюбні відносини
між сторонами припинені, примирення
між ними не можливе, відповідач
влаштовує безпричинні сварки, сторони
на протязі двох років не проживають як
подружжя, спільного господарства не
ведуть.

Той факт, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 після
розірвання шлюбу були неприязні
стосунки і те, що вони не жили однією
сім'єю та не вели спільне господарство
також стверджується рішенням Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_9 про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя. На
підставі вказаного рішення
встановлено, що сторони не досягли
добровільної згоди щодо поділу майна, а
тому проведено поділ спільного майна
між колишнім подружжям ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 Вказане судове рішення
відповідач ОСОБА_9 не оскаржувала, а
тому воно набрало законної сили. З
матеріалів даної справи вбачається, що
у судові засідання, на які з'являвся
ОСОБА_7 при вирішенні спору про поділ
мана, останній викликався за адресою
свого проживання: АДРЕСА_1

Відповідно до ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином судом встановлено, що після
розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_9
склалися неприязні стосунки, зумовлені
їх окремим проживанням та поділом
спільного сумісного майна. Крім того,
відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
підтвердила та не заперечувала той
факт, що між матір'ю та батьком постійно
виникали сварки. Отже, доводи
відповідача та покази свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, які вказували, що
ОСОБА_7 постійно проживав після
розірвання шлюбу з ОСОБА_9 однією сім'єю
по 7 Малоомелянівському провулку в
м.Луцьку спростовуються вище
наведеними доказами.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 шлюб не
зареєстрували, сама по собі дана
обставина не свідчить про те, що вони не
мали спільного наміру створювати сім'ю.

Зокрема cвідок ОСОБА_13 в судовому
засіданні показав, що він є
священником, знає позивача, а також
знав померлого ОСОБА_7 Крім того, бачив
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 разом при спільних
святкуваннях, вони разом часто
приїжджали в село до батьків, вказував,
що вони мали намір повінчатися. Даний
факт свідчить про те, що сторони мали
намір на одруження.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в
судовому засіданні вказували про
наявність між ОСОБА_7 та ОСОБА_1
усталених відносин, які притаманні
подружжю, і відносини, які між ними
склалися в дійсності, не можуть
грунтуватися на знайомстві чи
досягненні певних цілей. Такі
відносини між двома людьми можливі
лише за наявності факту їх проживання
однією сім'єю. Це ж стосується і наявних
у матеріалах справи фотографій, на яких
зображені сторони та їх рідні і знайомі
в різних життєвих ситуаціях (а.с. 65).

Спілкування ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з
родинами одне одного є ще одним доказом
їх проживання однією сім'єю. Як
ствердила позивачка, це мало місце у
зв'язку з їх сімейними відносинами.

Серед прав і обов'язків подружжя одним
з основних є взаємоповага сторін.

Відповідно до ст. 51 СК України дружина
та чоловік мають рівне право на повагу
до своєї індивідуальності, своїх
звичок та уподобань. Частиною 1 ст. 55
цього Кодексу передбачено, що дружина
та чоловік зобов'язані спільно
піклуватися про побудову сімейних
відносин між собою на почуттях
взаємної любові, поваги дружби,
взаємодопомоги.

Судом встановлено, що самі такі почуття
у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 були, проте
припинилися внаслідок смерті ОСОБА_7,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.11).

Покази свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 про те,
що вони ніколи не бачили ОСОБА_1 за
адресою АДРЕСА_1 не дають беззаперечних
підстав вважати, що позивач ОСОБА_1 не
проживала разом із ОСОБА_7

Разом із тим, покази вказаних свідків
про той факт, що вони бачили ОСОБА_7
разом із колишньою дружиною ОСОБА_9 та
дітьми при перекритті даху по АДРЕСА_1 у
2012 році не свідчить про їх спільне
проживання, а є підтвердженням лише
того, що вони є співвласниками вказаної
квартири, а тому зобов'язані її
утримувати в належному стані.

Крім того, позивач стверджувала, що
ОСОБА_7 ніколи не відмовлявся від своїх
дітей, допомагав їм, піклувався про їх
добробут, відвідував їх за місцем
проживання, надавав кошти,
забезпечував усім необхідним, і
оскільки він був співвласником
будинковолодіння по АДРЕСА_3, де
проживали його діти, він мав право туди
приходити і там бути.

Водночас, суд не бере до уваги подані
письмові докази, зокрема довідку
Житлово-комунального підприємства № 2
від 04.08.2014 року № 2481, довідку
Березолуківської сільської ради № 482
від 29.07.2014 року, довідку від 20.06.2014 року
№ 05/93, рахунок № 3 від 04.01.2014 року,
розписку від 21.09.2014 року та матеріали
Луцького міського відділу УМВС України
у Волинській області від 29.08.2014 року та
письмові пояснення до них із
врахуванням наступного.

Так, надана суду довідка ЖЕК № 2 від
04.08.2014 року № 2481 складена у довільній
формі, не містить вказівок на періоди
проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_3 із
належним підтвердженням такого
проживання ЖЕК із підписами свідків
при обстеженні матеріально-побутових
умов проживання сім'ї, оскільки
останній не був там зареєстрований.
Окрім того, вказана довідка містить
посилання, що вона видана на підставі
висновку дільничого інспектора, а не
офіційних відомостей про реєстрацію
осіб, що мають міститися у картотеках
житлово-комунального підприємства, чи
будинковій книзі, а у зв'язку із змінами
до законодавства із 2013 року також у
реєстраційних картотеках Державної
міграційної служби України.
Аналогічно, не може вважатись
підтвердженням постійного проживання
ОСОБА_1 по місцю реєстрації довідка
Березолуківської сільської ради від
29.07.2014 року № 482. Подана суду довідка про
оплату комунальних послуг не містить
вказівок про загальну суму сплачених
коштів, назви та рахунки підприємств на
які перераховувались кошти,
добровільність проведення таких сплат
(за заявою працівника), відомостей про
зарахування коштів підприємствами.
Рахунок № 3 від 04.01.2014 року не містить
вказівок на те, що останній був
оплачений відповідачами. Водночас,
розписка про сплату добровільної
пожертви не може вважатися належним
підтвердженням факту проживання
ОСОБА_7 із відповідачами, оскільки така
добровільна пожертва не є обов'язковою
виплатою. Відомості отримані в
результаті перевірки Луцького
міського відділу УМВС України у
Волинській області не можуть вважатися
належними та допустимими доказами
підтвердження факту проживання ОСОБА_7
із відповідачами, оскільки здобуті
лише під час судового розгляду даної
справи та не були подані відповідачами
до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Судом встановлено, що в 2012 році на
підставі договору купівлі-продажу, за
кошти від ведення спільного
господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_7 придбали
у власність автомобіль марки «Renault
Master», номер кузова НОМЕР_1 (а.с. 15),
вказані обставини були також
підтверджені відповідачем ОСОБА_3,
котра заперечуючи позовні вимоги
зазначила, що батько займався
господарською діяльністю, а позивач
ОСОБА_1 надавала йому допомогу. Таким
чином, суд приходить до висновку, що
автомобіль був придбаний внаслідок
спільної праці позивача та ОСОБА_7. та
належав їм на праві спільної сумісної
власності.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити,
встановити факт її проживання однією
сім'єю без державної реєстрації із
ОСОБА_7. в період із 2008 року по 2014 рік,
визнати об'єктом спільної сумісної
власності подружжя автомобіль марки
«Renault Master» та визнати за позивачем
право власності на 1/2 частину вказаного
автомобіля.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 212-215, 360-7 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 328, 368 ЦК
України, ст.ст. 3, 21, 57, 61, 69, 70, 71, 74 СК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1 з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року, як жінки та чоловіка однією сім?єю
без шлюбу в період з 2008 року по 2014 рік.

Визнати автомобіль марки «Renault Master»,
номер кузова НОМЕР_1 об?єктом спільної
сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та визнати
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
зазначеного майна.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Волинської області через Луцький
міськрайонний суд Волинської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Присяжнюк Л.М.