Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Гордійчук С.О., Малько О.С.,

секретар судового засідання -
Ковальчук Л.В.,

з участю Лукашина Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» на
заочне рішення Костопільського
районного суду від 09 жовтня 2014 року в
справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, - Орган опіки
та піклування Костопільської міської
ради Рівненської області, про
виселення,

В С Т А Н
О В И Л А:

Заочним рішенням Костопільського
районного суду від 09 жовтня 2014 року
відмовлено публічному акціонерному
товариству комерційному банку
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») в задоволенні позову до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, - Орган опіки та
піклування Костопільської міської
ради Рівненської області, про
виселення.

У поданій на вказане рішення суду
апеляційній скарзі представник ПАТ КБ
«Приватбанк» покликався на його
незаконність та необгрунтованість
через невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Вказував, що зазначивши в якості
відповідача у даній справі ОСОБА_2, суд
неправильно визначився зі складом
осіб, які беруть участь у справі,
оскільки ОСОБА_2 вже було виселено за
рішенням Костопільського районного
суду від 14 січня 2014 року, а предметом
спору у даній справі є виселення трьох
осіб - ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Доводив, що питання щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки було
вирішено судовими рішеннями від 10.06.2013
року та 07.08.2014 року у справі №2-138/12 і не є
предметом повторного розгляду у даній
справі. На даний час відсутній
будь-який законодавчий акт, який
передбачає зупинення виконання
судових рішень, а тому посилання суду
на положення Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» є
помилковим.

Крім того, вказував, що виселення
мешканців після звернення стягнення на
предмет іпотеки є окремими
самостійними способами захисту
цивільного права в розумінні ст. 16 ЦК
України , що унеможливлює застосування
в даному випадку норм вказаного Закону.

Вважав, що оскільки наявність
мораторію на примусове відчуження
предмета іпотеки є тимчасовою
обставиною, яка утруднює виконання
рішення суду, суд першої інстанції
повинен був вирішити справу по суті та
у разі необхідності відстрочити
виконання рішення суду до моменту
втрати чинності вищевказаним Законом.

________________________________________________________________________
_________________________

Справа №564/1498/14-ц
Головуючий в суді І
інст. - Грипіч Л.А.

Провадження № 22-ц /787/2439/2014р.
Суддя-доповідач -
Боймиструк С.В.

Просив рішення Костопільського
районного суду від 09 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк»
Лукашин Є.В. в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги підтримав та
просив її задовольнити.

ОСОБА_2, як представник неповнолітніх
дітей, та ОСОБА_3 у встановленому
законом порядку, завчасно були
повідомлені про час і місце розгляду
справи, однак до суду не з'явилися.

До суду повернулась кореспонденція з
викликом та відміткою про їх
відсутність за вказаною адресою, а
тому колегія суддів прийшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Представник Органу опіки та
піклування Костопільської міської
ради Рівненської області завчасно був
повідомлений про час і місце розгляду
справи, однак до суду не з'явився та
причин неявки не повідомив, а тому
колегія суддів вважає за можливе
провести розгляд справи за неявки
інших учасників процесу.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи ПАТ КБ «Приватбанк» в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що виниклі
між сторонами правовідносини є
похідними від передбаченої законом
процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки, а тому на них
поширюється дія Закону України „Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті ", що
унеможливлює звернення стягнення на
іпотечне майно шляхом примусового
виселення мешканців з будинку.

Такий висновок суду суперечить
матеріалам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 22
вересня 2008 року між закритим
акціонерним товариством комерційним
банком «Приватбанк», правонаступником
якого є публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк», та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ROT0GA, за умовами якого банк надав
ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної
лінії в розмірі 30 542,15 доларів США
строком до 22 вересня 2023 року (а.с.8-10).

На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором того ж
дня був укладений договір іпотеки №
ROT0GA, за умовами якого ОСОБА_2 надав
в іпотеку житловий будинок з
надвірними будівлями, загальною площею
68,6 кв.м, який знаходиться за адресою :
АДРЕСА_1 та належить йому на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу (а.с.13-15).

Рішенням Костопільського районного
суду Рівненської області від 10 червня
2013 року, яке в подальшому було частково
змінене рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 07 серпня 2013
року (а.с.16 зворот), звернуто стягнення
на вказаний предмет іпотеки шляхом
продажу ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку»
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців. Після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок виселення осіб, що
мешкають у житловому будинку, який є
предметом іпотеки, передбачений
статтею 109 ЖК України.

Вимога про добровільне звільнення
житлового приміщення направлялася
банком на адресу ОСОБА_2 28 серпня 2013
року - після ухвалення рішення
Костопільським районним судом 10
червня 2013 року, та 04 квітня 2014 року -
після перегляду вказаного рішення в
апеляційному порядку (а.с. 19, 21), однак на
день подачі позову виконана не була.

Колегія суддів вважає помилковим
застосування судом першої інстанції до
даних правовідносин положень Закону
України „Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті", оскільки вказаний позов
стосується виселення мешканців і не є
способом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Також питання щодо звернення стягнення
на предмет іпотеки вже було вирішено
рішенням Костопільського районного
суду Рівненської області від 10 червня
2013 року та рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 07 серпня 2013
року у справі №2-138/12, а Закон України
„Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті " набув чинності 07 червня 2014
року.

Крім того, зазначивши ОСОБА_2 в якості
співвідповідача у даній справі, суд не
врахував, що предметом спору у даній
справі є виселення трьох осіб - ОСОБА_3
та неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а
питання про виселення ОСОБА_8 не
ставилося, оскільки було вирішено
рішенням Костопільського районного
суду від 14 січня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від 18 квітня 2014
року.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
всі понесені нею та документально
підтверджені судові витрати. (а.с.1-4,46).

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи, а тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324,
325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Костопільського
районного суду від 09 жовтня 2014 року
скасувати.

Позов публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, який
діє в інтересах неповнолітніх дітей
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, - Орган опіки та
піклування Костопільської міської
ради Рівненської області, про
виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 та неповнолітніх
дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового
будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»
судовий збір в розмірі 494,3 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: