АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/4091/14-ц 22-ц/774/2292/К/14
Справа № 211/4091/14
Головуючий в першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/2292/К/14
суддя Рибаєв О.А.
Суддя-доповідач - Зубакова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М.,
Соколан Н.О.

при секретарі - Трофименко О.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Виконавчого комітету
Довгинцівської районної у місті ради
про встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання права власності в
порядку спадкування.

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

представник позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 -
ОСОБА_3,

позивач ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до
Виконавчого комітету Довгинцівської
районної у місті ради (надалі - виконком
Довгинцівської райради) про визнання
права власності у порядку спадкування,
мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2
помер ОСОБА_6, єдиними спадкоємцями
якого є позивачі по справі: дружина
ОСОБА_2 та діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, які у
встановленому законом порядку
прийняли спадщину, фактично вступивши
у володіння та розпорядження спадковим
майном.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася
спадщина на 1/2 частину домоволодіння
АДРЕСА_1. Указаний об'єкт нерухомості
був збудований ОСОБА_6 у час
перебування у шлюбі з ОСОБА_2 на
підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності.

Посилаючись на те, що через відсутність
факту реєстрації указаного будинку
нотаріус відмовив у видачі свідоцтва
про право на спадщину, просили суд
задовольнити позовні вимоги.

У серпні 2014 року позивачі уточнили
позовні вимоги та, посилаючись на те, що
спірне домоволодіння не є самочинно
збудованим, адже правоустановчим
документом у даному випадку є Договір
про передачу в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва, який позивач ОСОБА_2 з
чоловіком не зареєструвала своєчасно в
органах БТІ, просили суд:

встановити факт, що ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, за життя на праві спільної
сумісної власності подружжя, володів 1/2
частиною домоволодіння АДРЕСА_1, до
складу якого входить: житловий будинок
А-1 загальною площею 127,0 кв.м., житловою
площею 57,8 кв.м., літня кухню Б, площею
забудови 37,2 кв.м., гараж В, площею
забудови 24,2 кв.м., водоколонку І,
замощення II, огорожу №1 ворота з
хвірткою №2, як спільне майно подружжя;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину домоволодіння АДРЕСА_1, до
складу якого входить: житловий будинок
А-1 загальною площею 127,0 кв.м., житловою
площею 57,8 кв.м., літня кухню Б, площею
забудови 37,2 кв.м., гараж В, площею
забудови 24,2 кв.м., водоколонку І,
замощення II, огорожу №1, ворота з
хвірткою №2, як спільне майно подружжя;

визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
право власності по 1/6 частині
домоволодіння АДРЕСА_1, до складу якого
входить: житловий будинок А-1 загальною
площею 127,0 кв.м., житловою площею 57,8
кв.м., літня кухню Б, площею забудови 37,2
кв.м., гараж В, площею забудови 24,2 кв.м.,
водо колонку І, замощення II, огорожу №1,
ворота з хвірткою №2, в порядку
спадкування за законом, після смерті
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2,
від імені та в інтересах якої діє
представник ОСОБА_3, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог, посилаючись на невірне
застосування судом норм матеріального
права та невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Так, суд прийшов до хибного висновку, що
спірне домоволодіння є самочинним
будівництвом, незаконно послався на
норми ст.ст. 14-15 Основ цивільного
законодавства Союзу РСР і союзних
республік, які не регулюють спірних
правовідносин.

Крім того, визнаючи домоволодіння
самочинним будівництвом з посиланням
на ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 року),
суд без достатніх на те підстав, без
відповідного висновку експертизи та
без врахування думки представника
відповідача, який не заперечував проти
задоволення позовних вимог, прийшов до
висновку, що відхилення від проекту є
істотним.

Позивач ОСОБА_4 та представник
відповідача до Виконавчого комітету
Довгинцівської районної у місті ради
надали заяви про розгляд справи за їх
відсутності, що (у відповідності до ч.2
ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, який діє від імені та в
інтересах позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_5,
які, кожен окремо, підтрмали доводи
апеляційної скарги та просили її
задовольнити, перевіривши матеріали
справи, законність та обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачами не надано жодних належних
та допустимих доказів володіння
спадкодавцем спірним будинком на
певній правовій підставі та дотримання
ним, при його спорудженні, усіх вимог
закону, які діяли на час його
будівництва. Позивачами не надано
доказів виконання усіх зобов'язань,
покладених на ОСОБА_6 рішенням
виконавчого комітету Довгинцівської
районної ради народних депутатів від
17.12.1988 року № 367/1.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суд з огляду на
наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на ї
підтвердження; 3) які правовідносин
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Суд, на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 214
ЦПК України, у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням виконавчого комітету
Довгинцівської районної ради народних
депутатів від 17.12.1988 року № 367/1
громадянину ОСОБА_6 передано земельну
ділянку площею 600 м.кв. для
індивідуальної забудови на АДРЕСА_2 та
зобов'язано в 3-ох місячний строк з дня
видання цього рішення оформити
технічну документацію на будівництво
(а.с. 21).

27 грудня 1988 року між громадянином
ОСОБА_6 та виконавчим комітетом
Довгинцівської районної ради народних
депутатів укладено нотаріально
посвідчений договір про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності до 60 кв.м., за
умовами якого ОСОБА_6 надано у
безстрокове користування земельну
ділянку у АДРЕСА_2, загальною площею 600,00
м.кв. (а.с. 23-24).

13 січня 1989 року згідно цього рішення
ОСОБА_6 було відведено у натурі
земельну ділянку площею 600 м.кв. на
АДРЕСА_2 (а.с. 22).

Архітектурно-плановим управлінням
м.Кривого Рогу погоджено проект жилого
будинку для індивідуальної забудови
по АДРЕСА_2, згідно рішення №376/1 від
27.12.1988 року (а.с. 25-27).

Таким чином, будівництво будинку
ОСОБА_6 розпочато на вказаній земельній
ділянці з дотриманням діючих на той
час правових норм, порушення яких
колегією суддів не встановлено.

ОСОБА_6 завершив будівництво
будинку, що підтверджується рішенням
виконкому Довгинцівської районної в
місті ради від 21.05.2014 року №278, яким,
враховуючи правоустановчі документи
та фактичне розташування будинку,
збудованого згідно договору про
надання земельної ділянки в
безстрокове користування під
будівництво житлового будинку на
АДРЕСА_2, та на підставі рішення
виконкому Криворізької міської ради
від 13.01.2010 року №7 «Про затвердження
Порядку присвоєння поштової адреси
об'єктам нерухомості у м.Кривому Розі»
зі змінами, внесеними рішенням від
08.05.2013 року №159, та рішення виконкому
Криворізької міської ради від 30.03.2011
року №259 «Про обсяг і межі повноважень
районних у місті рад та їх виконавчих
органів», присвоєно цьому будинку
поштову адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 32).

За даними Технічного паспорта та
висновку про незалежну оцінку
домоволодіння по АДРЕСА_1, роком
забудови будинку значиться 1989 рік, а
літньої кухні та гаражу - 1990 рік (а.с.
33-46).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що
Відділом реєстрації актів
громадянського стану виконкому
Дзержинської районної ради м.Кривого
Рогу видано свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_1 (а.с. 12).

Після його смерті залишилось
спадкове майно, що складається з
житлового будинку з господарськими
прибудовами та спорудами
розташованими на земельній ділянці
розміром 600 м.кв. за адресою АДРЕСА_2 (на
теперішній час - АДРЕСА_1).

Спір виник з приводу належності
зазначеного будинку померлому ОСОБА_6

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону
України від 01.07.2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього
Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України
«Про державну реєстрація речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його будівництва, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого прав, а не підставою
його виникнення (постанова Верховного
Суду України від 13 червня 2012 року №
6-54цс12).

Матеріалами справи встановлено, що
спірний житловий будинок був
збудований у 1989 році.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди на час
закінчення будівництва спірного
житлового будинку (1989 рік) регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, затвердженою 31
січня 1966 року, яка втратила чинність
на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року №56, та згідно якої
правоустановчими документами, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу є
нотаріально-посвідчені договори про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку.

Вперше на законодавчому рівні було
встановлено порядок та умови прийняття
в експлуатацію об'єктів будівництва
постановою Кабінету Міністрів України
від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів державного
замовлення" (втратила чинність). Тобто
до 5 серпня 1992 року не передбачалась
процедура введення приватних житлових
будинків в експлуатацію при оформленні
права власності.

Відповідно до частини першої ст. 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частиною першою та частиною
другою ст. 5 ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України
та Цивільного кодексу України
вбачається, що не потребує введення в
експлуатацію приватних житлових
будинків, збудованих до 5 серпня 1992
року, при набутті права власності на
такі об'єкти (лист Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409
"Щодо прийняття в експлуатацію
об'єктів, закінчених будівництвом до 5
серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України,
листа Міністерства юстиції України №
19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі
смерті власника нерухомого майна,
первинна реєстрація права власності на
яке не проводилася і
правовстановлюючий документ
відсутній, питання про визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися в
судовому порядку.

Суд першої інстанції, не звернув
уваги на дані положення та дійшов
помилкового висновку про відсутність
правових підстав для визнання права
власності в порядку спадкування.
Зокрема не взяв до уваги те, що спірний
будинок споруджено згідно
відповідного дозволу на належній на
праві безстрокового користування
земельній ділянці та на час отримання
даного дозволу не вимагалося введення
в експлуатацію нерухомого майна.

Як встановленому матеріалами
справи, станом на грудень 1988 року -
січень 1989 року у ОСОБА_6 був наявний
пакет документів щодо забудови
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2
(на теперішній час - АДРЕСА_1), зокрема
рішення про відвід земельної ділянки
для індивідуальної забудови,
нотаріально посвідчений договір про
право забудови, погоджений
архітектурно-плановим управлінням
м.Кривого Рогу проект проведення
будівництва.

Оцінюючи надані позивачами
докази, колегія суддів приходить до
висновку, що у зв'язку із наявністю у
спадкодавця ОСОБА_6 належно відведеної
земельної ділянки під забудову,
дозволу на забудову, таке будівництво
не може визнаватись самочинним, а тому
належало йому на відповідній правовій
підставі.

Оскільки, ОСОБА_6 фактично володів
житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2
(на теперішній час - АДРЕСА_1), але за
своє життя правовстановлюючих
документів на будинок не одержав з
невідомих позивачам причин і в зв'язку
із його смертю факт належності будинку
можливо встановити виключно у судовому
порядку.

Встановлення факту володіння
вищезазначеним будинком ОСОБА_6 на
праві приватної власності є фактом, що
має юридичне значення, оскільки від
нього залежить виникнення у позивачів
права власності в порядку спадкування
за законом та наявність у ОСОБА_2 права
на 1/2 частину цього домоволодіння, як
спільного майна подружжя.

З урахуванням положень п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 5 від
31.03.1995 р. "Про судову практику по справам
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення", згідно якого справи
про встановлення факту, пов'язаного з
вирішення спору про право повинні
розглядатися в позовному провадженні,
суд розглядає вимоги про встановлення
факту належності будинку разом з
позовними вимогами про визнання за
спадкоємцями права власності в порядку
спадкування та про визнання за
дружиною померлого права власності на
1/2 частині домоволодіння, які спільного
майна подружжя.

Факт належності вищезазначеного
будинку ОСОБА_6 підтверджується
вищевикладеним, в зв'язку з чим, суд
вважає вимоги позивачів про
встановлення факту належності ОСОБА_6,
померлому ІНФОРМАЦІЯ_2, за життя на
праві власності домоволодіння АДРЕСА_1
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28
Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі -
КпШС України), чинного на час побудови
спірного домоволодіння, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ними під
час шлюбу в дар або в порядку
спадкування, є власністю кожного з них.
Якщо майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя. В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення
закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368
ЦК України.

Отже, указаною правовою нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з
23.12.1988 року, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.
11).

Домоволодіння АДРЕСА_1 завершене
будівництвом у 1989 році, при цьому право
ОСОБА_6 на проведення такого
будівництва виникло з 27.12.1988 року (а.с. 21
- 24), тобто під час перебування у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, а тому
колегія суддів приходить до висновку,
що спірне домоволодіння є спільною
сумісною власністю подружжя в
розумінні ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 КпШС
України та ст.ст. 60, 70 СК України, а тому
задовольняє позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності на 1/2
частину цього домоволодіння, як
спільного сумісного майна подружжя.

З огляду на вищевказане, до складу
спадщини після смерті ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, входить 1/2
частині житлового будинку АДРЕСА_1, як
такого, що належав спадкодавцю на праві
приватної власності.

При цьому, колегією суддів
враховується, що при вирішенні спорів
про спадкування, спадщина по яких
відкрилась і була прийнята до 01 січня
2004 року, не допускається застосування
судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню
підлягають норми законодавства,
чинного на час відкриття спадщини,
зокрема ЦК УРСР в редакції 1963 року.

На час відкриття спадщини в період
чинності ЦК УРСР його нормами (ст. 549)
було передбачено певні дії, які
свідчили про прийняття спадщини, у тому
числі прийняття спадщини шляхом вступу
у володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини) та
звернення до державної нотаріальноїь
контори за місцем відкриття спадщини
із заявою про її прийняття. При цьому,
такі дії, згідно ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР,
необхідно вчинити протягом шести
місяців від дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 у встановлений законом
шестимісячний строк, а саме 18 червня 1999
року, звернулась до Третьої
Криворізької державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 76).

Діти померлого - ОСОБА_6 (на теперішній
час - ОСОБА_5) ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент відкриття
спадщини були неповнолітніми та
проживали однією сім'єю із
спадкодавцем, що підтверджується
довідкою № 438 від 09.06.2011 року (а.с. 79,80),
та є такими, що фактично вступили у
володіння спадковим майном.

Вирішуючи питання про визнання за
спадкоємцями померлого ОСОБА_6 права
власності на спадкове нерухоме майно
колегія суддів виходить з того, що у
випадках, якщо спадщина прийнята (ст. 549
ЦК УРСР), проте спадкоємцем не було
одержано свідоцтво про право на
спадщину або не здійснено державну
реєстрацію права на спадщину (ст. 560 ЦК
УРСР), слід брати до уваги, що
законодавець розмежовує поняття
"виникнення права на спадщину" та
"виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і пов'язує із виникненням цих
майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 548 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК України в редакції 2003 року, чинної
на час розгляду справи, відсутність
свідоцтва про право на спадщину не
позбавляє спадкоємця права на
спадщину.

Як статтею 560 ЦК УРСР, чинного на час
відкриття спадщини, так і статтею 1297 ЦК
України, встановлено обов'язок
спадкоємця звернутися за свідоцтвом
про право на спадщину на нерухоме
майно. Проте нормами цих статей, так
само як й іншими нормами цивільного
права, не визначено правових наслідків
недотримання такого обов'язку у виді
втрати права на спадщину.

Таким чином, за умови прийняття
спадщини у встановленому законом
порядку, вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини незалежно від
оформлення права на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні
за законом спадкоємцями першої черги є
в рівних частинах діти, дружина та
батьки померлого.

Як встановлено судом, єдиними
спадкоємцями першої черги після смерті
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, є його
дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_8 і ОСОБА_5,
які у встановленому законом порядку
прийняли спадщину, яка складається із
1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
однак постановою державного нотаріуса
Третьої Крниворізької державної
нотаріальної контори Рикової Т.В. від
06.12.2013 року їм було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом у зв'язку з відсутністю у
спадкодавця правоустановлюючого
документу на спадкове майно (а.с. 85).

Таким чином, приймаючи до уваги те, що
одержання свідоцтва про право на
спадщину в нотаріальній конторі
свідоцтва є неможливим у зв'язку з
відсутністю у спадкодавця
правовстановлюючого документу на
спадкове майно, колегія суддів вважає
за можливе визнати за спадкоємцями
ОСОБА_10 права власності на спадкове
майно у судовому порядку, що повністю
узгоджується з роз'ясненнями п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України» від 30.05.2008 року №7 «Про судову
практику у справах про спадкування».

На підстав вищевикладеного, враховуючи
рівність часток у спадщині, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
кожному із позивачів у порядку
спадкування після ОСОБА_6 належить по
1/6 (1/2:3=1/6) частини будинку АДРЕСА_1 з
ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто з моменту відкриття
спадщини, у зв'язку з чим ці позовні
вимоги теж підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд першої
інстанції при вирішенні справи неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, порушив норми
матеріального та процесуального права,
зазначене рішення суду підлягає
скасуванню на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України з ухваленням нового про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1,4 ч.1 ст. 309,
ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
до Виконавчого комітету
Довгинцівської районної у місті ради
про встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання права власності в
порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, за життя на
праві власності домоволодіння АДРЕСА_1,
до складу якого входить житловий
будинок А-1 загальною площею 127,0 кв.м.,
житловою площею 57, 8 кв.м., літня кухня Б,
площею забудови 37, 2 кв.м., гараж В,
площею забудови 24, 2 кв.м, водоколонка І,
замощення ІІ, огорожа №1, ворота з
хвірткою №2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину домоволодіння АДРЕСА_1, до
складу якого входить житловий будинок
А-1 загальною площею 127,0 кв.м., житловою
площею 57, 8 кв.м., літня кухня Б, площею
забудови 37, 2 кв.м., гараж В, площею
забудови 24, 2 кв.м, водоколонка І,
замощення ІІ, огорожа №1, ворота з
хвірткою №2, як спільне майно подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6
частину домоволодіння АДРЕСА_1, до
складу якого входить житловий будинок
А-1 загальною площею 127,0 кв.м., житловою
площею 57, 8 кв.м., літня кухня Б, площею
забудови 37, 2 кв.м., гараж В, площею
забудови 24, 2 кв.м, водоколонка І,
замощення ІІ, огорожа №1, ворота з
хвірткою №2, в порядку спадкування за
законом після смерті чоловіка ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6
частину домоволодіння АДРЕСА_1, до
складу якого входить житловий будинок
А-1 загальною площею 127,0 кв.м., житловою
площею 57, 8 кв.м., літня кухня Б, площею
забудови 37, 2 кв.м., гараж В, площею
забудови 24, 2 кв.м, водоколонка І,
замощення ІІ, огорожа №1, ворота з
хвірткою №2, в порядку спадкування за
законом після смерті батька ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/6
частину домоволодіння АДРЕСА_1, до
складу якого входить житловий будинок
А-1 загальною площею 127,0 кв.м., житловою
площею 57, 8 кв.м., літня кухня Б, площею
забудови 37, 2 кв.м., гараж В, площею
забудови 24, 2 кв.м, водоколонка І,
замощення ІІ, огорожа №1, ворота з
хвірткою №2, в порядку спадкування за
законом після смерті батька ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: