Рішення

Іменем України

28 жовтня 2014 року Теребовлянський районний суд в складі :

головуючого Малярчука В.В.

при секретарі Зіньковській Н.Д.

розглянувши заочно, письмово у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, що сплачених по нікчемному договорі і стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, що сплачених по нікчемному договорі і стягнення моральної шкоди, у якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010552 від 14 липня 2014 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в його користь кошти сплачені по нікчемному договорі в розмірі 24000 грн., а також просить стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн., та судові витрати, посилаючись на мотиви викладені ним у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, але не повідомив суд про причини своєї неявки.

Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, оскільки судом встановлено наступне :

14 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» через представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у м. Полтава, укладений договір № 010552 фінансового лізингу.

Відповідно п.1.1 предметом лізингу по даному договору є трактор Беларусь 82.1. в додатку № 2 вказана вартість 240000 грн. 00 коп. Також передбачений авансовий платіж 5 %, тобто 120000 грн. 00 коп. з якого оплачено 24000,00 грн.

Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахування особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Відповідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такі договори є нікчемними.

Також, в даному випадку, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Те саме вказується в п. 2 ч.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, оскільки без нотаріального посвідчення договір лізингу, де однією із сторін є фізична особа повинен бути нотаріально посвідченим, законом визнається нікчемним, а тому є недійсним.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

21 липня 2014 року ОСОБА_1, направив листа з вимогою про розірвання та повернення мені 24000 грн. які були сплачені мною як аванс.

Однак в листі № 545 від 13 серпня 2014 року вказано, що дана сума - це комісія за організацію і було вказано, що відповідно до п.10-11 ст. 10 вказаного договору комісія за організацію даного договору не повертається. Але посилання відповідача у справі на дані пункти договору ст. 10 договору є незаконним, оскільки даний договір є нікчемним (недійсним).

Відповідно до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. так як дізнався, що договір є нікчемний постійно перебував у нервовій напрузі, переживав щодо неповернення йому сплачених коштів, які накопичував роками для купівлі трактора, які відповідач відмовляється повернути

Однак, на думку суду, не належать до задоволення позовні вимоги позивача щодо стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в його користь моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так як відповідно до пункту 2 та 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивачем ОСОБА_1 суду не представлено жодних доказів, а суду не виявилося можливим у судовому засіданні здобути достатніх доказів, які б вказували та свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Також, умовами договору № 010552 фінансового лізингу від 14 липня 2014 року укладеного між сторонами, не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах не передбачено і діючим цивільним законодавством (ст. 626, 1050 ЦК України).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково визнавши недійсним договір фінансового лізингу № 010552 від 14 липня 2014 року укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 24000 сплачені по недійсному договорі фінансового лізингу № 010552 від 14 липня 2014 року.

У решті позову слід відмовити у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Також слід стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь ОСОБА_1 243 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.

Стягнення судових витрат у вигляді правової допомоги у розмірі 600 грн. та компенсації за проїзд залізничним транспортом у розмірі 64 грн. 66 коп. та 228 грн. 02 коп. до задоволення не підлягає, так як позивачем не надано доказів, які б підтверджували понесення вказаних витрат щодо розгляду вказаного позову в суді, так як, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Керуючись статтями 10, 60, 88, 179, 226 ЦПК України, статті 10, 23, 203, 215, 216, 220, 626, 640, 799, 806, 1050 Цивільного кодексу України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 14 липня 2014 року укладений між ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 24000 сплачені по недійсному договорі фінансового лізингу № 010552 від 14 липня 2014 року.

У решті позову відмовити у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь ОСОБА_1 243 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Теребовлянський районний суд.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.В.МАЛЯРЧУК