Справа № 2-1297/11 Провадження №
22-ц/772/3730/2014Головуючий в суді першої
інстанції Клімик К. О.Категорія 44
Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

головуючої судді : Шемети Т.М.,

суддів: Сопруна В.В.,
Марчук В.С.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2, представника
позивача адвоката ОСОБА_3 , відповідача
ОСОБА_4, представника відповідача
адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці, в залі судових
засідань № 1 апеляційного суду
Вінницької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 з
участю третьої особи без самостійних
вимог на боці відповідача органу опіки
та піклування Хмільницької міської
ради Вінницької області, про виселення
з житлового приміщення без надання
іншого житла,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_6
на рішення Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 10.11.2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, неодноразово змінюючи позовні
вимоги (а.с.13-14, а.с.67-68), звернулася до
суду з вказаним позовом в якому
висувала вимогу виселити ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого житла. Позов мотивувала тим, що
відповідачка ОСОБА_4 - її рідна сестра і
влітку 1987 року вона дозволила сестрі з
чоловіком тимчасово пожити в належній
їй квартирі, в 1996 році у сестри
народилася донька ОСОБА_6. Вона ж з
своїм чоловіком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8,
1973 р.н. проживали в квартирі АДРЕСА_2.
Однак син одружився і в нього в 2005 році
народився син ОСОБА_9, їм стало затісно,
тому в неї виникла потреба
використовувати належну їй квартиру
по вул. Столярчука. Як на підставу
позову посилалася на ч.3 ст. 168 ЖК
України: припинення договору найму:
вона посилала відповідачам письмові
повідомлення про припинення договору
та з проханням звільнити житло, яке
було отримано ними 30.03.201 року. Окрім
того, зазначила, що вона як власник
житла на підставі ст. 387 ЦК України має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави володіє ним та
згідно ст. 391 ЦК України як власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
квартирою.

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду від 10.11.2014 року позов
задоволено:виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житла, вирішено питання судових витрат.

Вказане судове рішення оскаржується в
апеляційному порядку відповідачами
ОСОБА_4 та ОСОБА_6., які, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просять
оскаржуване рішення скасувати та
відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивують тим, що суд
невірно визначився з характером
спірних правовідносин: безпідставно
вважав, що між ними виникли
правовідносини найму, тоді як вона
вселялася в квартиру позивачки як член
сім'ї, а тому правових підстав для
виселення їх з квартири немає. Також
суд невірно застосував в даному
випадку норми статей 387 та 391 ЦК
України, тоді як на дані правовідносини
поширюються положення ст. 157 ЖК України
та ст. 405 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_4 та її представник адвокат
ОСОБА_5 подану апеляційну скаргу
підтримали з викладених у ній підстав,
ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася,
про день та час розгляду повідомлена
належним чином. Позивач ОСОБА_2 та її
представник адвокат ОСОБА_3 подану
апеляційну скаргу не визнали,
зазначили, що рішення суду є вірним та
ґрунтується на матеріалах справи:
позивач як власник через проживання
сестри з дочкою в належній їй квартирі
не може повноцінно використовувати
свою власність.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб що
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши докази, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути закон ним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підт верджуються,
чи є інші фактичні дані, що мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвер дження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка пра вова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судо чинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухва лене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказа ми, які були
досліджені в судовому засіданні.
Умовами обґрунтованості є повне і
всебічне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, доведеність тих
обставин, які суд вважає встановленими,
відповідність вис новків суду
обставинам справи.

Так, під час вирішення спору суд першої
інстанції, задовольняючи позов,
виходив з того, що ОСОБА_4 є власником
квартири АДРЕСА_1, 19.03.2011 року вона
надіслала ОСОБА_4 письмову вимогу про
розірвання договору найму житла та
прохання звільнити квартиру, тому
відповідно до ст. 169 ЖК України,
відповідачі повинні звільнити займану
ними квартиру, також суд зазначив, що на
підставі статті 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним та
послався при цьому також і на ст. 391 ЦК
України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
порушення вимог ст. 214 ЦПК України,
належним чином не встановив характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин; не з'ясував, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, у зв'язку із чим
ухвалене судами рішення не відповідає
вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України.

-2-

Судом апеляційної інстанції
встановлено такі факти та відповідні
їм правовідносини:

На даний час позивач є власником
квартири АДРЕСА_1, що підтверджено
Свідоцтвом про право власності на
житло № 3132 від 10.12.2000 року виданим
згідно рішення від 23.11.2000 року за №
311(а.с.5), право власності зареєстровано
в Вінницькому ОБТІ в реєстровій книзі
№ 44/99 за реєстраційним № 3132 11 січня 2001
року (а.с.5 на звороті), до цього часу
вона була квартиронаймачем квартири
АДРЕСА_1..

Згідно Житлового Кодексу УРСР, зокрема
ст. 61 (редакція статті з 1986 року до
даного часу не змінювалася)
користування житлом в будинках
державного та громадського фондів
здійснювалося відповідно до договору
найму, укладеному на підставі ордеру
між ЖЕК та громадянином, якому видано
ордер.

В 1987 році ОСОБА_2 була квартиронаймачем,
оскільки власником житла вона стала
лише в 2000 році, а тому її твердження на
те, що в 1987 році між нею та
відповідачкою було укладено усний
договір найму на невизначений строк є
безпідставними, оскільки вона як
квартиронаймач вправі була лише
вселити в займане нею житло інших осіб
як членів своєї сім'ї, які після
вселення набували рівних прав з іншими
членами сім'ї, якщо інше не було
передбачено договором між ними (ст. 65 ЖК
УРСР також змін не зазнала).

Не підлягає застосуванню до даних
правовідносин і норма статті 91 ЖК
України, якою врегульовано піднайом
жилого приміщення, так як згідно ч.4 ст.
91 ЖК України, договір піднайому
укладається в письмовій формі з
наступною реєстрацією в
житлово-експлуатаційній конторі. Таким
чином, закон вимагав укладення
договору піднайму в письмовій формі з
реєстрацією такої угоди. Чинним на той
час Цивільним Кодексом УРСР, зокрема
ст. 46 було передбачено, що недодержання
простої письмової форми, що
вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків, а у випадках, прямо зазначених
у законі, тягне за собою недійсність
угоди з наслідками, передбаченими
частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Отже, будь-яких підстав вважати, що між
сторонами було укладено чи то договір
найму, чи піднайму житла, - немає.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України, до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 ЖК, зокрема,
його дружина, діти і батьки. Членами
сім'ї власника будинку може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з ним і
ведуть з ним спільне господарство.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 -
рідні сестри, що визнано обома
сторонами та не потребує доказування,
ОСОБА_2 не заперечує та в судовому
засіданні апеляційного суду також
підтвердила, що ОСОБА_4 на той час зі
своїм чоловіком вселилася в квартиру
позивачки саме як рідна сестра та
протягом майже одного року: до
отримання позивачкою іншої квартири
вони проживали разом: сім'я позивачки в
одній кімнаті, а сім'я відповідачки - в
іншій. В подальшому у відповідачки в 1996
році в цій же квартирі народилася
донька ОСОБА_6, яка зареєстрована в
вказаному житлі з 01.11.1999 року, що
підтверджено її копією паспорта.

Таким чином, відповідачі вселилися в
квартиру та проживають сьогодні як
член сім'ї позивача, тобто на законних
підставах, а не як особа, яка незаконно,
без відповідної правової підстави
заволоділа майном (ст. 387 ЦК України), як
то вказує позивач.

Між позивачем та відповідачами виникли
та продовжують тривати відносини, що
регулюються нормами статті 157 та 116 ЖК
України та ст. 405 ЦК України: спочатку це
були відносини між наймачем та членами
його сім'ї, а з моменту набуття
позивачкою квартири у власність -
відносини між власником та членами
його сім'ї.

В заявленому позові ОСОБА_2 зазначає, що
вона як власник житла бажає усунути
перешкоди в користуванні своїм майном
шляхом виселенні відповідачів з
належної їй на праві власності
квартири АДРЕСА_1 (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, у тому числі шляхом звернення
до суду за захистом свого майнового
права, зокрема, із позовом про
виселення.

При цьому, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що вирішення
питання про наявність правових підстав
для виселення особи із житлового
будинку залежить, зокрема, від
вирішення питання про правомірність
набуття права користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства,
від ставлення до своїх обов'язків по
утриманню житла, а також відношення до
прав та свобод інших співмешканців.

Саме по собі право власності не є
абсолютним та може бути обмежено у
випадках, встановлених законом. Право
вимагати в судовому порядку виселення
членів сім'ї власник жилого будинку
(квартири) має власник житла відповідно
до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин,
передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.
Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК
обмеження щодо виселення членів сім'ї
власника не є порушенням права
власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41
Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК
власник не може бути протиправно
позбавлений права власності або
обмежений у цьому праві, однак у
передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце. У цьому випадку обмеження прав
власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.
Такий висновок Верховний Суд України
зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31
січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07
(рішення від 28 травня 2008 р.).

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК.
Відповідно до ст. 157 ЖК члена сім'ї
власника може бути виселено у випадках,
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, а не у зв'язку
з тим, що приміщення необхідне для
проживання самого власника, на що
наголошує позивач в даній справі. (Лист,
Верховний Суд, від 26.05.2001, "Правові
позиції щодо розгляду судами окремих
категорій судових справ (Житлове
право)")

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК
може мати місце, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Отже, ураховуючи те, що ОСОБА_4 та її
донька ОСОБА_6 вселились до спірної
квартири в установленому законом
порядку як члени сім'ї позивача та
набули прав і обов'язків, передбачених
ст. 156 ЖК, висновок суду першої
інстанції про захист права власності
позивача в обраний ним спосіб шляхом
задоволення негаторного позову,
заявленого на підставі ст. 391 ЦК, не
можна визнати обґрунтованим, оскільки
підстави виселення членів сім'ї
власника жилого будинку передбачені
нормою ст. 157 ЖК та полягають у
порушенні такими особами умов їх
проживання й користування жилим

-3-

приміщенням, що належить власнику (ст.
116 ЖК ), тому оскаржуване рішення
підлягає скасуванню, а в задоволенні
заявленого позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного
суду від 10.11.2014 року скасувати та
ухвалити нове:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4, ОСОБА_6 з участю третьої
особи без самостійних вимог на боці
відповідача органу опіки та піклування
Хмільницької міської ради Вінницької
області, про виселення з житлового
приміщення без надання іншого житла,

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча:
Т.М.Шемета

Судді:
В.В. Сопрун

В.С.Марчук