АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/997/14 Справа № 185/6259/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Боженко Л. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Тамакулової В.О., Макарова М.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року позивачка звернулась в суд із указаним позовом, посилаючись на те, що працювала у Комунальному підприємстві «Затишне місто» Павлоградської міської ради заступником головного бухгалтера. Наказом № 40-к від 13.05.2013 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Вважає своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, а саме: ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України, та таким, що порушує її трудові права, а тому просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 559 грн. 62 коп. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 40 -к з особового складу від 13.05.2013 року про звільнення ОСОБА_2, виданий Комунальним підприємством «Затишне місто» Павлоградської міської ради за п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату; КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради зобов*язано поновити на роботі ОСОБА_2 на посаді заступника головного бухгалтера; стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу; моральна шкода в розмірі 2000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати і провадження у справі закрити, посилаючись на те, що судом неповно з*ясовані та досліджені всі обставини справи, були допущені порушення норм матеріального та процесуального права і висновки суду не відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка наказом № 91к від 18 грудня 2012 року була прийнята на роботу до відповідача з 19 грудня 2012 року на посаду заступника головного бухгалтера. ( а.с.19)

Наказом КП ««Затишне місто» Павлоградської міської ради № 92 від 07 березня 2013 року «Про зміни в організації виробництва і праці» було скорочено ряд посад, у тому числі скорочено посаду заступника головного бухгалтера.

Позивачка не оспорює, що була повідомлена вчасно щодо скорочення штату та наступного її звільнення.

13 травня 2013 року відповідачем, наказом № 40-к з особового складу, було звільнено позивачку за п.1 ст.40 КЗпП України у зв*язку зі скороченням штату.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи незаконним наказ про звільнення ОСОБА_2, поновлюючи її на роботі та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, суд першої інстанції зазначив, що позивачка не була належним чином повідомлена про засідання профспілкового комітету, за наявності вакантних посад, їй не було запропоновано іншу роботу,що призвело до порушення діючого законодавства.

Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки при встановленні зазначених фактів судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та не правильно застосовано норми матеріального права.

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Апеляційним судом встановлено, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивачка була попереджена про наступне звільнення, їй була запропонована інша роботу, оскільки вона відмовилася від неї, то власник мав всі підстави для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що їй не було запропоновано відповідачем вакантні посади, а саме - інженера з охорони праці, маляра, робітника з благоустрою та вантажника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як видно з довідки МСЕК від 29 листопада 2004 року позивачка є інвалідом третьої групи з діагнозом - (мовою оригіналу: бронхиальная астма смешанного ґенеза, персистирующее течение, ступень 111-1У, стадія 11 неинфекционная, средней тяжести, фаза н/ремиссии), за даним висновком умови та характер праці передбачають працю в теплому приміщенні без профшкідливостей. ( а.с.7звор., 91)

Крім того, з посадової інструкції начальника відділу охорони праці вбачається, що на дану посаду призначаються особи, які мають вищу технічну освіту і стаж роботи на інженерно-технічних та керівних посадах не менш 5 років. Позивачка має середньо-спеціальну освіту, керівні посади не займала. В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнала, що працювати на вказаній посаді не може. ( а.с.59)

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем були дотримані вимоги закону щодо працевлаштування позивачки при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Що стосується вимог ст.42 КЗпП України, на які звертала увагу позивачка і, які суд визнав порушеними відповідачем , судова колегія не може з цим погодитися, оскільки переважне право на залишення на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають одинакові посади.

При розгляді справи встановлено, що посада заступника головного бухгалтера, яку обіймала позивачка, була єдиною на підприємстві й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована.

Також колегія суддів не приймає до уваги рішення профспілкової організації КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради щодо надання згоди на звільнення позивачка з роботи,оскільки вона не є її членом, що не заперечувалось нею в апеляційному суді, а тому в цій частині права ОСОБА_2 при її звільненні порушені відповідачем не були.

Посилання суду першої інстанції на ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є безпідставними та такими, що не відповідають встановленим обставинам та матеріалам справи.

Отже враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2013 року скасувати і в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: