АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/5597/14-ц
Головуючий в 1-й станції
Провадження №22-ц/774/2282/К/14
суддя Філатов К.Б.
Суддя-доповідач -
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Турік В.П.,

суддів - Братіщевої Л.А.,
Грищенко Н.М.

при секретарі - Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційними скаргами
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» на ухвалу
Центрально-Міського районного суду
м.Кривого Рогу від 03 жовтня 2014 року по
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агрохолдинг», ОСОБА_3, ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» про стягнення
заборгованості.

Особи, які беруть участь у
розгляді справи:

представник відповідачів Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрохолдинг», Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО», ОСОБА_3,
ОСОБА_2 - ОСОБА_6,

представник позивача Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» - Гарвасюк Віталій
Юрійович, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Центрально-Міського районного
суду м.Кривого Рогу від 03 жовтня 2014
року задоволено заяву позивача
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит») про
забезпечення позову та: накладено
арешт на все рухоме і нерухоме майно
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»
(надалі - ТОВ «Агрохолдинг»), ОСОБА_3,
ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» (надалі - ТОВ
«РЕНО»); заборонено виїзд за межі
території України ОСОБА_3; визначено
стягувачем за вказаною ухвалою ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», а боржниками
ТОВ «Агрохолдинг», ОСОБА_3, ОСОБА_2, ТОВ
«РЕНО».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить ухвалу суду скасувати на
постановити нову ухвалу про відмову в
задоволенні заяви про забезпечення
позову, посилаючись на порушення норм
процесуального права та відсутність в
оскаржуваній ухвалі мотивованого
висновку про те, які саме обставини
свідчать про необхідність
забезпечення позову та які докази на
підтвердження цих обставин надано
позивачем.

Крім того, судом накладено арешт на все
рухоме та нерухоме майно відповідачів,
яке не ідентифіковано, чим суд першої
інстанції фактично ухвалив рішення без
розгляду справи по суті.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3
просить ухвалу суду скасувати на
постановити нову ухвалу про відмову в
задоволенні заяви про забезпечення
позову, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права, а саме:
позивачем не долучено жодного доказу
на підтвердження наявності підстав
для забезпечення позову (ухилення
відповідачів від повернення кредитних
коштів), а ухвала суду не містить
мотивованого висновку про те, які саме
обставини свідчать про необхідність
забезпечення позову та які докази на
підтвердження цих обставин надано
позивачем.

Крім того, забороняючи ОСОБА_3 виїзд за
межі України, суд першої інстанції
порушив ст. 33 Конституції України, ст. 2
Протоколу №4 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права,
згідно яких кожен є вільним залишати
будь-яку країну, включно зі своєю
власною.

Також судом не враховано положення
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» та не взято до уваги, що суди
першої інстанції при вирішенні
цивільних справ можуть вирішувати
питання про обмеження у виїзді за межі
України тільки у порядку, визначеному
ст. 377-1 ЦПК України та виключно за
поданнями державного виконавця у
зв'язку з ухиленням боржника від
виконання судового рішення. Такої ж
правової позиції притримується Пленум
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ», про що зазначено у п. 7
Постанови «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30.03.2012 року №5.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрохолдинг»
просить ухвалу суду скасувати на
постановити нову ухвалу про відмову в
задоволенні заяви про забезпечення
позову, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та неповне
з'ясування обставин справи.

Так, згідно ч. 5 ст. 152 ЦПК України
заборонено накладення арешту на
предмети, що швидко псуються.

Згідно з виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, основним видом
економічної діяльності ТОВ
«Агрохолдинг» є вирощування овочів і
баштанних культур, корнеплодів і
бульбоплодів. Зазначенні
сільськогосподарські продукти
відносяться до товарів, що швидко
псуються, у зв'язку з чим накладення
арешту на все рухоме та нерухоме майно
товариства неодмінно призведе до
псування та знищення виробленої
продукції, а населення недоотримає
продукти харчування.

Також, судом не враховано роз'яснення
викладені в п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» про те, що вжиті
заходи забезпечення позову не повинні
перешкоджати господарській діяльності
юридичної особи.

Враховуючи те, що ухвалою суду фактично
припинено підприємницьку діяльність
ТОВ «Агрохолдинг», відповідач просив
відмовити у задоволенні заяви про
забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ТОВ «РЕНО»
просить ухвалу суду скасувати на
постановити нову ухвалу про відмову в
задоволенні заяви про забезпечення
позову, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та
відсутність в ухвалі суду
мотивованого висновку про те, які саме
обставини свідчать про необхідність
забезпечення позову та які докази на
підтвердження цих обставин надано
позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
позовних вимог, заяви про забезпечення
позову та доводів апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 24
липня 2014 року ПАТ «Фінанси та Кредит»
подано до суду позов про стягнення з
відповідачів заборгованості за
кредитними договорами у сумі:
солідарно з ТОВ «Агрохолдинг» та
ОСОБА_3 - 204 146 292,52 грн., солідарно з ТОВ
«Агрохолдинг» та ОСОБА_2 - 202 799 973,65 грн.,
солідарно з ТОВ «Агрохолдинг» та ТОВ
«РЕНО» - 204 146 292,52 грн.

Провадження в цій справі відкрито у
серпні 2014 року, тобто, між сторонами
дійсно існує спір з приводу повернення
кредитних коштів.

Постановляючи ухвалу про забезпечення
позову шляхом накладення арешту на все
рухоме і нерухоме майно ТОВ
«Агрохолдинг», ОСОБА_3, ОСОБА_2, ТОВ
«РЕНО», суд виходив з того, що
незабезпечення позову шляхом
накладення заборони на її відчуження
може утруднити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України, суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити заходи забезпечення
позову.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Забезпечення позову - це вжиття судом,
у провадженні якого знаходиться
справа, заходів щодо охорони
матеріально-правових інтересів
позивача проти несумлінних дій
відповідача (який може сховати майно,
продати, знищити або знецінити його), що
гарантує реальне виконання позитивно
прийнятого рішення.

Відповідно до роз'яснень, що
викладені в п.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 22
грудня 2006 року „Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову",
згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або інших осіб.

Отже, можливість забезпечення позову
в такий спосіб передбачена законом,
випливає із змісту позовних вимог та
відповідає величині заявлених вимог.

Забезпечуючи позов, суд, виходячи із
суті спору та обсягу вимог, врахував, що
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову.

Розгляд заяви про забезпечення
позову у відсутності сторін
узгоджується з положеннями ч.1 ст.153 ЦПК.

Доводи апеляційних скарг про
відсутність в оскаржуваній ухвалі
конкретного переліку майна на яке
накладено арешт, висновків суду не
спростовують. Дії щодо виявлення
конкретного майна відповідачів можуть
бути вчинені державним виконавцем в
межах виконавчого провадження. Така
позиція викладена в листі Міністерства
Юстиції України №1316-0-331/6.1, яким
роз'яснено особливості виконання ухвал
про вжиття заходів забезпечення
позову.

При цьому, слід зазначити, що вжиттям
такого заходу забезпечення позову не
було порушено прав відповідачів, як
солідарних боржників за кредитним
договором та договорами поруки, а також
накладення арешту на майно
відповідачів ТОВ «Агрохолдинг» та ТОВ
«РЕНО», які є юридичними особами, не
створює перешкод в їх господарській
діяльності, оскільки останні, до
звернення стягнення на це майно у
встановленому законом порядку, мають
право вільно володіти та користуватись
ним.

Доводи апеляційної скарги ТОВ
«Агрохолдинг» про те, що судом
накладено арешт на майно, що швидко
псується (овочі і баштанні культури,
корнеплоди і бульбоплоди), колегією
суддів відхиляються, оскільки судом
вирішено питання щодо накладення
арешту на майно боржника, а не
результати його господарської
діяльності.

Викладені в апеляційних скаргах доводи
є безпідставними і необґрунтованими,
оскільки суперечать матеріалам справи
і вимогам процесуального закону та не
можуть вплинути на законність
постановленої судом ухвали про
забезпечення позову в частині
накладення арешту на майно боржників.

Щодо доводів апеляційних скарг про не
належність доказів, які б свідчили про
необхідність забезпечення позову, то
вони також не можуть вплинути на
правильність і справедливість
постановленої судом ухвали щодо
накладення арешту на майно боржників,
оскільки суд першої інстанції оцінивши
зміст заявлених вимог, надані докази на
їх підтвердження, в їх сукупності,
дійшов обґрунтованого висновку про
необхідність забезпечення позову в
межах розміру позовних вимог.

Таким чином, оскільки при апеляційному
розгляді справи порушень вимог закону,
які є підставою для скасування ухвали в
частині задоволення заяви ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» про накладення
арешту на майно боржників, в справі не
виявлено, колегія суддів приходить до
висновку про законність ухвали суду в
цій частині, відхилення апеляційних
скарг і залишення ухвали в цій частині
без змін.

Однак, колегія суддів, зважаючи на те,
що арешт майна боржників ТОВ
«Агрохолдинг», ОСОБА_3, ОСОБА_2, ТОВ
«РЕНО» є заходом спрямованим на
недопущення реалізації майна з метою
забезпечення можливості виконання
рішення суду у випадку задоволення
позовних вимог, приходить до висновку,
що останні мають право на користування
цим майном на час розгляду справи, у
зв'язку з чим доповнює резолютивну
частину ухвали Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 03
жовтня 2014 року абзацом наступного
змісту: «Арешт на все рухоме та
нерухоме майно Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» накладено
шляхом заборони його відчуження».

Постановляючи ухвалу про забезпечення
позову шляхом заборони виїзду за межі
території України ОСОБА_3, суд виходив з
того, що невжиття такого заходу
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
Законом.

В пункті 7 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»
зазначено, що заява про забезпечення
позову у таких спорах шляхом заборони
виїзду відповідача за межі України не
може бути задоволена, оскільки згідно з
частиною першою статті 151 ЦПК України
суд вживає лише ті заходи забезпечення
позову, які передбачені цим Кодесом.
Заборона виїзду відповідача за межі
України не може належати й до інших
видів забезпечення позову ( частина
друга статті 152 ЦПК України ), оскільки
відповідно до статті 33 Конституції
України свобода пересування, вільний
вибір місця проживання, право вільно
залишати територію України можуть бути
обмежені лише законом.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Так п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» передбачено як
підставу для тимчасового обмеження у
праві виїзду за кордон наявність
невиконаних зобов'язань, але лише до
моменту виконання зобов'язань, або
розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України.

У суду не було і немає на даний час
доказів того, що боржник ОСОБА_3 вчиняє
дії спрямовані на виїзд за межі України
з метою уникнення відповідальності за
взятими на себе борговими
зобов'язаннями.

Враховуючи наведене, обмеження ОСОБА_3
у праві виїзду за кордон України є
незаконним, безпідставним й
необґрунтованим, а тому колегія суддів
скасовує ухвалу суду в цій частині та
постановляє нову ухвалу про відмову в
задоволенні заяви ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» про забезпечення позову
шляхом заборони виїзду за межі
території України ОСОБА_3

Задовольняючи заяву ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та визнаючи за ухвалою суду
про забезпечення позову стягувачем ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», а боржниками
відповідачів по справі - ТОВ
«Агрохолдинг», ОСОБА_3, ОСОБА_2, ТОВ
«РЕНО», суд першої інстанції не
врахував, що нормами ЦПК України не
передбачено право суду надавати
тлумачення певним юридичним термінам
(зокрема, поняттям «стягувач» та
«боржник») в резолютивній частині
ухвали суду про забезпечення позову, у
зв'язку з чим колегія суддів скасовує
ухвалу суду в цій частині та
постановляє нову ухвалу про відмову в
задоволенні цих вимог ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит».

Відповідно з частиною другою статті 307
ЦПК України за наслідками розгляду
скарги на ухвалу суду першої інстанції
апеляційний суд має право постановити
ухвалу про відхилення апеляційної
скарги і залишення ухвали без змін;
скасувати ухвалу і постановити нову
ухвалу; змінити ухвалу; скасувати
ухвалу, що перешкоджає подальшому
провадженню у справі, направити справу
для продовження розгляду до суду
першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» - задоволити
частково.

Ухвалу Центрально-Міського районного
суду м.Кривого Рогу від 03 жовтня 2014
року в частині задоволення заяви
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агрохолдинг», ОСОБА_3, ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» про стягнення
заборгованості шляхом заборони виїзду
за межі території України ОСОБА_3,
визначенння стягувачем за вказаною
ухвалою Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит», а
боржниками Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, Товариство з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» - скасувати та
постановити нову ухвалу.

В задоволенні заяви Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про забезпечення
позову по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» про стягнення
заборгованості шляхом заборони виїзду
за межі території України ОСОБА_3,
визначенння стягувачем за вказаною
ухвалою Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит», а
боржниками Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, Товариство з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» - відмовити.

Доповнити резолютивну частину ухвали
Центрально-Міського районного суду
м.Кривого Рогу від 03 жовтня 2014 року
абзацом наступного змісту: «Арешт на
все рухоме та нерухоме майно
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «РЕНО» накладено
шляхом заборони його відчуження».

В іншій частині ухвалу суду залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і касаційному оскарженню
не підлягає, оскільки не перешкоджає
подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: