АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий 1 інстанції - Кізюн Л.І.
Доповідач - Борисова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі : Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 08 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного
економіко-технологічного університету
транспорту про визнання трудового
договору безстроковим, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу і моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
трудовий договір, укладений між нею та
відповідачем 31 серпня 2009 року
укладеним на невизначений строк;
визнати наказ №146-к від 15 жовтня 2009 року
незаконним; визнати розірвання
трудового договору (припинення
трудових відносин) між сторонами
недійсним, здійсненим в момент, коли
позивач не усвідомлювала значення
своїх дій і не могла керувати ними;
поновити її на посаді старшого
викладача кафедри екології та безпеки
життєдіяльності в Державному
економіко-технологічному університеті
транспорту; стягнути з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2009
року по день винесення рішення суду;
стягнути з відповідача моральну шкоду
у розмірі 20000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 08 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач подала апеляційну
скаргу в якій просить скасувати його та
ухвалити нове про задоволення позову в
повному обсязі, посилаючись на те, що
висновки суду не відповідають
обставинам справи та наявним в
матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що її було звільнено
шляхом дострокового розірвання
трудових відносин з роботодавцем з
порушенням істотних умов, які були
погоджені між сторонами у трудовому
договорі у формі контракту, який не
передбачав звільнення з роботи за
ініціативою університету.

Крім того, заява про звільнення повинна
надійти до роботодавця за два тижні до
звільнення, тоді як вона цього фізично
зробити не могла, оскільки в цей час
знаходилась на стаціонарному
лікуванні у психіатричній лікарні
міста Луцьк Волинської області, що
підтверджується історією хвороби.

Судом не враховано факти кримінального
правопорушення відносно неї з боку
проректора ОСОБА_3 і ректора ОСОБА_4 Нею
була подана заява до Солом'янського РУ
ГУМВС України в місті Києві, яка
зареєстрована вхідним № В-1203 від 19
травня 2009 року.

Позивач та її представник доводи
апеляційної скарги підтримали та
просили її задовольнити з
вищезазначених підстав.

Представник відповідача проти
задоволення скарги заперечувала,
просила рішення суду в справі залишити
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення, осіб, які з'явились,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позивач була звільнена з
посади на якій працювала на умовах
контракту, укладеного з нею
відповідачем на підставі її заяви на
певний строк на конкурсній основі, на
підставі поданої нею заяви про
звільнення за власним бажанням, яку
вона не відкликала та відразу залишила
роботу, суд першої інстанції вважав, що
звільнення позивача проведене
відповідачем згідно вимог
законодавства про працю, а тому
правових підстав для визнання
трудового договору укладеним на
невизначений строк, визнання наказу
про звільнення незаконним, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди немає.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та ґрунтується на вимогах
закону.

Частиною 3 ст.21 КЗпП України визначено,
що особливою формою трудового договору
є контракт, в якому строк його дії,
права, обов'язки і відповідальність
сторін (в тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Відповідно до п.4 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є, зокрема, розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника (статті 38, 39).

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом 1 групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до наказу Ректора
Київського університету економіки і
технологій транспорту №197-к від 01
вересня 2007 року «Про прийняття та
встановлення навчального навантаження
професорсько-викладацькому складу, на
2007-2008 навчальний рік по кафедрі ЕБЖ,
переведення працівників на іншу
посаду», ОСОБА_2 було прийнято на посаду
старшого викладача на умовах контракту
(а.с. 114-115) з 01 вересня 2007 року по 31 серпня
2008 року (а.с. 112-113).

Наказом від 04 липня 2008 року №117-к ОСОБА_2
була зарахована на посаду старшого
викладача кафедри екології та безпеки
життєдіяльності на умовах контракту на
період з 01 вересня 2008 року по 31 серпня
2009 року (а.с. 34, 110-112).

Наказом від 18 травня 2009 року №55-к дію
контакту було продовжено до 31 серпня 2010
року.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони зазначали, що прийняття ОСОБА_2
на роботу та укладення з нею контракту
кожний раз відбувалося на конкурсній
основі на погоджений сторонами строк,
за заявою позивача. При цьому позивач
накази про прийняття її на посаду на
визначений у контракті строк та умови
контракту не оспорює.

Наказом в.о. ректора Державного
економіко-технологічного університету
транспорту № 146-к від 05 жовтня 2009 року
«Про звільнення та продовження
трудових договорів з працівниками
університету» ОСОБА_2 звільнено з
посади старшого викладача кафедри ЕБЖ
за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП
України з 05 жовтня 2009 року, з яким
позивач була ознайомлена, про що
свідчить її підпис (а.с. 109).

З матеріалів справи вбачається, що при
звільненні з позивачем були проведені
всі розрахунки та видана трудова
книжка.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 листопада 2010 року, яке
набрало законної сили, відмовлено у
позові ОСОБА_2 до Державного
економіко-технологічного університету
транспорту про визнання правочину та
наказу недійсними (а.с. 20-21).

Судова колегія, надаючи оцінку
законності проведеного звільнення
позивача, приходить до висновку, що її
було звільнено без порушенням норм
трудового законодавства.

Вірним є також висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,
оскільки такі вимоги є недоведеними та
похідними від попередніх.

Твердження апелянта про те, що їй не
було надано відповідачем двотижневого
строку, є безпідставними, оскільки
конструкція статті 38 КЗпП України
передбачає зобов'язання власників
провести звільнення працівників у
такий строк, про який вони просять. При
цьому мова йде про скорочення
двотижневого строку, оскільки за його
межами працівник може звільнитися в
загальному порядку. У цьому випадку
строк попередження про звільнення
скорочується на розсуд працівника хоча
б навіть і до одного дня. Випадки, коли
на власника покладається обов'язок
звільнити працівника в строк, про який
він просить, перелічені в ст.38 КЗпП, усі
вони об'єднані однією загальною
ознакою - неможливістю для працівника
продовжувати роботу.

Стаття 38 КЗпП зобов'язує власника
звільнити працівника в строки, про які
працівник просить, також за наявності
інших поважних причин. Які інші причини
можна визнати поважними - це повинно
вирішуватися у кожному конкретному
випадку.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 05
жовтня 2009 року вона просила
розрахувати її з займаної посади за
власним бажанням (а.с. 101).

Крім того, ОСОБА_2 не скористалася
наданим їй безумовним правом
відкликати подану нею заяву про
звільнення за власним бажанням.

Колегія суддів відхиляє доводи
апелянта про те, що відповідач не мав
права звільняти її за власним бажанням
виходячи з наступного.

Підпунктом в) п.7.1. контракту від 01
вересня 2008 року укладеного між
позивачем та відповідачем визначено,
що цей договір припиняється з
ініціативи роботодавця до закінчення
строку дії контракту у випадках
передбачених законодавством ( ст.38, 39
КЗпП України ) та цим контрактом.

Проте, трудові відносини працівників
усіх підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності
регулюються Кодексом законів про працю
України.

Статтею 36 КЗпП України встановлено
виключний перелік підстав припинення
трудового договору, однією з яких є
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника за статтею 38
КЗпП України.

При цьому статтею 9 КЗпП України
визначено, що умови договорів про
працю, які погіршують становище
працівників порівняно із
законодавством України про працю, є
недійсними.

Колегія суддів вважає, що звільнення
позивача в день подачі нею заяви про
звільнення за власним бажанням не є
порушенням норм трудового
законодавства з боку відповідача.

Доводи апелянта про те, що роботодавцем
не було надано до суду заяву ОСОБА_2
про її звільнення за власним бажанням
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки позивач в судовому засіданні
апеляційного суду підтвердила
написання нею заяви від 05 жовтня 2009
року, крім того позивачем в позовній
заяві та в інших її письмових
поясненнях зазначалося про написання
нею саме заяви про її звільнення.

Також, як вбачається з копії трудової
книжки позивач після її звільнення
працювала інженером конструктором у
ПАТ «НВО» Київський завод автоматики
ім. Г.І. Петровського з 15 лютого 2010 року
по 16 серпня 2011 року та з 15 квітня 2013
року по даний час працює в «Інституті
інноваційних технологій і змісту
освіти» завідуючим сектором технічної
та технологічної освіти.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і на
суть прийнятого рішення не впливають.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 08 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: