Справа № 684/640/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

29 грудня 2014 року

Старосинявський районний суд
Хмельницької області в складі:

головуючої судді Галиш І.Б.

при секретарі Білань Г.В.

за участю: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у смт. Старій Синяві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка
діє у власних інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6,
третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_7
про визнання недійсними відмов від
обов'язкової частки у спадщині та від
виділу ? частини будинку, визнання
частково недійсними свідоцтв про право
власності на спадщину за заповітом,
визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_3, яка діє
у власних інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6
про визнання недійсними відмов від
обов'язкової частки у спадщині та від
виділу ? частини будинку, визнання
частково недійсними свідоцтв про право
власності на спадщину за заповітом,
визнання права власності.

В обґрунтування вимог посилається на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік
ОСОБА_8, який за життя склав заповіт,
яким все своє майно заповів їхньому
сину ОСОБА_9 24 лютого 2011 року син ОСОБА_9
отримав свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на
будинковолодіння АДРЕСА_1, грошові
вклади у ВАТ «Державний ощадний банк
України», земельні ділянки для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва площею 2,6631 га та 0,6907 га.
ІНФОРМАЦІЯ_2 їх син ОСОБА_9 помер,
спадкоємцями його майна є вона, як
матір, та відповідачі по справі. Однак,
позивач вважає, що свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане після
смерті її чоловіка та ім'я сина ОСОБА_9,
порушує її права, оскільки
будинковолодіння АДРЕСА_1 належало їй
та її покійному чоловікові на праві
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого виконкомом
сільської ради 24.11.2003 року на підставі
рішення № 1 від 24.07.2003 року, тому
відповідно половина зазначеного
будинковолодіння належить їй, як часта
у спільному майні подружжя. Крім цього,
відповідно до ст.1241 ЦК України вона має
право на обов'язкову частку у спадщині
після смерті чоловіка, яка становить 1/8
частину спадкового майна. Тому
свідоцтва про право на спадщину, що
видані на ім'я сина ОСОБА_9, вважає
незаконними, оскільки вона
добросовісно помилялась щодо
наслідків відмови від виділу їй після
смерті чоловіка частки у вказаному
будинковолодінні та обов'язкової
частки у спадщині, незалежно від змісту
заповіту, і нотаріус не роз'яснила
наслідків такої відмови, тому її
відмова є незаконною та такою, що
підлягає визнанню судом не дійсною,
оскільки вчинена під впливом помилки
відповідно до ст.229 ЦК України. Позивач
просила визнати недійсними вказані
відмови, визнати частко недійсним
свідоцтво про право на спадщину на
будинковолодіння, визнати за нею право
на обов'язкову частку у спадщину після
смерті чоловіка в розмірі 1/8 частини
будинковолодіння, визнати за нею право
власності на ? частину
будинковолодіння, як спільне майно
подружжя, та на 1/8, як обов'язкову частку
у спадщині, визнати частково
недійсними свідоцтва про право на
спадщину на грошові вклади у ВАТ
«Державний ощадний банк України»,
земельні ділянки для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 2,6631 га та 0,6907 га.

В ході судового розгляду позовні
вимоги були уточнені шляхом подання
відповідної письмової заяви, згідно
останньої редакції заяви про
обґрунтування позову та збільшення
позовних вимог від 20.11.2014 року ОСОБА_10
просить суд визнати недійсними її
відмови від обов'язкової части у
спадщині після смерті чоловіка ОСОБА_8
та від виділу належної їй ? частини
будинковолодіння АДРЕСА_1; визнати
недійсним в часині 5/8 часток свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
24.02.2011 року ВРІ №022623 на вказане
будинковолодіння, видане на ім'я
ОСОБА_9; визнати недійсними в частині ?
часток кожне свідоцтва про право на
спадщину за заповітом ВРІ №022625 від
24.02.2011 року на земельну ділянку площею
2,6631 га, ВРІ №022624 від 24.02.2011 року на
земельну ділянку площею 0,6907 га, ВРІ
№022626 від 24.02.2011 на грошові вклади;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/8
частин будинковолодіння АДРЕСА_1;
визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину земельної ділянки площею 2,6631
га., ? частину земельної ділянки площею
0,6907 га., ? частину грошових вкладів в ПАД
«Державний ощадний банк України» на
рахунку НОМЕР_1 в сумі 5,271,12грн. та на
рахунку НОМЕР_2 в сумі 3,11 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_10 та
її представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали з мотивів, що викладені у
позовній заяві та заяві про збільшення
позовних вимог, просили позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явилася, причини неявки суду не
повідомила, хоча про час та місце
розгляду справи була повідомлена судом
належним чином. Разом з тим, відповідач
ОСОБА_3 направила до суду письмові
заперечення на позовну заяву ОСОБА_1,
згідно яких вважає вимоги останньої
необґрунтованими, так як позивачем не
надано доказів на підтвердження
незаконності та недійсності її
відмови. Окрім того, відповідач заявила
про застосування судом порушеного
позивачем строку позовної давності по
даному спору, тому просить відмовити у
задоволенні вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явилась, хоча про час та місце
розгляду справи були повідомлені судом
відповідно до ч.4 ст. 74 ЦПК України, про
причини неявки суд не повідомили,
заперечень проти позову, клопотань про
розгляд справи без їх участі чи про
відкладення розгляду справи не
подавала.

Третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_7, залучений протокольною ухвалою
до участі у розгляді справи, в судове
засідання не з'явився, на адресу суду
надійшла заява про розгляд справи без
її участі.

За таких обставин, суд вважає можливим
провести розгляд справи за відсутності
осіб, які не з'явились, підставі наявних
у справі доказів.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 02.02.1978 року, що
стверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу НОМЕР_3, виданим
Паплинецькою сільською радою.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно САА №921619 від 24.11.2003
року, виданого Паплинецькою сільською
радою, за ОСОБА_8 зареєстровано право
власності на будинок АДРЕСА_1 на
підставі рішення сільської ради № 1 від
4.07.2003 року, яким визнано право
власності на даний будинок за ОСОБА_8 за
заявою останнього, що підтверджується
наявними в справі копією даного
свідоцтва, копією витягу про державну
реєстрацію та копією рішення сільської
ради № 1 від 4.07.2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Паплинці
Старосинявського району помер ОСОБА_8,
про що свідчить свідоцтво про смерть
НОМЕР_4, видане 14.06.2010 року Паплинецькою
сільською радою.

Згідно заповіту, складеного 13 січня 2010
року ОСОБА_8 та посвідченого секретарем
виконкому Паплинецької сільської ради
Старосинявського району,
зареєстрованого у реєстрі за №1, ОСОБА_8
на випадок своєї смерті зробив
розпорядження, яким заповів своєму
сину ОСОБА_9 все своє майно, яке на день
смерті буде йому належати.

Як вбачається із матеріалів спадкової
справи № 125-2010 щодо майна померлого
ОСОБА_8, 26.11.2010 року ОСОБА_9 звернувся до
приватного нотаріуса ОСОБА_7 із заявою
про прийняття спадщини за заповітом
після смерті батька, а 24.02.2011 року
нотаріусом на його ім'я видано
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_8, а саме
ВРІ №022623 від 24.02.2011 року на житловий
будинок з належними до нього будівлями,
що знаходиться у АДРЕСА_1, ВРІ №022625 від
24.02.2011 року на земельну ділянку площею
2,6631 га. для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Паплинецької сільської ради,
ВРІ №022624 від 24.02.2011 року на земельну
ділянку площею 0,6907 га. для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва на території Паплинецької
сільської ради, ВРІ №022626 від 24.02.2011 на
грошові вклади з відповідними
відсотками та компенсацією у ВАТ
«Державний ощадний банк України» на
рахунку НОМЕР_1 в сумі 5,271,12грн. та на
рахунку НОМЕР_2 в сумі 3,11 грн.

На час смерті ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1 його
дружина ОСОБА_1 була непрацездатною, а
саме досягла встановленого законом
пенсійного віку, про що свідчить копія
пенсійного посвідчення НОМЕР_5 від
20.08.2006 року.

Також, судом із матеріалів спадкової
справи № 125-2010 щодо майна померлого
ОСОБА_8 встановлено, що позивач ОСОБА_1
26.11.2010 року звернулась до приватного
нотаріуса ОСОБА_7 із заявою, відповідно
до змісту якої вона, усвідомлюючи
значення своїх дій, без застосування
жодного тиску, за своєю справжньою
волею відмовилась від прийняття
спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_8,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому,
заявнику нотаріусом роз'яснено зміст
ч.6 ст.1273 ЦК України та ст.60 СК України. У
даній заяві ОСОБА_1 також зазначила, що
на одержання свідоцтва про право
власності на частку у спільному майні
подружжя не претендує, оскільки майно є
особистою приватною власністю
спадкодавця.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Боярка
Києво-Святошинського району Київської
області, що підтверджується свідоцтвом
про смерть НОМЕР_6, виданим 03.03.2012 року
Виконкомом Боярської міської ради.
Після його смерті із заявами про
прийняття спадщини за місцем її
відкриття звернулись позивач,
відповідач ОСОБА_3 особисто та в
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_6, про
свідчить копія спадкової справи №
469/2012.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
її представника, проаналізувавши
матеріали справи, дослідивши та
оцінивши наявні у справі докази,
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із позовної заяви та
уточнення позовних вимог ОСОБА_1,
остання пред'явила вимогу про визнання
недійсними поданої нею приватному
нотаріусу 26.11.2010 року відмови від
обов'язкової части у спадщині після
смерті чоловіка ОСОБА_8 та від виділу
належної їй ? частини будинковолодіння
АДРЕСА_1, як спільного майна подружжя, з
підстав вчинення даної відмови під
впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК
України.

Так, судом встановлено, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 відкрилась
спадщина. За життя ОСОБА_8 склав
заповіт, яким все своє майно заповів
сину ОСОБА_9

В силу вимог ч.1 ст.1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Таким чином, позивач ОСОБА_1, як
непрацездатна вдова, мала право на
обов'язкову частку у спадщину після
смерті чоловіка.

Згідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець
за законом чи за заповітом має право
прийняти спадщину або відмовитись від
прийняття спадщини в строки,
передбачені ст.1270 ЦК України (тобто 6
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини).

Відповідно до ст.1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитись від
прийняття спадщини протягом строку,
встановленого ст.1270 ЦК України. Заява
про відмову від прийняття спадщини
подається нотаріусу.

В силу вимог ст.1273 ЦК України відмова
від прийняття спадщини може бути
визнана судом недійсною з підстав,
встановлених ст.225, 229-231, 233 ЦК України.

Згідно матеріалів спадкової справи №
125-2010 щодо майна померлого ОСОБА_8
позивач ОСОБА_1 в межах 6-тимісячног
строку з часу відкриття спадщини
звернулась до приватного нотаріуса із
заявою, відповідно до змісту якої вона,
усвідомлюючи значення своїх дій, без
застосування жодного тиску, за своєю
справжньою волею відмовилась від
прийняття спадщини після смерті
чоловіка ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, на одержання свідоцтва
про право власності на частку у
спільному майні подружжя не претендує,
оскільки майно є особистою приватною
власністю спадкодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

В п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією із сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень,
крім випадків встановлених цим
Кодексом. Докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Разом з тим, в ході розгляду справи
судом не здобуто належних та
беззаперечних доказів, які б свідчили
про помилку щодо обставин, які мають
істотне значення, на час подання
позивачем одностороннього правочину, а
саме подання заяви про відмову від
прийняття спадщини після смерті
чоловіка.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що на
час написання заяви вона була у
стресовому стані у зв'язку із смертю на
той час своєї матері, докази щодо чого
не були надані суду, та підписувала
дану заяву на прохання сина, який
пояснював, що буде її утримувати, не
можуть бути визнані підставою для
визнання відмови недійсною, так як
відмова від прийняття спадщини є
безумовною і беззастережною, тому
спадкоємець не може ставити відмову
від успадкування своєї частки у майні
померлого в залежність від будь-яких
умов чи застережень.

При цьому, нотаріусом роз'яснено
можливість відкликати відмову від
прийняття спадщини протягом
шестимісячного строку з часу відкриття
спадщини, однак позивач таким правом не
скористалась.

Таким чином, оскільки судом не здобуто
належних доказів того, що при написанні
заяви про відмову від спадщини позивач
дійсно помилялася щодо обставин
правочину та що помилка мала істотне
значення, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення її
вимог в цій частині з зазначених
позивачем підстав.

Щодо вимоги позивача про визнання
недійсною її відмови від виділу
належної їй ? частини будинковолодіння
АДРЕСА_1 з підстав вчинення даної
відмови під впливом помилки, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для її задоволення, оскільки як
вбачається із матеріалів справи
позивач ОСОБА_1 не відмовлялась від
виділу належної їй ? частини вказаного
будинковолодіння, а лише у поданій
заяві про відмову від прийняття
спадщини вказала, що не претендує на
одержання свідоцтва про право
власності на частку у спільному майні
подружжя, оскільки майно є особистою
приватною власністю спадкодавця, а не
про відмову від виділу частки спільної
власності.

Таким чином, оскільки, на відміну від
відмови від прийняття спадщини,
позивачем ОСОБА_1 не здійснювалась
відмова від виділу належної їй ?
частини будинковолодіння, тому така не
може бути визнана судом недійсною.

Враховуючи, що позивачу відмовлено у
визнанні недійсною її відмови від
прийняття спадщини після смерті
чоловіка ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, в даному випадку
обов'язкової частки у спадщині, на яку
мала позивач право незалежно від
змісту заповіту, тому й вимоги ОСОБА_1
про визнання частково недійсними
свідоцтв від 24.02.2011 року про право на
спадщину за законом щодо обов'язкової
частки у спадщині, а саме в частині 1/8
частини будинковолодіння АДРЕСА_1, ?
частини земельної ділянки площею 2,6631
га., ? частини земельної ділянки площею
0,6907 га., ? частини грошових вкладів в ПАД
«Державний ощадний банк України» на
рахунку НОМЕР_1 в сумі 5,271,12грн. та на
рахунку НОМЕР_2 в сумі 3,11 грн. та
визнання права власності на це
спадкове майно не підлягають до
задоволення.

Вирішуючи вимоги позивача ОСОБА_1 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 24.02.2011
року, виданого ОСОБА_9 в частині ?
частини будинковолодіння АДРЕСА_1 та
визнання права власності на це майно,
суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, згідно свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
САА №921619 від 24.11.2003 року, виданого
Паплинецькою сільською радою, право
власності на будинок АДРЕСА_1 на
підставі рішення сільської ради № 1 від
4.07.2003 року зареєстровано за ОСОБА_8, з
яким позивач перебувала в шлюбі з 1978
року, та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, чинного на
момент реєстрації права власності на
вказане будинковолодіння, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Враховуючи вказані вимоги та
презумпцію права спільної сумісної
власності, суд приходить до висновку
про належність будинковолодіння
АДРЕСА_1 позивачу та померлому ОСОБА_8

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про
нотаріат" встановлено, що у разі смерті
одного з подружжя свідоцтво про право
власності на частку в їх спільному
майні видається нотаріусом на підставі
письмової заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину.
Аналогічна норма викладена і в п.24.1
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України №20/5 від 3 березня 2004 р.
(чинної на час виникнення спірних
правовідносин).

Крім того, Розділ 4 Методичних
рекомендацій щодо вчинення
нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям
заходів щодо охорони спадкового майна,
видачею свідоцтв про право на спадщину
та свідоцтв про право власності на
частку в спільному майні подружжя,
передбачено, що свідоцтво про право
власності на частку в спільному майні
подружжя в разі смерті одного з них
видається нотаріусом за місцем
відкриття спадщини. Одержання частки у
спільному майні є правом того із
подружжя, хто є живим. Той із подружжя,
хто є живим, має право подати заяву про
те, що він не претендує на одержання
свідоцтва про право власності на
частку у спільному майні подружжя,
оскільки майно є особистою приватною
власністю спадкодавця. Така заява
подається нотаріусу у письмовій формі
як особисто, так і через представника,
якщо останньому надано такі
повноваження.

З матеріалів справи встановлено, що
позивач ОСОБА_1 після відкриття
спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1 не зверталась до нотаріуса
із заявою про видачу їй свідоцтва про
право власності на частку в їх
спільному майні подружжя - будинку
АДРЕСА_1, хоча мала на це право.

У ст. 1301 ЦК України визначено, що
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

У ст. 261 цього Кодексу зазначено, що
перебіг позовної давності починається
від дня коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

На підставі ст. 267 ЦК України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у справі зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Оспорюване позивачем свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від
24.02.2011 року на все будинковолодіння
АДРЕСА_1, видане ОСОБА_9 24.02.2011 року, про
що позивачу ОСОБА_1 було відомо, так як
їй було відомо про відкриття спадщини
після смерті чоловіка ОСОБА_8 та вона
26.11.2010 року у встановлений законом
строк подавала нотаріусу заяву про
відмову від прийняття спадщини та про
те, що не претендує на одержання
свідоцтва про право власності на
частку у спільному майні подружжя,
оскільки майно є особистою приватною
власністю спадкодавця, тому знала про
оформлення спадщини за заповітом на
сина на все зареєстроване за чоловіком
майно та порушення своїх прав.

З позовом про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом позивач ОСОБА_1
звернулась в суд у серпні 2014 року, тобто
після спливу трирічного строку
позовної давності. Відповідач ОСОБА_3
під час розгляду справи просила
застосувати наслідки пропуску строку
позовної давності згідно поданих
письмових заперечень.

В супереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України
позивачем ОСОБА_1 не надано суду
доказів щодо того, що про порушення
своїх прав вона дізналась лише після
смерті сина ОСОБА_9, як і доказів
поважності причин пропуску строку
позовної давності.

На підставі вищенаведеного, суд
приходить до обґрунтованого висновку
про необхідність відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
повністю

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, так як
рішення ухвалено не на користь
позивача, судові витрати не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 292, 294 ЦПК України,
ст.ст. 229, 256, 257, 261, 267, 1218, 1221, 1241, 1273 ЦК
України, ст. 22 КпШС України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
яка діє у власних інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього
сина ОСОБА_6, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_7 про визнання
недійсними відмов від обов'язкової
частки у спадщині та від виділу ?
частини будинку, визнання частково
недійсними свідоцтв про право
власності на спадщину за заповітом,
визнання права власності - в і д м о в и т
и.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Хмельницької
області через Старосинявський
районний суд Хмельницької області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуюча суддя
Галиш І.Б.