Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух О.А.,

суддів - Леска В.В.,
Чужі Ю.Г.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" на рішення
Мукачівського місьрайонного суду від 6
червня 2012 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПриватБанк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

13 квітня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1
та ОСОБА_2, про стягнення боргу за
кредитним договором від 12 листопада 2003
року. Свої вимоги позивач мотивував
тим, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», (після
зміни назви - ПАТ КБ «ПриватБанк», далі
по тексту - Банк) та ОСОБА_1 12 листопада
2003 року було укладено кредитний
договір, згідно якого ОСОБА_1 отримав
кредит в розмірі 20000 євро з кінцевим
терміном повернення 11.11.2004. В
забезпечення виконання такого
зобов'язання між Банком та ОСОБА_2 12.11.2003
укладено договір поруки. За умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язувався своєчасно сплачувати
сам кредит та відповідні відсотки за
користування кредитом. Однак ОСОБА_1
свої зобов'язання по кредитному
договору не виконував, внаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 29
березня 2011 року становила 683634 грн. 45
коп., з яких: 12949,18 Євро (144635,50 грн.) -
заборгованість за кредитом, 23540,61 Євро
(262936,18 грн.) - заборгованість за
процентами, та 24715,83 Євро (276062,77 грн.) -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань. Банк просив стягнути
вказану заборгованість та судові
витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 6 червня 2012 року у задоволенні
позову відмовлено.

Банком на таке рішення подано
апеляційну скаргу. Посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права та процесуального права, апелянт
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позов задовольнити.

Провадження у даній справі зупинялось
до набрання законної сили судовим
рішенням у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ КБ „ПриватБанк"
про визнання кредитного договору
недійсним. Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 8 жовтня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 - відмовлено.

Відповідачі та представник ОСОБА_1 в
судове засідання апеляційного суду не
з'явились, про час і місце розгляду
справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України
судова колегія розглянула запрву за їх
відсутності, відхиливши клопотання
представника ОСОБА_1 про відкладення
розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, позицію представника
позивача, дослідивши матеріали справи
та матеріали справи № 16/179 за позовом
ВАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_1, яка
розглядалась господарським судом
Закарпатської області, обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає, що
вона підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи, 12.11.2003
між ВАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір № К170-03/В,
відповідно до якого ОСОБА_1 отримав
кредит в розмірі 20000 Євро на строк
користування кредитом до 11.11.2004. В
подальшому до цього кредитного
договору укладались додаткові угоди (т.
1 а.с.7-10). В забезпечення виконання
такого зобов'язання між Банком та
ОСОБА_2 12.11.2003 укладено договір поруки
(т. 1 а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції вважав, що договір
кредиту між сторонами не укладався,
оскільки за результатами
судово-почеркознавчої експертизи №115
від 17 лютого 2011 року, яка призначалась в
кримінальній справі, встановлено, що
підписи у кредитному договорі №К170-03В
від 12 листопада 2003 року, додатковій
угоді №1 до кредитного договору,
договорі застави, договорі поруки
виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Проте таких висновків суд дійшов з
порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Саме з тих підстав, що кредитний
договір від 12 листопада ОСОБА_1 не
підписував, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звертались до суду із позовом до ПАТ КБ
„ПриватБанк" про визнання кредитного
договору недійсним. Проте, як уже
зазначалось вище, у задоволенні такого
позову відмовлено (т. 2 а.с.49-54).

Проте підстав для задоволення даного
позову про стягнення з боржника ОСОБА_1
та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за
кредитним договором, судова колегія не
вбачає виходячи з наступного.

Банк у позовній заяві зазначив, що
станом на 29 березня 2011 року
заборгованість ОСОБА_1 за кредитним
договором, внаслідок неналежного
виконання зобов'язання, становила 683634
грн. 45 коп., з яких: 12949,18 Євро (144635,50 грн.) -
заборгованість за кредитом, 23540,61 Євро
(262936,18 грн.) - заборгованість за
процентами, та 24715,83 Євро (276062,77 грн.) -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань, і таку заборгованість Банк
просив стягнутий з відповідачів
солідарно.

Проте вимога до поручителя була
пред'явлена безпідставно, оскільки
порука припинена.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Як вбачається з договору поруки
від 12.11.2003, укладеного між Банком та
ОСОБА_2, в ньому не встановлено строку,
після якого порука припиняється.
Зазначено, що договір вступає в силу з
моменту його підписання і закінчується
в поярдку, передбаченому ст. 194 ГК
України (п.5) Такі умова не є
встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки це
суперечить ч. 1 ст 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. В цьому разі
підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559
ЦК України - порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. У кредитному
договорі чітко визначено, що кредит
надано на строк до 11 листопада 2004 року
(п. 1.1).

За своєю правовою природою строк,
передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є
преклюзивним (припиняючим) і його
закінчення є підставою для припинення
поруки. Строк поруки не є строком для
захисту порушеного права, а строком
існування (дії) самого зобов'язання
поруки, тому і право кредитора, і
обов'язок поручителя по його
закінченні припиняються, а це означає,
що жодних дій щодо реалізації цього
права, в тому числі застосування
примусових заходів захисту в судовому
порядку, кредитор вчиняти не може.

За таких обставин у Банку виникло право
пред'явити вимогу до поручителя про
виконання порушеного зобов'язання
боржника щодо повернення кредиту,
починаючи з 12 листопада 2004 року
протягом наступних шести місяців.
Натомість Банк звернувся з даним
позовом до поручителя 134 квітня 2011 року.

Відповідні правові позиції
сформульовані у постановах Верховного
Суду України від 21.05.2012 № 6-48 цс 11, від
23.05.2012 № 6-33 цс 12, від 18.07.2012 № 6-78 цс 12, від
08.10.2014 №6-128 цс 14, які, відповідно до ст.
360-7 ЦПК України, є обов'язковими для
всіх судів України.

За таких обставин слід визнати, що
договір поруки між Банком та ОСОБА_2 є
припиненим і вимога Банку до нього про
стягнення солідарно з боржником суми
заборгованості за кредитним договором
є безпідставною.

Так само не підлягає задоволенню
і вимога Банку до боржника ОСОБА_1.

В матеріалах справи міститься
рішення господарського суду
Закарпатської області від 22 червня 2006
року у справі № 16/179 за позовом ЗАТ КБ
„ПриватБанк" до ОСОБА_1, яким стягнуто з
ОСОБА_1 заборгованість за кредитним
договором № К170-03/В від 12 листопада 2003
року в загальній сумі 131602,39 грн. (т. 1
а.с.102103). Як вбачається з позовної заяви,
яка була подана Банком до
господарського суду, заявлена до
стягнення сума заборгованості
складалась з: 12949,18 Євро - основний борг
по кредиту, 1973,30 Євро - борг по
відсотках, та 5773,30 Євро - пеня (т. 2 а.с.73).
Таким чином, заборгованість за
кредитом, про стягнення якої Банк
просить у даній цивільній справі в сумі
12949,18 Євро, уже була стягнута рішенням
суду у 2006 році. Як ствердила
представник Банку в судовому засіданні
апеляційного суду, рішення
господарського суду Закарпатської
області не було пред'явлено Банком на
виконання. Проте невиконання рішення
суду, яке позивачем не було пред'явлено
на виконання, не може бути підставою
для повторного стягнення такого боргу
за рішенням суду.

Таким чином, вимога Банку до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за тілом
кредиту є безпідставною.

Також не може бути задоволена і вимога
про стягнення нарахованих Банком
відсотків за користування кредитом.

За змістом ст. 631, ст. 1049, 1050 ч. 1 ЦК
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору;
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти) у
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором; позика
вважається повернутою в момент
зарахування грошової суми, що
позичалась, на його банківський
рахунок; якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до ст.
625 цього Кодексу; закінчення строку
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Кредитним договором № К170-03/В від 12.11.2003
визначено час виконання позичальником
його обов'язку по поверненню коштів та
сплаті відсотків - 11 листопада 2004 року.

Відповідальність за порушення
зобов'язання передбачена главою 51 ЦК
України, в тому числі статтею 625 ЦК
України - відповідальність за
порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

За змістом положень ст. 625, 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
процентів від суми позики лише
протягом строку дії договору, а після
його закінчення, у разі прострочення
грошового зобов'язання, застосовуються
положення ст. 625 ЦК України. Такі
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому вказана норма не обмежує
права кредитора звернутись до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується і після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Таким чином, нарахування відсотків за
користування кредитом згідно умов
Кредитного договору Банк може
проводити протягом часу дії такого
договору, а після закінчення його дії -
нарахування відсотків проводиться
відповідно до ст. 625 ЦК України.

Проте Банк проводив нарахування
відсотків у порядку і в розмірі, що
передбачені кредитним договором, і
після закінчення дії Кредитного
договору № К170-03/В, 12.11.2003. Як вбачається
з рішення господарського суду
Закарпатської області від 22 червня 2006
року, заборгованість була розрахована
станом на 5 травня 2006 року. Незважаючи
на те, що строк дії договору закінчився,
Банк безпідставно продовжував
нараховувати відсотки за користування
кредитом, згідно умов Кредитного
договору, а не відповідно до ст. 625 ЦК
України.

Таким чином вимога Банку про стягнення
відсотків за користування кредитом є
безпідставною і задоволенню не
підлягає саме як безпідставна.

Відповідно до ст. 546, 611 ЦК України, пеня
є одним із видів забезпечення
виконання зобов'язання та сплачується
внаслідок порушення зобов'язання.

Оскільки заборгованість за кредитом
уже була стягнута судом, відсотки
згідно умов Кредитного договору Банком
нараховувались безпідставно, то
безпідставно нараховувалась і пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором, яка була нарахована з
12.11.2003 по 29.03.2011, хоча пеня, розрахована
станом на 5 травня 2006 року, уже була
стягнута рішенням господарського суду
Закарпатської області.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи та судом відмовлено у
задоволенні позову з неправильним
правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року N 12 „Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" якщо помилки у рішенні суду
першої інстанції стосуються фактичної
сторони справи чи правового
обґрунтування рішення, то їх усунення
необхідно вважати зміною рішення.

Зважаючи на встановлені обставини,
відповідно до ст. 309 п. 3, 4 ЦПК України,
слід змінити в частині правового
обґрунтування, не змінюючи суть
рішення.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 3, 4. 1 ст.
309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" - задовольнити
частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 6 червня 2012 року - змінити в
частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
6 червня 2012 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді: