Справа № 466/2264/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6757/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я.,Ванівського О.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Львівського
комунального підприємства «Тополя-406»
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 16 вересня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року Львівське комунальне
підприємство «Тополя-406» звернулось до
суду із позовом до ОСОБА_2 та просило
стягнути з відповідача на їх користь
заборгованість за послуги
теплопостачання на суму 5 102 грн. 15 коп.
та сплачений ними судовий збір за
подання позовної заяви. В
обґрунтування вимог позивач вказав, на
їх обслуговуванні знаходиться будинок
АДРЕСА_1 де у квартирі №62 зареєстрована
ОСОБА_2, а тому відповідно до ЖК України
та Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
зобов'язана своєчасно вносити
щомісячну плату за комунальні послуги.
Оскільки відповідач оплати за вказані
послуги не здійснює, а тому просив
стягнути заборгованість у судовому
порядку.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 16 вересня 2014 року у
задоволенні позову Львівського
комунального підприємства «Тополя-406»
до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
послуги з теплопостачання відмовлено.

Рішення суду оскаржило Львівське
комунальне підприємство «Тополя-406». В
апеляційній скарзі посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, при неповно
з'ясованих обставинах справи. Зазначає,
що комунальне підприємство є
виконавцем послуг централізованого
теплопостачання споживачам - фізичним
особам (в тому числі й відповідачці),
виробником яких є ЛМКП. Послуги з
теплопостачання у будинок АДРЕСА_1 за
спірний період надавались, звернень
відповідно до вимог чинного
законодавства щодо ненадання чи
надання неякісних послуг мешканцями не
надавались. Крім того, відповідачем не
надано доказів щодо відмови позивача
укласти договір, бланки договорів
надавались неодноразово, проте
відповідачем не підписувались, а ЛКП
індивідуальних договорів на умовах
мешканців не укладає. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника відповідача на
заперечення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що така підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи в задоволенні позову ЛКП
«Тополя-406» суд першої інстанції
виходив з відсутності письмового
договору про надання послуг а також з
того, що вимоги про стягнення
заборгованості є безпідставними,
оскільки відповідачу послуги з
теплопостачання фактично надані не
були. Крім того, відповідачка
неодноразово зверталась до позивача з
питань укладення договору та про
відмову оплачувати ненадані послуги в
позадоговірному порядку та відмову від
таких послуг, проте жодних дій
позивачем вчинено не було. Одночасно
суд застосував позовну давність. Дані
висновки є взаємовиключаючими.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду зважаючи на наступне.

Закон України «Про житлово-комунальні
послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24
червня 2004 року) визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на: 1) комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо); 3) послуги з управління
будинком, спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); 4)
послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд (заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Примірні переліки житлово-комунальних
послуг та їх склад залежно від
функціонального призначення
визначаються центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24
червня 2004 року передбачає, що
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг, крім цього
Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203,
626, 627 визначає загальні засади
цивільного законодавства, зокрема
поняття договору і свободи договору та
формулює загальні вимоги до договорів
як різновиду правочинів (вільне
волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України
правочин між фізичною і юридичною
особами належить вчиняти у письмовій
формі, за виключенням випадків,
передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та
ст. 627 цього Кодексу при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України,
відповідно до яких підставою
недійсності правочинів є суперечність
їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року передбачено, що
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року передбачений обов'язок
споживача укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору. Цей обов'язок
відповідає зустрічному обов'язку
виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21
цього Закону, підготувати та укласти зі
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року № 529 « Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій» (далі -
постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК
України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року, постанови № 529
убачається, що умови типового договору,
що набули юридично обов'язкового
значення в силу актів цивільного
законодавства, є обов'язковими для
сторін договору, які не мають права
відступити від їх положень і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України
та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року.

Відтак, відсутність між споживачем та
виконавцем житлово-комунальних послуг
договору про надання цих послуг,
укладеного у письмовій формі, не
звільняє споживача від обов'язку
оплачувати отримані та спожиті
житлово-комунальні послуги, а тому
посилання представника відповідача на
відсутність між сторонами спору
договору на надання
житлово-комунальних послуг - до уваги
прийматися не можуть.

Як вбачається з довідки з місця
проживання, виданої ЛКП «Тополя - 406»
№5878 від 10.01.2014 року ОСОБА_2 проживає та
зареєстрована у АДРЕСА_1, була
власником даної квартири у період з
26.12.205 року і по 11.12.2013 року. Дана
квартира приватизована, складається з
однієї житлової кімнати, загальною
площею 21,40 кв.м. Будинок має центральне
опалення.

Як вбачається з витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності з 11.12.2013
року власником квартири АДРЕСА_1 є
ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1
під'єднаний до центрального опалення
та позивач є виконавцем послуг
централізованого теплопостачання
споживачам - фізичним особам,
виробником яких є ЛМКП
«Львівтеплоенерго» між якими існують
відповідні договірні відносини, що
стверджено матеріалами справи,
зокрема, рахунками за теплову енергію
згідно угод (а.с.72 - 84).

Згідно ст. 67 ЖК України плата за
комунальні послуги (водопостачання,
газ, теплова енергія та інші послуги)
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач надає такі послуги, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи доказами.

Таким чином, правовідносини, що
виникли між сторонами у справі - це
правовідносини між виконавцем
послуг та споживачами послуг.

Статтями 20, 21 Закону України «Про
житлово - комунальні послуги»
визначені права та обов'язки як
споживача так і виконавця послуг,
зокрема обов'язком споживача - є
укладання договору на надання житлово -
комунальних послуг, підготовленого
виконавцем на основі типового
договору, та оплата житлово -
комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 32 Закону України «Про
житлово - комунальні послуги»
встановлено, що розмір плати за
комунальні послуги розраховується
виходячи з розміру затверджених
цін/тарифів та показань засобів обліку
або за нормами, затвердженими в
установленому порядку.

Таким чином, необхідність укладення
договору про надання житлово -
комунальних послуг передбачена
законом і його укладення визначено як
обов'язок, а не право споживача таких
послуг.

Крім цього, відповідно до змісту
зазначених положень Закону споживач
може відмовитися від укладення
договору на надання житлово -
комунальних послуг лише в разі відмови
від користування такими послугами, а не
через непогодження сторонами умов
такого договору.

Відсутність письмового договору на
надання житлово - комунальних послуг не
є підставою для відмови відповідачки
від сплати за фактично надані житлово -
комунальні послуги.

Така правова позиція висловлена в
ухвалі Верховного Суду України від
06.08.2008 року у справі за позовом ДП
"Моноліт-Сервіс" до Особи №1 про
укладення договору на надання
житлово-комунальних послуг та
стягнення суми заборгованості з оплати
послуг з утримання будинку та
прибудинкової території.

Оскільки обов'язок споживача
житлово-комунальних послуг
власника житла ґрунтується не
тільки на договорі, але й на законі,
відсутність письмових договірних
відносин не є підставою для
звільнення від оплати житлово-
комунальних послуг.

Така правова позиція висловлена в
ухвалі Верховного Суду України від
08.04.2009 року у справі за позовом
Житлово-експлуатаційного ремонтно-
будівельного управління ТОВ "
Рівненський МЖК" до Особи №1 про
стягнення заборгованості з оплати
житлово-комунальних послуг.

Зважаючи на наведене колегія суддів
приходить до висновку, що відсутність
договору про надання послуг з
теплопостачання, укладеного між ЛКП
«Тополя-406» та ОСОБА_2 не може бути
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог, оскільки можливість
стягнення заборгованості по оплаті
послуг теплопостачання не пов'язується
виключно з наявністю письмового
договору між надавачем послуг та їх
споживачем, і відсутність письмового
договору не може бути підставою для
звільнення від сплати за послуги
теплопостачання.

Посилання відповідача на небажання
отримувати послуги з центрального
теплопостачання не є підставою для
відмови у позові. Відповідачці як
власнику житла у багатоквартирному
будинку, під'єднаного до центрального
опалення (а.с.5), а не приватного
будинку, для відмови від такого
опалення, теплопостачання та
встановлення індивідуального
опалення, слід було вирішувати це
питання у встановленому чинним
законодавством порядку, а не, як нею
зазначено у її заяві від 19 березня 2010
року гарантувати МКП ЛКП «Тополя-406»
сприяння у здійсненні ними робіт по
від»єднанню її квартири від
центрального опалення та гарячого
водопостачання ( а.с. 24).

З пояснень представника відповідача
вбачається, що відповідачка як власник
житла, вирішили зняти пошкоджені
батареї, відтак, труби центрального
опалення приєднані у квартирі напряму,
однак, оскільки обов'язок по заміні
пошкоджених приладів у квартирі, їх
придбання та заміна покладається на
власника і вона не придбала такі й
відповідно не зверталась за їх
встановленням, що не заперечив
представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції,
відтак наведені обставини не є
підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
розрахунок заборгованості
відповідачки проведено на підставі
відповідних нормативних актів,
зокрема, на підставі тарифів,
встановлених рішеннями виконавчого
комітету Львівської міської ради від
20.10.2006 року №1189 «Двоставковий тариф на
теплову енергію, тариф на підігрів води
та послуги з централізованого опалення
та підігріву води», від 08.06.2007 року №365
«Про визначення виконавця
житлово-комунальних послуг у м.Львові»,
від 02.09.2008 року №930 із змінами від 29.12.2008
року №1433 та від 28.11.2011 року №1083 «Про
затвердження тарифів на теплову
енергію для опалення та гарячого
водопостачання, враховуючи економічно
обґрунтовані витрати на їх
виробництво, транспортування та
постачання». Як вбачається з
розрахунку, відповідачкою отримано
субсидії для оплати послуг з
теплопостачання у період з 2012 року до
червня 2013 року у сумі 528 грн. 23 коп., що
враховано при визначенні
заборгованості (а.с.4)

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три
роки(ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи,
представник відповідача просив
застосувати строк позовної давності,
однак, як він пояснив в судовому
засіданні суді апеляційної інстанції,
помилково зазначив у своїй заяві цей
період з червня 2010 року по лютий 2014 року
( а с. 28), фактично він виходив з того, що
у березні позивачем вчинені відповідні
дії - підготовлена позовна заява, і
тому, як він уточнив, просив
застосувати строк позовної давності з
червня 2010 року по лютий 2011 року, з чим
слід погодитись, оскільки дійсно
позивач без поважних причин пропустив
3-річний строк позовної даності, відтак
до стягнення підлягає заборгованість
за період з березня 2011 року по 30
листопада 2013 року, тобто до часу
припинення права власності
відповідачки на спірну квартиру в сумі
1661 грн. 91коп.

Одночасно, оскільки позов
задовольняється частково, слід
частково стягнути з відповідачки
судові витрати, понесені позивачем
при зверненні до суду, у тому числі із
заявою про видачу судового наказу, та
за апеляційною скаргою.

З урахуванням зазначеного, рішення
суду, як таке, що не відповідає вимогам
матеріального права й не ґрунтується
на належно встановлених обставинах
справи про дійсні права і обов'язки
сторін щодо предмета спору, в силу
вимог ч.1 ст.309 ЦПК України залишатися в
законній силі не може й підлягає
скасуванню з ухваленням судом
апеляційної інстанції нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Львівського
комунального підприємства «Тополя-406»
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 16 вересня 2014 року
скасувати та ухвалити нове, яким
стягнути з ОСОБА_2 в користь
Львівського комунального підприємства
«Тополя-406» 1 661 грн. 91 коп.
заборгованості за послуги
теплопостачання та 121 грн. 80 коп.
судового збору.

В решті позовних вимог ЛКП «Тополя-406»
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення, може
бути оскаржене у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: