Номер провадження: 22-ц/785/6697/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: судді
Парапана В.Ф.

Суддів:
Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

При секретарі:
Колмакова В.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 02 червня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3
(правонаступник - ОСОБА_4) до ОСОБА_2,
ОСОБА_5 про визнання попередньої угоди
від 01.06.2006 року недійсною, застосування
наслідків недійсності угоди, стягнення
з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
судових витрат,-

В С
Т А Н О В И Л А:

У березні 2007р. ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди
дійсною і визнання права власності на
об'єкти нерухомості та після зміни
позовних вимог просив: визнати
недійсним попередній договір від
01.06.2006р., що був укладений між ним та ФОП
ОСОБА_2; застосувати наслідки
недійсності правочину та стягнути з
ФОП ОСОБА_2 на його користь
безпідставно отримані кошти у розмірі
159 479 грн., три проценти річних у розмірі
29 335 грн., інфляцію у розмірі 182 989,75 грн.,
матеріальних збитків на суму 162 187,51
грн., моральної шкоди на суму 100 000 грн.
та судові витрати по справі, т.2 а/с.145 -
153.

Зазначав, що 01.06.2006р. між ним та ФОП
ОСОБА_2 було укладено попередній
договір про укладення договору
купівлі-продажу двох боксів та двох
підсобних приміщень, розміщених по
АДРЕСА_1, розміром 11х30х4 м. за 20 000
доларів США.

01.06.2006р. у день підписання договору
ОСОБА_2 отримав від нього 17 000 доларів
США, а другу частину розрахунку - 3 000
доларів США отримав 25.10.2006р.

Згідно договору після передачі грошей
та повного розрахунку ці приміщення
перейшли до нього у повне господарче
розпорядження з дозволом на проведення
ремонтних робіт.

У 2007р. ФОП ОСОБА_2 заявив йому, що
обумовлена у договорі сума є малою, що
його жінка проти укладання договору, і
став вимагати збільшити суму, обіцяючи
не віддати отримані кошти та забрати
назад ці приміщення.

Оскільки умови попереднього договору
не були виконані з вини відповідача,
позивач просив стягнути з нього усі
завдані йому збитки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, т.3 а/с. 102.

Ухвалою суду від 10.07.2013р. до участі у
справі було залучено правонаступника
померлого - ОСОБА_4, т.3, а/с. 168.

02.06.2014р. ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги
та просила суд визнати недійсним

попередній договір від 01.06.2006р.
купівлі-продажу нерухомого майна,
застосувати наслідки

недійсної угоди та стягнути з
відповідача на її користь еквівалент 20
000 доларів США - 235 312,00 грн., т.3 а/с. 221.

ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_5, і представник ОСОБА_2 - адвокат
ОСОБА_6 позов визнали лише в частині
визнання договору недійсним.

Рішенням суду від 02.06.2014р. позов
задоволено частково, стягнуто з ФОП
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму авансу за
договором від 01.06.2006р. в розмірі 235 312
грн. та судові витрати по справі на суму
2 353,12 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким визнати договір про
наміри недійсним, з поверненням сторін
в попереднє правове положення, а у
задоволенні решти вимог - відмовити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи, на
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_4, вважаючи рішення суду
правильним та справедливим, просить
залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися у судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні
вимоги суд першої інстанції виходив
з того, що між сторонами жодних
зобов'язань за недійсним попереднім
договором не виникло, а тому ОСОБА_2
зобов'язаний повернути ОСОБА_4, як
правонаступнику ОСОБА_3, гривневий
еквівалент 20 000 доларів США, які ОСОБА_3
за життя передав ОСОБА_2 в рахунок
майбутнього договору купівлі - продажу,
і оскільки цей договір є нікчемним, то
відсутні підстави для визнання його
судом недійсним.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна.

Відповідно до ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певній термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Істотні умови основного
договору, що не встановлені попереднім
договором, погоджуються у порядку,
встановленому сторонами у
попередньому договорі, якщо такий
порядок не встановлений актами
цивільного законодавства. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для основного договору, а
якщо форма основного договору не
встановлена, - у письмовій формі.
Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладання.

Договір про наміри (протокол про наміри
тощо), якщо в ньому немає волевиявлення
сторін щодо надання йому сили
попереднього договору, не вважаться
попереднім договором.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами)) вимог,
які встановлені частинами першої -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих,
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна сторона
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки недійсності
нікчемного правочину, які встановлені
законом, не можуть змінюватися за
домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Cтаття 236 ЦК України встановлює, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Судом встановлено, що 01.06.2006р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у простій письмовій
формі було укладено попередній
договір, за умовами якого вони
домовились у строк до 01.01.2007р. укласти
договір купівлі-продажу належного
ОСОБА_2 нежитлового приміщення, що
складається з двох боксів та двох
підсобних приміщень, розміром 11х30х40 м,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. При
цьому сторони обумовили, що ці
нежитлові приміщення будуть продані за
ціною в еквіваленті 20 000 доларів США.

На виконання умов цього попереднього
договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в день
підписання договору 17 000 доларів США, а
пізніше - 25.10.2006р. решту суму
еквівалентну 3 000 доларам США.

Відповідно до положень ч.1ст. 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Колегія суддів вважає, що у з
урахуванням того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3
01.06.2006р. дійшли згоди щодо відплатного
відчуження та придбання об'єктів
нерухомості за ціною 20 000 доларів США, і
на виконання цієї домовленості ОСОБА_3
передав ОСОБА_2 20 000 доларів США, а
ОСОБА_2 у свою чергу передав ОСОБА_3
об'єкти нерухомості у володіння та
оперативне управління з правом
проводити капітальний ремонт, і вони
домовилися до 01.01.2007р. укласти
нотаріально посвідчений договір
відчуження, переконливо свідчить про
те, що вони уклали попередній договір, а
не договір про наміри, як про це
помилково зазначає ОСОБА_2, оскільки за
договором (протоколом) про наміри
сторони виявляють лише свої наміри
укласти договір та приймають конкретні
підготовчі зобов'язання на певний
строк.

Матеріалами справи встановлено, що цей
попередній договір не було нотаріально
посвідчено. Тому за правилами ч. 1 ст. 220
ЦК України він є нікчемним правочином.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до п. 2 попереднього
договору у забезпечення виконання
цього договору набувач передає
відчужувачу аванс в сумі 17 000 доларів
США, які згідно розписки ОСОБА_2 на
зворотній стороні цього ж договору він
одержав від ОСОБА_3, т.3, а/с. 214.

Згідно розписки ОСОБА_2 від 25.10.2006р., за
договором про наміри від 01.06.2006р. він
одержав від ОСОБА_3 кінцевий розрахунок
на суму 3 000 доларів США, т.3 а/с. 216.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що саме за нікчемним
договором про наміри позивач передав
відповідачу 20 000 доларів США.

Разом з тим, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
вказані кошти за правилами ст. 216 ЦК
України підлягають поверненню
позивачу.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Але позивач свої вимоги про те, що
ОСОБА_2 за цим недійсним правочином не
повернув йому 20 000 доларів належними
доказами не довів.

Так, на обґрунтування факту
неповернення йому ОСОБА_2 зазначених
грошей позивач посилався на договір
про наміри від 01.06.2006 р., на розписки від
01.06.2006р та від. 25.10.2006р., що були виконані
першим.

Проте, оригінал розписки від 01.06.2006р.
про одержання ОСОБА_2 17 000 доларів США,
що знаходилася у нього позивач суду не
надав.

За словами позивача оригінал розписки
від 01.06.2006р він разом з позовної заявою
26.03.2007р. подав до суду, але оригінал цієї
розписки в суді було втрачено.

Стверджує, що ОСОБА_2 сам виготовляє
документи та надає їх суду. Ніяких
грошей від ОСОБА_2 він не одержував і 3 000
доларів США не сплачували йому за
оренду майна.

Однак ці доводи позивача не
грунтуються на матеріалах справи.

Так, з позовної заяви ОСОБА_3 від 26.03.2007р.
видно, що до позовної заяви ним додано
три копії договорів про наміри та копію
розписки, т.1, а/с.2-4.

Як убачається з пояснень сторін та
листа голови Комінтернівського
районного суду Одеської області від
25.11.2014р. Акт про втрату документів,
передбачений Інструкцією з
діловодства в місцевих загальних
судах, по цій справі не складався.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає,
що ОСОБА_3 тривалий час відмовлявся від
повернення авансового платежу у
розмірі 17 000 доларів США, хоча він та
його дружина неодноразово просили його
про це і ставили питання про прийняття
коштів на депозит суду.

Лише у лютому 2008р., коли внесені 3 000
доларів США були погашені платежами за
оренду приміщення, погодився повернути
їм будівлю і відмовитись від позову за
умови повернення 17 000 доларів США.

Вказану суму він повернув ОСОБА_3 в
лютому 2008р. та в повному обсязі в обмін
на оригінал його екземпляру договору
про наміри і розпискою на звороті про
отримання цих коштів як першого
авансового платежу, які знаходилися в
нього. Проте ОСОБА_3 в черговий раз його
обманув і своїх зобов'язань про
припинення спірних правовідносин не
виконав.

Вважає, що суд не застосував закон, якій
повинен був застосувати, а саме: вимоги
ч.3 ст. 545 ЦК України за якими - наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Колегія суддів вважає, що ці доводи
відповідача заслуговують на увагу.

Матеріалами справи встановлено, що
договір про наміри було оформлено у
двох екземплярах, один з яких залишився
у позивача, а другий - у відповідача.

На звороті цього договору, що
знаходився у позивача, відповідачем
була виготовлена розписка про
одерження ним від ОСОБА_3 17 000 доларів
США.

Установлено, що сторони узгодили між
собою спосіб оформлення факту
виконання вказаного попереднього
договору шляхом оформлення розписки.

За аналогією ч. 3 ст. 545 ЦК України
наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

Матеріалами справи достовірно
встановлено, що наданий відповідачем
документ (договір про наміри на звороті
якого міститься розписка від 1.06.2006р.) є
тим самим документом, який знаходився у
позивача та підтверджує, що ОСОБА_2 в
лютому 2008р. повернув ОСОБА_3, одержаних
ним за вищевказаним попереднім
договором 17 000 доларів США.

Доводи позивача про те, що цей документ
відповідачем сфальсифіковано, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки це
не доведено належними доказами та
грунтується на припущеннях.

За такими обставинами колегія суддів
вважає, що наявність розписки від
01.06.2006р. у ОСОБА_2 доводить, що останній
повернув позивачу 17 000 доларів США.

ОСОБА_2 зазначає, що за домовленістю між
ним та ОСОБА_3 після обіду 25.10.2006р. 3 000
доларів США остаточно було зараховано
у рахунок орендної плати за
користування останнім орендованого
ним майна.

Ці доводи відповідача матеріалами
справи також не спростовано, навпаки,
вони доведені такими доказами.

Так, рішенням господарського суду
Одеської області від 24.03.2014р., залишеним
без змін, постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
04.08.2008р. преюдеційно встановлено, що
25.10.2006р. між ОСОБА_2 (орендодавець), та
ОСОБА_3 (орендар) було укладено договір
оренди відповідно до умов якого,
орендодавець передає у оренду два
бокси та два підсобних приміщення,
розташованих по АДРЕСА_1, розміром 11х4 м.
Відповідно до п.п.2,3 даного договору
орендна плата помісячно складає 1000 грн,
що еквівалентно 200 доларам США, яка
повинна бути сплачена до 5 числа
наступного місяця.

З розписки від 25.10.2006р. видно, що ОСОБА_2
одержав від ОСОБА_3 3 000 доларів США у
рахунок орендної плати.

Тому висновки суду першої інстанції
про стягнення з відповідача на користь
позивача 20 000 доларів США є
безпідставними, вони не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Вирішуючи справу, суд на зазначене не
звернув уваги, неналежним чином оцінив
надані докази, унаслідок чого ухвалив у
цій частині позову незаконне і
необґрунтоване рішення, яке на
підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню в цій частині з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні цих вимог.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Оскільки рішеннями судів у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено у повному
обсязі, тому відсутні підстави для
стягнення на користь ОСОБА_4 і судових
витрат, у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції у цій частині також
підлягає скасуванню з ухвалення нового
рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 154 ЦПК України
заходи забезпечення позову можуть бути
скасовані судом, який розглядає справу.

У заяві апелянт просить скасувати
заходи забезпечення позову, а саме:
зняти арешт з нерухомого майна, що
розташоване по АДРЕСА_1, що був
застосований ухвалою
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 02.08.2010р.

Ураховуючи, що у позові позивача
відмовлено у повному обсязі, тому
відпали і підстави для його
забезпечення, у зв'язку з цим заява
апелянта про скасування цих заходів
підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від 02
червня 2014 року в частині стягнення з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 235 312,00 грн, що
еквівалентно 20 000 доларам США, - суми
авансу за договором від 01 червня 2006
року скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні цих вимог відмови.

Рішення суду в частині стягнення
з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 судового збору у
розмірі 2 353,12 грн. змінити.

Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судовий збір в сумі 130 грн.

Зняти арешт та заборону фізичним
або юридичним особам у праві
переоформлення, перереєстрації на
нерухоме майно - двох боксів та двох
підсобних приміщень, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1, що було вжито на
підставі ухвали Комінтернівського
районного суду Одеської області від 02
серпня 2010 року.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф. Парапан

М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік