АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9192/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Самсонова В. В. Доповідач - Петренко
І.О. Категорія 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання договору дарування
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулась до суду з позовом
та просила ухвалити рішення, яким
Договір дарування від 31 січня 1995 року
на 141/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнати
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилається на те, що
рішенням суду Красногвардійського
району м. Дніпропетровська від 03 липня
1978 року був проведений розділ
домоволодіння АДРЕСА_1. У вищевказаному
домоволодінні розташовані два
житлових будинки А-1 та Б-1. За рішенням
суду від 03 липня 1978 року будинок Б-1 було
виділено родині Заривняк , який нині
належить ОСОБА_5, а будинок А-1 було
виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_4. Суд
зобов'язав ОСОБА_6 у будинку А-1 закрити
чотири дверні отвори , а ОСОБА_4 суд
зобов'язав сплатити гроші в сумі 574
рубля за майно ОСОБА_6, для розділу
будинку А-1 на дві квартири.

Рішення суду від 03 липня 1978 року
набрало законної сили . Позивачка
звернулась до ОСОБА_4 про виконання
рішення суду, однак , ОСОБА_4 відмовила
передати гроші в зв»язку з відсутністю
їх , але пообіцяла зібрати необхідну
суму. Позивачка добровільно виконала
рішення суду від 03 липня 1978 року : у
будинку А-1 закрила чотири дверні
отвори і будинок А-1 став мати дві
квартири: номери один та один - А, що
підтверджується технічним паспортом
від 07 грудня 1978 року.

ОСОБА_4 померла у серпні 2005 року.
Рішення суду від 03 липня 1978 року ОСОБА_4
не виконана, тобто не купила майно на
суму 574 рубля і у тому у останньої не
наступило правової підстави у
володінні своєю часткою у будинку А-1.

В жовтні 2007 року позивачка звернулась
до Красногвардійського суду з позовом
про звільнення її майна у будинку А-1.
Вимоги заявлені були до ОСОБА_3, дочки
ОСОБА_4 і з заперечень на позовні вимоги
від 01 березня 2010 року, у яких не вказано
і не додано документ про виконання
рішення суду від 03.07.1978 року, було
вказано та додано договір дарування №
3-123 від 31 січня 1995 року, згідно якого
ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 141/400 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право особистої
власності на домоволодіння, виданого
виконкомом Красногвардійської райради
від 17.12.1987 року.

Це свідоцтво позивачка вважає є
оманним тому, що ОСОБА_4 не надала
виконкому документ про купівлю майна у
будинку А-1 згідно до рішення Красно
гвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 3 липня 1978 року. У
запереченні від 01.03.2010 року не вказано и
не додано рішення суду про визнання за
ОСОБА_3 права у будинку А-1
домоволодіння АДРЕСА_2.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
16 вересня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає,що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Так , судом першої інстанції
встановлено, що відповідачка ОСОБА_3
отримала частину домоволодіння 1-А у
розмірі 141/400 частини по АДРЕСА_3 від
ОСОБА_4 згідно Договору дарування від 31
січня 1995 року ( ар. сп. 10-11). Крім цього, на
підставі рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
21.02.2005 року позивачці ОСОБА_2 належить
18/100 домоволодіння АДРЕСА_1, ОСОБА_7
належить 70/100 домоволодіння АДРЕСА_1,
відповідачці ОСОБА_3 належить 12/100
домоволодіння АДРЕСА_1 ( ар. сп.40-41) .
Домоволодіння розташоване на
земельній ділянці площею 599,0 кв.м.
Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
18.12.2002 року між трьома співвласниками:
ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_7 визначений
порядок користування земельною
ділянкою і визначені земельна ділянка
спільного користування ( ар. сп. 37-38).
Рішення набрало законної сили.

Вищевказані обставини встановлені
судовими рішеннями, які набрали
законної сили, тому, доказуванню ці
обставини не підлягають.

Крім того, стороною спірного Договору
дарування від 31.01.1995 року була ОСОБА_4.
Сторони в судовому засіданні
повідомили суд, що ОСОБА_4 померла в 2005
році. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Виходячи з тексту позовної заяви ,
позивачка з 2010 року знала про існування
спірного Договору дарування від 31.01.1995
року, проте, до суду вона звернулася
лише в квітні 2014 року. Тобто, через
чотири роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК
України, якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК
України, суд вважає, що до поважних
підстав пропуску строку слід відносити
лише ті обставини, які є об'єктивно
непереборними та не залежать від
волевиявлення сторони та пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного звернення
до суду з відповідним позовом.

Окрім того , відповідно до положень
частини першою статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею ст. 203 ЦК України
насамперед встановлені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, а конкретні
підстави для визнання договорів
недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК
України, і такі підстави повинні мати
місце саме на час укладення такого
договору.

Звертаючись до суду із даним
позовом, позивач наголошувала на
тому, що правочин був вчинений шляхом
введення нотаріуса в оману , що
відповідає положенням ст. 230 ЦК
України.

Відповідно до вимог , що містяться в ч. 3
ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК
України . Відповідно до положень ч. 1 ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Як роз»яснено було в п.п.19,20 постанови
Пленуму Верховного Суду України « Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання право чинів
недійсними» від 6 листопада 2009 року
відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України
правочин вчинений під впливом помилки ,
обману, насильства , зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою або внаслідок впливу
тяжкої обставини є
оспорюваним.Правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин , які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки , ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідачів , істотність
значення обставин , щодо яких особу
введено в оману , і сам факт обману
повинна довести особа , яка діяла під
впливом обману.

Виходячи з наведеного підстав для
задоволення позовних вимог не
вбачається , оскільки а ні нотаріус , а
ні позивачка по справі стороною
оспорюваного правочину не являлись.

Таким чином , розглядаючи спір суд
першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до незгоди з висновками суду.

У відповідності до положень ч.1 ст. 303
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог , заявлених в суді
першої інстанції.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі про те , що нею не було пропущено
строк позовної давності , оскільки в
грудні 2011 року вона вже зверталась до
суду з позовом про визнання договору
дарування недійсним , який було
залишено без розгляду , не можуть бути
підставою для задоволення апеляційної
скарги , оскільки ці твердження не були
предметом вивчення судом першої
інстанції , як і додані до апеляційної
скарги копії документів ( ар. сп. 83,84).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що рішення суду
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 313, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 16 вересня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
- І.О. Петренко

судді
- С.П.Котушенко

- М.М.Романюк