Справа №591/3297/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Прокудіна Н. Г.Номер
провадження 22-ц/788/1681/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 44
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Сибільової
Л. О.

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 14 серпня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_5,

про зобов'язання відповідача знятися з
реєстрації та вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 14 серпня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позовних вимог. При цьому зазначає, що
відповідачка разом з дітьми вже більше
року не проживає у спірній квартирі,
при цьому жодних перепон у цьому їй
ніхто не чинив. У квартирі немає ніяких
її речей. Крім того вона не сплачує
комунальні платежі, які нараховуються
на 5 осіб, у тому числі і на неї. Вважає, щ
суд першої інстанції при ухваленні
рішення порушив вимоги ст.6 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу
підтримує з мотивів у ній викладених,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_3 у
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка ОСОБА_4 є співвласницею
спірної квартири, а позивачкою не
надано належних та допустимих доказів
на обґрунтування заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам та суд дійшов їх з
дотриманням та правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом, який
мотивувала тим, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності їй, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 11 вересня 2004 року був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 З 2004 року відповідачка була
зареєстрована та проживала в спірній
квартирі. З 2011 року між її сином та
відповідачкою ОСОБА_4 виникали сварки,
через що відповідачка стала проживати
в квартирі періодично. З 17 травня 2013
року ОСОБА_4 взагалі припинила
проживати в спірній квартирі та на
даний час проживає за адресою: АДРЕСА_3,
забрала всі свої речі. Просила
зобов'язати ОСОБА_4 знятись з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та
зареєструватися за місцем постійного
проживання, а саме : АДРЕСА_3.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_4
зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 11 вересня
2004 року (а.с.7).

Згідно свідоцтва про право
власності на житло від 29 квітня 2010 року
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_3,
ОСОБА_5, відповідачці ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 (а.с.6).

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 17 травня 2013 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірваний (а.с.8).

З довідки КП «Сумижитло» СМР від 27
січня 2014 року вбачається, що у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані: власниця -
ОСОБА_3, син - ОСОБА_5, невістка -
відповідачка ОСОБА_4, онука - ОСОБА_7,
онука - ОСОБА_6 (а.с.9).

Відповідно до п.3 ст.9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений в праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Згідно до статті 3 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
місце проживання
-адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік; місце перебування
-адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік; реєстрація - внесення
інформації до Єдиного державного
демографічного реєстру про місце
проживання або місце перебування особи
із зазначенням адреси, за якою з особою
може вестися офіційне листування або
вручення офіційної кореспонденції.

У разі звернення з позовом про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом зняття особи з
реєстраційного обліку слід мати на
увазі, що відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІУ «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Тобто, як випливає із зазначеної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон № 1382-ІУ є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, то вбачається, що положення
ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст.
405 ЦК). Зазначена правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 16 січня 2012 р. у справі №
6-57цс11).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Оскільки позивачем не заявлено
вимоги про позбавлення відповідачки
права власності на спірну квартиру,
суд, виходячи із приписів ч.1 та ч.2 ст.
11 ЦПК України, якими передбачено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до
цьогоКодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд,
дійшов вірного висновку про відмову в
позові.

Доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду суду першої
інстанції, висновків суду не
спростовують і не впливають на
правильність ухваленого у справі
рішення.

Таким чином колегія суддів вважає,
що рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає вимогам
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування не
вбачається.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 14 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: