Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/5179/14 Головуючий у 1
інстанції: Мінаєв І.М.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 26» листопада 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 07 жовтня 2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Слов'янської міської ради,
Слов'янського міськрайонного
управління юстиції в особі
реєстраційної служби про визнання
права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_4,
Слов'янської міської ради,
Слов'янського міськрайонного
управління юстиції в особі
реєстраційної служби про визнання
права власності.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що їй та відповідачу по
справі - ОСОБА_4, з яким вона планувала
укласти шлюб, 25.05.1960 р. виконавчим
комітетом Слов'янської міської ради за
адресою АДРЕСА_1 була надана земельна
ділянка для будівництва жилого
будинку.

22.06.1960 р. виконавчим комітетом
Слов'янської міської ради на підставі
договору № 287 була надана в безстрокове
користування земельна ділянка для
будівництва житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_2.

16.06.1960 р. їй та ОСОБА_5 був узгоджений
проект забудови земельної ділянки для
будівництва будинку.

В травні 1966 р. сторони припинили шлюбні
відносини.

Для поділу будинку в 1966 р. на їх запит КП
«БТІ» м. Слов'янська зробило смету
визначення вартості будинку, який
оцінило в 1998,85 рублів, однак вказало, що
при поділі будинку частини вони не
будуть відповідати
санітарно-технічним нормам. ОСОБА_4
згодився отримати від неї половину
вартості будинку в грошовому
еквіваленті.

27.07.1966 р. ОСОБА_4 отримав від неї 1000
рублів, про що склав розписку, отримав
по акту речі, після чого виїхав у
невідомому напрямку. Будь-яким чином
будинок сторони не ділили.

Для будівництва жилого будинку вона
отримувала будівельні матеріали та
грошову позику на Слов'янському
керамічному комбінаті, де працювала в
той час.

На вказаній земельній ділянці в 1969 р.
нею самостійно був побудований
житловий будинок «А-1» та господарські
будівлі «Б», сарай «В», убиральня «Г»,
навіс «Д», колодязь № 1.

Вважає, що відповідно до діючого на той
час законодавства вона та ОСОБА_4
набули право власності на житловий
будинок АДРЕСА_3

В жовтні 2010 р. вона звернулась до КП
«БТІ» та отримала висновок про
технічний стан будинку, його
відповідність будівельним та
технічним нормам.

Крім того зверталась до інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Донецькій області, де її
повідомили, що для прийняття в
експлуатацію необхідна згода іншого
співвласника земельної ділянки ОСОБА_4

В березні 2014 р. звернулась до
реєстраційної служби Слов'янського
міськрайонного управління юстиції із
заявою про реєстрацію права власності
на свій будинок. У зв'язку із ненаданням
нею копії паспорту ОСОБА_5 рішенням від
26.03.2014 р. їй було відмовлено в державній
реєстрації права власності на будинок
АДРЕСА_4

Із 1966 р. ОСОБА_4 в будинку не мешкає та не
зареєстрований в ньому, не з'являється,
не утримує будинок, земельну ділянку
біля будинку не використовує,
комунальні платежі та плату за землю не
здійснює та не претендує на його
використання.

Вона мешкає в даному будинку,
займається поточним та капітальним
ремонтом, здійснює щомісячні платежі
за комунальні послуги та податки за
землю, обробляю город.

Вважає, що оскільки вона добросовісно
заволоділа 1/2 часткою будинку
відповідача та продовжує відкрито,
безперервно володіти його майном
протягом сорока восьми років, то на
підставі ст. 344 ЦК України набула право
власності на це майно.

На підставі зазначеного просила
визнати за нею право власності на
житловий будинок «А-1», загальною
площею 58,9 кв. м., житловою площею 22,9 кв.
м., гараж «Б», сарай «В», убиральню «Г»,
навіс «Д», колодязь № 1, розташовані за
адресою: АДРЕСА_5.

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 07 жовтня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що будівництво будинку нею закінчено у
1968 р. і відповідно до діючого
законодавства введення в експлуатацію
житлових будинків, які побудовані до
05.08.1992 р., не потрібно, а тому суд повинен
був визнати належність їй на праві
власності 1/2 частини будинку, а право
власності на 1/2 частку будинку, яка
належала ОСОБА_4, визнати за
набувальною давністю, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позову.

Сторони повідомлені про час і місце
розгляду справи у відповідності до
вимог ЦПК, передбачене законом право на
участь у судовому засіданні не
використали.

Від Слов'янської міської ради надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі її представника.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Постановляючи рішення про відмову у
позові, суд виходив з відсутності
підстав для набуття ОСОБА_3 права
власності на спірний жилий будинок за
набувальною давністю.

Суд правильно встановив характер
правовідносин сторін у справі та
застосував норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
вирішив спір з урахуванням меж
заявлених позовних вимог та конкретних
обставин справи на підставі наданих
сторонами доказів з дотриманням норм
процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

У позовній заяві ОСОБА_3 в
обґрунтування позовних вимог про
визнання права власності на будинок за
набувальною давністю посилається на
положення, передбачені статтею 344 ЦК
України, а також на ті обставини, що їй
та ОСОБА_4 в 1966 р. була виділена земельна
ділянка під будівництво будинку,
спірний жилий будинок з ОСОБА_6
будували спільно, а після припинення
фактичних шлюбних відносин вона
закінчувала будівництво самостійно,
сплативши відповідачу вартість його
частки, безперервно та добросовісно
володіє будинком.

Суд дав правильно правову оцінку
зазначеним обставинам і обґрунтовано
визнав, що на дані правовідносини не
поширюються положення ст.344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про
необґрунтовану відмову у позові,
оскільки 1/2 частина будинку належить
позивачці, оскільки вона будувала
будинок, а для визнання права власності
на 1/2 частину будинку, яка належала
ОСОБА_4, за набувальною давністю
відсутність державної реєстрації не
може бути перешкодою, є неприйнятними.

Позивачем у справах про набуття права
власності за набувальною давністю є
володілець чужого майна.

Відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник майна
або особа, яка вважає себе власником
майна.

Наявність у володільця певної правової
підстави для володіння майном виключає
можливість набуття права власності за
набувальною давністю, але не позбавляє
особу можливості набути право
власності на таке майно у визначеному
законом порядку.

Судом встановлено, що будинок, який є
предметом спору, не введений в
експлуатацію та право власності на
нього не зареєстроване за будь-якою
особою.

Відповідач ОСОБА_4 не має статусу
власника житлового будинку, а
позивачка ОСОБА_7 не вважає себе
володільцем чужого майна, а просить
визнати за нею право власності на
фактично новостворене майно, що
виключає застосування до цих
правовідносин норми закону
набувальної давності.

Отже, обраний позивачкою спосіб
захисту права цивільного шляхом
визнання права власності за
набувальною давністю є помилковим,
тому суд дійшов обґрунтованого та
законного висновку про відмову у
позові. З інших підстав позов не
заявлявся. У відповідності до ст.31 ЦПК
України право визначати підстави
позову належить виключно позивачу.
Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які б свідчили про порушення норм
матеріального і процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 07 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: