Справа № 462/5649/14
Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6408/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Залізничного районного суду м. Львова
від 17 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
визначення способу участі батька у
вихованні дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою суду від 17
вересня 2014 року заяву ОСОБА_5 про
забезпечення позову задоволено
частково.

Зупинено виконання розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради №407 від 08.08.2014
року «Про встановлення ОСОБА_3 днів
побачень із малолітньою донькою ОСОБА_6
до вирішення по суті справи за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення
способу участі батька у вихованні
дитини.

В решті заяви про забезпечення
позову відмовлено.

Ухвалу оскаржив ОСОБА_3. В
апеляційній скарзі зазначає, що не
погоджується з ухвалою в частині
зупинення дії розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради №407 від 08.08.2014
року і вважає її в цій частині
незаконною та необґрунтованою.
Зазначає, що суд не встановив жодних
обставин або негативних наслідків дії
розпорядження Шевченківської РА ЛМР,
які б не уможливлювали або утруднювали
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову. Крім того, суд не
з»ясував в повному обсязі дані про
нього як батька малолітньої дитини і
як громадянина суспільства, а також не
врахував його заперечення про те, що
наявність розпорядження
Шевченківської РА ЛМР на даний момент
являлося єдиною гарантією можливості
бачитись з дочкою. Також зазначає, що
суд вийшов за межі заявленої заяви,
оскільки мотивував оскаржувану ухвалу
ч.3 ст.159 Сімейного кодексу України,
однак позивачка звернулась до суду з
заявою про забезпечення позову в
порядку ЦПК України. Наголошує, що
позивачем не представлено жодних
доказів, які б підтверджували, що
незастосування заходів забезпечення
позову утруднило або взагалі
унеможливило виконання можливого
рішення суду. Просить скасувати ухвалу
в частині зупинення виконання
розпорядження Шевченківської РА ЛМР
№407 від 08.08.2014 року «Про встановлення
ОСОБА_3 днів побачень з малолітньою
дитиною ОСОБА_6В.» та постановити нову
ухвалу про відмову в задоволенні заяви
про забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_3 та його
представника на підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
представника позивача на апеляційну
скаргу, вивчивши виділені матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої інстанції,
якщо останній порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачка ОСОБА_5 звернулась з
позовом до ОСОБА_3, третя особа Орган
опіки та піклування Шевченківської
районної адміністрації м. Львова про
відібрання дитини та повернення її
матері (а.с.3-7).

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що у відповідності до
мирової угоди затвердженої ухвалою
Шевченківського районного суду м.
Львова від 12.03.2014 року визначено місце
проживання дитини ОСОБА_6 разом з
матір»ю. Однак 10.08.2014 року відповідач
ОСОБА_3 забрав дитину на прогулянку,
мотивуючи свій вчинок наявністю
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації №407 від 08.08.2014 року та
зобов»язався до 20 год. повернути дитину
однак не дотримався даної обіцянки та
зателефонувавши повідомив, що їде з
дитиною у відпустку. З приводу даних
обставин вона зверталась у орган опіки
та піклування та до органів міліції,
однак на їх дзвінки відповідач не
погоджувався повернути дитину тому
просила суд ухвалити рішення про
негайне відібрання дитини від батька
ОСОБА_3 та зупинити виконання
розпорядження Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 08.08.2014 року №4507.

04.09.2014 року позивач подала заяву
про зміну предмета позову та просила
скасувати розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 08.08.2014 року
№407 та визначити порядок участі батька
у вихованні дитини, а саме визначити
наступні години участі батька ОСОБА_3 у
вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6:

-один раз в місяць в другу суботу
місяця з 15-00 до 19-00 в присутності матері;

-один раз в місяць в третю неділю
місяця з 15-00 до 19-00 в присутності матері;

-один раз в тиждень в робочі дня
терміном не менше 2-ох годин з
урахуванням режиму дня дитини, за
попереднім узгодженням з матір»ю в
присутності матері(а.с.26-28).

Крім цього, позивач подала заяву
про забезпечення позову в якій просила
зупинити виконання Розпорядження
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради від 08.08.2014 року
№407 та обмежити до вирішення даної
справи по суті спілкування батька
ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_6 (а.с.24-25).

Задовольняючи частково заяву про
забезпечення позову суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
між сторонами виник спір щодо способів
участі відповідача у вихованні дитини
та з приводу даних обставин між
сторонами виникають конфлікти, які
можуть негативно вплинути на дитину
зупинив дію розпорядження до вирішення
спору по суті.

Однак з таким висновком суду
колегія суддів не погоджується у
зв»язку з наступним.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК
України забезпечення позову
допускається на будь-якій стадії
розгляду справи, якщо невжиття заходів
забезпечення може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду.

При цьому припущення суду щодо
зазначених обставин повинно бути
достатньо обґрунтованим з урахуванням
забезпечення збалансованості
інтересів сторін.

Згідно преамбули Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» забезпечення
позову - це сукупність процесуальних
дій, які гарантують виконання рішення
суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судами
України норм чинного законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову
є необхідною умовою здійснення завдань
цивільного судочинства, які полягають
у справедливому, неупередженому та
своєчасному розгляді й вирішенні
цивільних справ із метою захисту
порушених, невизнаних, або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 22.12.2006 року «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
роз»яснено, що розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Однак як вбачається з ухвали, суд не
навів жодних обставин та мотивів у
відповідності до яких він дійшов
висновку, що незабезпечення позову
може в майбутньому утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення,
не з»ясував чи припинення зустрічей з
батьком буде мати негативний вплив на
дитину, не перевірив даних про особу
відповідача, зокрема на предмет того чи
вказані позивачкою обставини в заяві
щодо можливості батька належно
піклуватися про дитину відповідають
дійсності та не вказав на підставі яких
доказів дійшов висновку про
задоволення заяви.

Враховуючи наведене, за своїм змістом
забезпечення позову це заходи
цивільного процесуального припинення
дій, які можуть утруднити виконання
майбутнього рішення суду чи зробити
його виконання неможливим, а тому
колегія суддів вважає, що ухвала не
відповідає вимогам ст.210 ЦПК України.

Керуючись п.3 ч.1 ст.312, ст.ст. 313,315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м.
Львова від 17 вересня 2014 року скасувати
та передати питання на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та в касаційному
порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ю.Р.Мікуш

Судді:
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин