Справа № 203/6203/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2014 року Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Фролові П.І.,

за участю представника позивача Зімова
С.В., відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом міського комунального
підприємства «Дніпропетровські
теплові мережі» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
теплопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтня 2014 року МКП «Дніпропетровські
теплові мережі» пред'явило через суд
зазначений позов, посилаючись на те, що
відповідачі є споживачами послуг
позивача з постачання гарячої води та
опалення жилого приміщення - квартири
АДРЕСА_1, де проживають та
зареєстровані, проте вчасно та у
відповідному розмірі оплату послуг не
здійснюють, в результаті чого
утворилась заборгованість, тому
позивач, зменшивши позовні вимоги,
остаточно просив суд стягнути з
відповідачів солідарно заборгованість
за період з листопада 2006 року по 01
квітня 2014 року в сумі 2562,12 грн. та судові
витрати.

Представник позивача у судовому
засіданні зменшені позовні вимоги
підтримав у повному обсязі,
наполягаючи на їх задоволенні з
наведених у позовній заяві підстав,
пояснивши, що заборгованість почала
накопичуватись з листопада 2006 року і до
2014 року відповідачі періодично
оплачували послуги позивача то в
меншому, то в більшому від нарахованих
сум розмірі, чим фактично визнавалася
наявність заборгованості та
переривався перебіг строку позовної
давності.

Відповідачі в судовому засіданні позов
не визнали, заперечуючи тим, що
позивачем пропущений строк позовної
давності для пред'явлення вимог по
сплаті заборгованості з листопада 2006
року, а здійснені через онлайн банкінг
оплати без зазначення періоду оплати
не свідчать про визнання суми боргу, у
зв?язку з чим просили застосувати
наслідки пропуску строку позовної
давності і відмовити у задоволенні
позову.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача, дослідивши
зібрані письмові докази, дійшов
висновку про часткове задоволення
позову, виходячи з встановлених у
судовому засіданні наступних обставин.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2
зареєстровані і проживають в квартирі
АДРЕСА_1 загальною площею 70,2 кв.м., яка
складається з 3-х житлових кімнат
площею 23,1 кв.м., 20,8 кв.м., 10,6 кв.м., та в
якій 80/100 (кімнати площею 20,8 кв.м., 23,1
кв.м., кухня - 5,0 кв.м., ванна - 4,3 кв.м.,
туалет - 0,7 кв.м., коридор - 5,7 кв.м.)
відповідачам належить на праві
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого виконкомом
Дніпропетровської міської ради 27 січня
1999 року (а.с.64), а на кімнату площею 10,6
кв.м. у цій квартирі за ОСОБА_3 на
підставі рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
09 лютого 2012 року, що набрало законної
сили, визнано право користування у
зв'язку з чим КВ ЖРЕП Кіровського
району з нею 25 лютого 2013 року укладений
договір найму житла в будинках
державного і комунального житлового
фонду (а.с.50-51, 52).

Позивач є виробником теплової енергії,
яка постачається у квартиру
відповідачів, що підтверджується
договором на транспортування та
розподіл теплової енергії у вигляді
гарячої води від 09 січня 2007 року з
додатковими угодами (а.с.10-19)

Відповідачі користуються послугами
позивача з централізованого
постачання гарячої води та
централізованого опалення квартири
АДРЕСА_1, що визнано відповідачами та
об'єктивно підтверджується карткою
квартиронаймача з даними про проведені
проплати за вказані послуги (а.с.4-6).

Частиною 4 ст. 319 та ст. 322 ЦК визначено,
що власність зобов'язує та власник
зобов'язаний утримувати майно, що йому
належить, якщо інше не встановлено
договором або законом, а співвласник за
ст. 360 цього Кодексу відповідно до своєї
частки у праві спільної часткової
власності зобов'язаний брати участь у
витратах на управління, утримання та
збереження спільного майна, у сплаті
податків, зборів (обов'язкових
платежів), а також нести
відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

Статтями 64, 67, 68 Житлового кодексу
України встановлено, що наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги, а члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.
Плата за комунальні послуги
(водопостачання, газ, теплова енергія
та інші послуги) береться крім
квартирної плати за затвердженими в
установленому порядку тарифами.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
житлово-комунальні послуги
поділяються за функціональним
призначенням та порядком затвердження
цін/тарифів. До послуг за
функціональним призначенням п. 1 ч. 1 ст.
13 зазначеного вище Закону віднесено
комунальні послуги - централізоване
постачання холодної та гарячої води,
водовідведення, газо - та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" порядок
надання житлово-комунальних послуг, їх
якісні та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства, а згідно ст. 19 цього ж
Закону відносини між учасниками
договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах. Пункт 1 частини 3 ст. 20 Закону
"Про житлово-комунальні послуги"
передбачає обов'язок споживача укласти
договір на надання житлово-комунальних
послуг, підготовлений виконавцем на
основі типового договору. Зі змісту
даного закону випливає, що наявність
письмового договору щодо комунальних
послуг не обов'язкова, проте наявність
фактичних договірних відносин є
обов'язковою умовою щодо виникнення
прав та обов'язків сторін такого
правочину.

Споживач має право одержувати вчасно
та відповідної якості
житлово-комунальні послуги згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг та
зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом (п. 1
ч. 1 ст. 20, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»), що
кореспондує положенням ч. 6 ст. 19 Закону
України від 02.06.2005 № 2633-IV "Про
теплопостачання" про те, що споживач
повинен щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації за
фактично отриману теплову енергію.

При цьому, відносини між споживачами та
суб'єктом господарювання, предметом
діяльності якого є надання
житлово-комунальних послуг з отримання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення врегульовані Правилами
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення та
типового договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 № 630, за змістом п.п.18, 20, 30
яких, розрахунковим періодом для
оплати послуг є календарний місяць.
Плата за послуги вноситься не пізніше 20
числа місяця, що настає за
розрахунковим, якщо договором не
встановлено інший строк. Система
оплати послуг (щомісячна або авансова)
та форма оплати послуг (готівкова або
безготівкова) визначаються у договорі
між споживачем і виконавцем та
здійснюється за розрахунковими
книжками, платіжними квитанціями або
за умовами договору.

Судом встановлено, що відповідачі,
будучи з позивачем у фактичних
договірних відносинах з жовтня 2002 року,
свої зобов'язання з оплати фактично
наданих послуг позивача у
відповідності з вимогами ст.ст.525, 526 ЦК
України з жовтня 2006 року належним чином
не здійснювали, оплати проводили
періодично, з порушенням встановлених
строків та нарахованих сум, в
результаті чого станом на 01 квітня 2014
року виникла заборгованість.

Визначаючи розмір заборгованості суд,
перевіривши наданий позивачем
розрахунок (а.с.7-8), приходить до
висновку про його обґрунтованість,
оскільки останній проведено виходячи з
кількості зареєстрованих у квартирі
осіб, відсутності відповідних
лічильників, розміру опалювальної
площі квартири, встановлених тарифів
(рішенням Дніпропетровської міської
ради № 2057 від 19 вересня 2002 року,
рішенням Дніпропетровської міської
ради №3612 від 18 грудня 2003 року, рішенням
Дніпропетровської міської ради №3712
від 16 жовтня 2006 року, рішенням
Дніпропетровської міської ради №3713
від 16 жовтня 2006 року, рішенням
виконкому Дніпропетровської міської
ради №3363 від 27 жовтня 2008 року, рішенням
Дніпропетровської міської ради №691 від
03 листопада 2008 року), та керуючись
Правилами надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, які затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
№630 від 21.07.2005, з відповідними змінами
та доповненнями.

Разом з тим, відповідачі в судовому
засіданні наполягали на застосуванні
судом наслідків пропуску строку
позовної давності, з огляду на те, що
позивач звернувся з позовом лише 01
жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 257, ч.3,4 ст.267 ЦК України
загальний строк позовної давності
встановлюється тривалістю у три роки,
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, а сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови в позові.

Між тим, перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку та після
переривання перебіг позовної давності
починається заново (ч.2,3 ст.264 ЦК
України).

Судом встановлено та вбачається з
картки квартиронаймача, що
заборгованість почала накопичуватись
з листопада 2006 року та починаючи з
жовтня 2007 року відповідачами
періодично проводилась оплата послуг,
та внесені суми позивачем
зараховувались згідно з п.18 Правил
(затверджених постановою Кабміну 21.07.2005
№ 630). Так, за квітень, травень, червень,
липень, серпень 2008 року суми оплати не
нараховувались, проте відповідачами
сплачені відповідно 100,00 грн., 100,00 грн.,
130,64 грн., 100,00 грн., 200,00 грн., у травні та
серпні 2009 року оплата не
нараховувалась, а сплачено по 100,00 грн. у
кожному місяці, у жовтні 2009 року
нарахована сума склала 11,15 грн., а
сплачена - 100,00 грн., у червні, липні,
вересні 2010 року оплата не
нараховувалась, а сплачено по 100,00 грн.,
у листопада 2010 року нарахована сума
склала 242,05 грн., а сплачена - 500,00 грн., у
лютому 2011 року нарахована сума склала
380,25 грн., а сплачена - 400,00 грн., у квітні
2011 року нарахована сума склала 126,75 грн.,
а сплачена - 1000,00 грн. (200,00 грн. та 800,00
грн.), у червні, серпні, вересні 2011 року
оплата не нараховувалась, а сплачено
200,00 грн., 100,00 грн., 200,00 грн. відповідно, у
березні 2012 року нарахована сума склала
367,98 грн., а сплачена - 1500,00 грн. (700,00
грн.+500,00 грн.+300,00 грн.), у серпні, вересні
2013 року оплата не нараховувалась, а
сплачено по 100,00 грн. у кожному місяці, у
квітні2014 року нарахована сума склала
53,40 грн., а сплачена - 200,00 грн., у червні,
липні, серпні 2014 року оплата не
нараховувалась, а сплачено 300,00 грн., 350,00
грн., 350,00 грн. відповідно. (а.с.7-8, 65).

Відтак, враховуючи наведене та з огляду
на пояснення відповідачів, які
зазначили, що оплату послуг проводили в
сумах та розмірах своїх фінансових
можливостей без зазначення періодів
оплати, суд приходить до висновку, що
відповідачі, проведенням оплат у
більших ніж нараховані за
розрахунковий період сумах, фактично
визнали борг, що виник з листопада 2006
року, чим неодноразово переривався
перебіг позовної давності і це є
підставою для обчислення позовної
давності спочатку, починаючи з квітня
2008 року, тому, зважаючи, що з вимогою про
стягнення боргу позивач звернувся в
наказному провадженні 01 вересня 2010
року, тобто в межах трирічного строку
звернення до суду за захистом,
заборгованість підлягає стягненню в
межах заявлених позовних вимог за
період листопада 2006 року по 01 квітня 2014
року.

Так, за розрахунком позивача (а.с.7-8) з
урахуванням проведеного уточненого
перерахунку, сума боргу за період з
листопада 2006 року по квітень 2014 року
склала 2562,12 грн. (а.с.44-45). Між тим, до
вказаного розрахунку боргу позивачем
включені не всі суми оплати, які
проведені відповідачами, зокрема, не
взяті до уваги 441,00 грн., сплачена
відповідачами 21 жовтня 2014 року, про що
свідчить квитанція, долучена до
матеріалів справи (а.с.66), у зв'язку з
чим, приймаючи до уваги, що до жовтня 2014
року оплата не нараховувалась,
оскільки опалювальний сезон не
розпочатий, вказані суми підлягають
врахуванню у загальній сумі боргу, який
за таких обставин складає 2121,12 грн.
(2562,12-441,0 грн. = 2121,12 грн.) та підлягає
стягненню з відповідачів у солідарному
порядку.

Одночасно, суд приймає до уваги, що
наявність заборгованості у
відповідачів з жовтня 2002 року по
жовтень 2006 року позивачем не доведена
та спростовується розрахунком
позивача і наявною в матеріалах справи
особовою карткою, з якої вбачаються
періоди, суми нарахованих і сплачених
сум.

Доводи відповідачів про те, що ними
ніколи борг не визнавався, зокрема, за
період з листопада 2006 року по 2011 рік, у
зв'язку з проведенням оплати виключно
за місяці, за які нарахована оплата, а
не за попередні періоди, суд до уваги не
приймає, оскільки в платіжних
документах про сплачені суми відсутні
розпорядження відповідачів про
проведення оплати за конкретний період
(місяць), що за наявності обставин
сплати сум у більшому ніж нараховано у
попередньому або поточному місяці
розмірі, свідчить про оплату загальної
суми боргу та, відповідно, такі
проплати зараховувались позивачем за
загальними правилами у відповідності
до п.18 Правил (затверджених постановою
Кабміну 21.07.2005 № 630) на погашення
загальної нарахованої суми боргу.

Доказів протилежного у відповідності
зі своїми обов'язками за ст.10,60 ЦПК
України відповідачами не надано.

В порядку розподілу судових витрат за
правилами ст. 88 ЦПК України з
відповідачів підлягає стягненню
судовий збір на користь позивача в
рівних частинах з кожного.

Керуючись ст.ст. 10,11, 57-60, 212-215, 222, 88 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов міського комунального
підприємства «Дніпропетровські
теплові мережі» - задовольнити
частково.

Стягнути на користь міського
комунального підприємства
«Дніпропетровські теплові мережі» (код
320827702, МФО 305299, р/р 8059 в ПАТ КБ
«ПриватБанк»; м. Дніпропетровськ, вул.
пр. Карла Маркса, 37, 49044) солідарно з
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1),
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
заборгованість за постачання теплової
енергії за період з листопада 2006 року
по 01 квітня 2014 року в сумі 2121,12 грн. (дві
тисячі сто двадцять одну гривню 12 коп.).

Стягнути на користь міського
комунального підприємства
«Дніпропетровські теплові мережі» (код
320827702, МФО 305299, р/р 8059 в ПАТ КБ
«ПриватБанк»; м. Дніпропетровськ, вул.
пр. Карла Маркса, 37, 49044) з ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
судовий збір в розмірі 100,84 грн.(сто
гривень 84 коп.) з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Кіровський районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий
О.В.
Колесніченко