АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/913/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Лукінова К.С. Доповідач - Куценко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Приватного
підприємства «Грандфінресурс»,

на рішення Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про визнання
правочину недійсним та стягнення
коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у квітні 2013 року звернувся
до суду з позовом до ПП
«Грандфінресурс» про визнання
правочину недійсним та стягнення
коштів.

В обґрунтування своїх позивних
вимог позивач посилається на те, що 05
травня 2012 року між ним та ПП
«Грандфінресурс» було укладено
Договір №209823, згідно якого відповідач
за згодою позивача зобов'язувався
вчинити від його імені та за його
рахунок певні юридичні дії, спрямовані
на придбання товару, або відповідної
суми у позику, зазначеної у Додатку №1
до даного договору, на умовах
діяльності Програми «Альянс Україна»,
що міститься у Додатку №2, який є
невід'ємною частиною цього договору.
Предметом оскаржуваного договору є
надання особі послуг з адміністрування
програми, що умовно називається
«Альянс Україна» та базується на
створенні реєстрів учасників, метою
яких є придбання бажаних товарів з
розстроченням платежу. Відповідно до
Додатку №1 до договору метою укладення
оспорюваного договору є придбання
нерухомості, вартість якої визначена у
150000 грн. На виконання умов договору
№209823 та додатків до нього, ОСОБА_2
сплатив відповідачу одноразовий
комісійний внесок в сумі 6000 грн.,
здійснив платежів на суму 18850 грн., що
загалом становить 24850 грн. Звернувшись
через декілька днів до представника
відповідача з метою з'ясування причин
ненадання позики, позивач отримав
пояснення про відсутність у
відповідача грошей для надання позики.

Посилаючись на те, що вказаний правочин
був укладений ним під впливом обману з
боку відповідача, позивач просив
визнати його недійсним, стягнути з
відповідача на свою користь збитки у
розмірі 24850 грн. та судовий збір у
розмірі 248,50 грн.

Рішенням Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року позов задоволено, визнано
недійсним з моменту вчинення договір №
209823 від 05.05.2012 року, стягнуто з
відповідача на користь позивача 24850
грн. та судові витрати /а.с. 170-174/.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування
рішення, як постановленого з
порушенням норм матеріального права та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог /а.с. 175-180/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду скасуванню, відповідно до п.3, 4 ст.
309 ЦПК України, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 травня 2012 року
між ОСОБА_2 та ПП «Грандфінресурс» було
укладено Договір №209823, згідно якого
відповідач за згодою позивача
зобов'язувався вчинити від його імені
та за його рахунок певні юридичні дії,
спрямовані на придбання товару, або
відповідної суми у позику, зазначеної у
Додатку №1 до даного договору, на
умовах діяльності Програми «Альянс
Україна», що міститься у Додатку №2,
який є невід'ємною частиною цього
договору, а саме:

а) сформувати Реєстр Учасників,
забезпечити його адміністрування;

б) організовувати та проводити Захід по
розподілу грошового фонду, здійснити
оплату Товару на користь Учасника або
надати Учаснику відповідну суму у
позику;

в) надавати інші послуги і здійснювати
інші правочини, погоджені Сторонами, у
порядку та в строки, передбачені цим
Договором та Додатками до нього (п.1.1).

Відповідно до Додатку №1 до договору
метою укладення оспорюваного договору
є придбання нерухомості, вартість якої
визначена у 150000 грн.

Згідно зі ст.2 Договору №209823 учасник
зобов'язується, зокрема, сплатити
одноразовий комісійний внесок у день
підписання сторонами даного договору
та адміністративний платіж, який
сплачується не пізніше п'ятнадцяти
календарних днів з моменту отримання
дозволу; своєчасно не пізніше 15 числа
кожного місяця, сплачувати загальний
платіж, який включає чистий внесок, за
рахунок якого адміністратор здійснює
оплату вартості товару чи надає
відповідну суму у позику, та
адміністративні витрати, що є сплатою
за послуги адміністратора з
організації діяльності програми;
суворо дотримуватися усіх умов
договору та додатків до нього.

На виконання умов договору №209823 та
додатків до нього, ОСОБА_2 сплатив
відповідачу одноразовий комісійний
внесок в сумі 6000 грн., здійснив платежів
на суму 18850 грн., що загалом становить
24850 грн.

Ухвалюючи рішення про визнання
договору недійсним, суд виходив з того,
що цей договір укладений внаслідок
здійснення відповідачем нечесної
підприємницької діяльності, оскільки
його діяльністю є створення та
адміністрування пірамідальної схеми.

Проте погодитись з такими висновками
не можна з огляду на наступне.

Правові підстави позову визначає
позивач, а він у позовній заяві просив
визнати недійсним вказаний договір,
посилаючись на те, що вчинив його
внаслідок обману з боку відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають значення (ч.1 ст.229
цього Кодексу), такий правочин
визнається недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснення, що міститься
в п.20 постанови Пленуму Верховного суду
України від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки ознакою обману є умисел у діях
однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача,
істотність зазначених обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач не надав суду ніяких доказів,
які б давали йому право на задоволення
своїх вимог, хоч це і є його обов'язком.

Згідно з додатком № 2 до зазначеного
договору товаром за вказаним договором
є об'єкти нерухомості, земельні
ділянки, транспортні засоби, інші
товари вітчизняного та іноземного
виробництва (окрім харчових товарів),
які не вилучені із цивільного обороту,
або не обмежені в обороті, згідно вимог
чинного законодавства.

Статтею 1 договору передбачено, що
відповідач зобов'язується надати
систему послуг, зокрема формує групу
учасників та оформлює учасника
програми у відповідну групу,
організовує та проводить асигнаційні
заходи щодо надання дозволу на
отримання товару учаснику програми,
здійснює оплату товару в інтересах
учасника, організовує та проводить
процедуру з передачі товару учаснику
програми у власність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону

забороняються як такі, що вводять в
оману, утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття "пірамідальна
схема" у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
"пірамідальної", тобто такої, що порушує
норми чинного законодавства України.

Законом України від 2 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 9
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено її п. 111, яким до
фінансових послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

За умовами вказаного договору позивач
щомісячно сплачує внески за товар, який
передається йому після одержання
дозволу на його отримання, відтак,
споживач в рамках укладеного договору
сплачує за товар, а не за можливість
його отримання (ст. ст. 1, 2 договору, ст.
ст. 4, 5 додатку № 2).

У порушення ст.ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
суд на зазначені вимоги закону та
обставини справи уваги не звернув, не
врахував, що укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови, за яких такий товар
може бути одержаний та прийшли до
передчасного висновку про наявність
обману та ознак "пірамідальної схеми" у
діях ПП «Грандфінресурс» під час
укладення договору, оскільки це не
узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» у взаємозв'язку з нормами
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг».

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги
наведені обставини, постановлене
судове рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Грандфінресурс» -
задовольнити.

Рішення Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року - скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Судді :