АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Київжитлосвіт» про зобов'язання
вчинити дії та стягнення вихідної
допомоги та середнього заробітку за
час затримки працевлаштування,

встановила:

В квітні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з вказаним позовом
до ТОВ «Київжитлосвіт», в якому просила
зобов'язати ТОВ «Київжитлосвіт»
прийняти її на роботу на посаду,
обумовлену при її переведенні,
стягнути з відповідача на її користь
вихідну допомогу у розмірі
тримісячного середнього заробітку, а
також середній заробіток за час
затримки працевлаштування по
переведенню.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Вказувала, що судом першої інстанції не
було взято до уваги, що вона
неодноразово письмово зверталась до
відповідача з заявами прийняти її на
роботу і надавала всі необхідні для
цього документи. Крім того, в порушення
трудового законодавства КП «ЖЕК
«Лук'янівка» Шевченківського району»
позивачу було видано трудову книжку
лише 14.01.2014 року, тобто через два тижні
після звільнення.

В судовому засіданні апелянт
підтримала апеляційну скаргу та
просила задовольнити; представник
відповідача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач посилалась на те, що 09.07.2008 року
її було прийнято на роботу до КП
«Житлова-експлуатаційна контора
«Лук'янівка» Шевченківського району м.
Києва на посаду робітника комплексного
прибирання. 31.12.2013 року на підставі
наказу від 27.12.2013 року №110-а її було
звільнено з посади робітника з
комплексного прибирання та утримання
будинків з прилеглими територіями в
зв'язку із переведенням до ТОВ
«Київжитлосвіт» згідно з п.5 ст.36 КЗпП
України.

Однак з дня фактичного звільнення її
відмовляються прийняти на роботу по
переведенню, оскільки вона ніби-то
відмовляється надати всі необхідні
документи, що на думку ОСОБА_2, не
відповідає дійсності. В обґрунтування
своїх вимог посилається на положення
ст. 24 КЗпП України, відповідно до якої
особі, запрошеній на роботу шляхом
переведення за погодженням між
керівниками, не може бути відмовлено в
укладанні трудового договору.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до укладеного між КП
«Керуюча дирекція Шевченківського
району» та ТОВ «Київжитлосвіт»
договору на утримання житлових
будинків, споруд, об'єктів благоустрою
і прибудинкових територій № 575 від
27.12.2013 року відповідачем ТОВ
«Київжитлосвіт» з 01.01.2014 року прийнято
на обслуговування житлові будинки, які
раніше перебували на обслуговуванні КП
«Житлово-експлуатаційна контора
«Лук'янівка» Шевченківського району».

У зв'язку з цим ТОВ «Київжитлосвіт»
запропонувало всім працівникам КП ЖЕК
«Лук'янівка» , які виявлять бажання
продовжити роботу на посадах, які вони
обіймали, подати заяви для подальшого
працевлаштування до ТОВ
«Київжитлосвіт», про що 27.12.2013 року
відповідачем було направлено
відповідного листа до КП ЖЕК
«Лук'янівка» з проханням звільнити по
переводу для подальшої роботи
працівників за списком.

Крім того, направлено лист від 27.12.2013
року за вихідним № 761 із зазначенням
конкретної дати звільнення та
визначено день і час прийняття
документів від працівників для
подальшого працевлаштування. В листі
також зазначено і попереджено всіх
працівників, які документи вони
повинні подати та конкретну дату
закінчення дії листа на звільнення по
переводу працівників.

Відповідно до наказу № 110-а від 27.12.2013
року КП ЖЕК «Лукянівка» ОСОБА_2 в числі
інших працівників було звільнено з
посади робітника комплексного
прибирання та утримання будинків з
прилеглими територіями, 31.12.2013 року у
зв'язку з переведенням в ТОВ
«Київжитлосвіт» згідно п. 5 ст. 36 КЗпП
України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що трудову книжку в КП ЖЕК
«Лук'янівка» ОСОБА_2 отримала 14.01.2014
року, але до ТОВ «Київжитлосвіт» так
особисто із заявою про переведення не
звернулась і належних документів
згідно з вимогами ст. 24 КЗпП України для
оформлення на роботі за переведенням
не надала. Тому суд першої інстанції
дійшов висновку про недоведеність
тверджень позивача щодо порушення
відповідачем її трудових прав та
відмови прийняти її на роботу за
переведенням, та що право позивача не
порушене, а тому не підлягає судовому
захисту.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги позивача є
аналогічними обґрунтуванню позовної
заяви, вони були предметом розгляду
суду першої інстанції та отримали
належну правову оцінку.

Доводи апелянта про порушення
відповідачем вимог трудового
законодавства тим, що трудова книжка
нею була отримана лише 14 січня 2014 року,
тоді як вона була звільнена з 31.12.2013
року, колегія суддів не приймає до
уваги, оскільки правовідносини з
приводу видачі трудової книжки у
позивача ОСОБА_2 склались із попереднім
роботодавцем - КП ЖЕК «Лук'янівка», яке
до участі у справі позивачем не
залучалось, будь-яких вимог до
вказаного підприємства позивач не
заявляла.

При цьому в суді апеляційної інстанції
позивач пояснила, що вона не бажала
отримувати трудову книжку в КП ЖЕК
«Лук'янівка», оскільки її не
влаштовував запис «звільнено за
переведенням», вона вважає, що
правильним має бути запис «переведено
на роботу до ТОВ «Київжитлосвіт», а
слово «звільнення» - є зайвим.

Однак зазначені доводи апелянта
висновків суду не спростовують,
оскільки суперечать п.2.28 Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України за № 110
від 17.08.1993 року, якою чітко передбачено
формулювання запису у трудовій книжці
працівника у разі звільнення у зв'язку
з переведенням з одного підприємства
на інше за погодженням між
керівниками підприємств.

Доводи апелянта про неналежне
врахування судом першої інстанції
наданих нею доказів, а саме - відповіді
на її скарги до Територіальної
державної інспекції з питань праці, є
необґрунтованими, оскільки судом
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні правильно встановлено, що
13.02.2014 року за зверненням ОСОБА_2 в ТОВ
«Київжитлосвіт» проведено перевірку
територіальною державною інспекцією з
питань праці у м. Києві, за результатами
якої порушень законодавства щодо
працевлаштування ОСОБА_2 не виявлено.

Посилання позивача на те, що вона
неодноразово надсилала поштою заяви
про прийняття її на роботу за
переведенням, - правильно відхилені
судом першої інстанції, оскільки чинне
законодавство ( ст. 24 КЗпП України)
передбачає, що при укладенні трудового
договору громадянин зобов'язаний
подати паспорт або інший документ, що
посвідчує особу, трудову книжку, а у
випадках, передбачених законодавством,
- також документ про освіту (
спеціальність, кваліфікацію), про стан
здоров'я та інші документи.

Як вбачається з листа директора ТОВ
«Київжитлосвіт» від 07.02.2014 року, ОСОБА_2
було запропоновано для укладання
трудового договору особисто
звернутися до ТОВ «Київжитлосвіт»,
надавши при цьому документи,
передбачені чинним законодавством.

Крім того, з відповіді Територіальної
державної інспекції з питань праці у м.
Києві від 31.03.2014 року за результатами
проведеної перевірки на звернення
ОСОБА_2 вбачається, що укладення
трудового договору може бути проведено
лише з дотриманням правил,
передбачених ст. 24 КЗпП України, тобто
за умови надання необхідних
документів.

Таким чином, встановивши, що позивач
особисто із заявою про прийняття на
роботу та документами, визначеними ст.
24 КЗпП України, до відповідача не
зверталась , суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про зобов'язання
відповідача прийняти її на роботу.

Посилання апелянта на те, що дійсною
причиною неприйняття її відповідачем
на роботу є та обставина, що вона
відмовилась надавати копію паспорта,
яка може бути використана зі
злочинною метою, колегія суддів вважає
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки докази, наявні в матеріалах
справи, підтверджують, що відповідач
пропонував позивачу подати лише ті
документи, які визначені чинним
законодавством.

В апеляційній скарзі позивач також
посилалась на порушення відповідачем
положень ст. 44 КЗпП України, відповідно
до якої внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП
) власник має виплатити працівникові не
менше тримісячного середнього
заробітку, якщо більша сума не
обумовлена трудовим чи колективним
договором.

Проте зазначені посилання апелянта є
безпідставними, оскільки норма ст. 44
КЗпП України встановлює мінімальні
розміри вихідної допомоги, що
виплачується працівникам при
звільненні, тобто у разі розірвання
трудового договору, тоді як у трудових
відносинах з відповідачем позивач не
перебувала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що ним допущено
порушення матеріального та
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Враховуючи викладене,
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що судом першої інстанції дана
належна оцінка доводам сторін у
сукупності з наданими сторонами
доказами, висновки суду відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційній скарзі, не спростовують їх,
тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: