Справа № 640/1939/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року Київський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді
Губській Я.В.

при секретарі
Приблуда І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, що дії в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа: Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради про визнання
права власності на квартиру та
виселення з квартири

ВСТАНОВИВ:

06.02.2014 року ОСОБА_1, діючи в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
доньки ОСОБА_2, 2000 р.н. звернулась з
позовом до суду до ОСОБА_3, 3-я особа:
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
визнання права власності на квартиру в
цілому та виселення з квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що з 17.09.1999 року по
17.10.2013 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_3
24.04.2003 року нею була придбана
трьохкімнатна ізольована квартира
АДРЕСА_1. Квартира була придбана за
грошові кошти, які належали їй і
частково брату та батькам, які були
ними отримані від продажу 24.04.2003 року
квартири АДРЕСА_2. Квартира оформлена
на її ім'я і є її особистою власністю,
колишній чоловік не має ніякого
відношення ні до придбання квартири, ні
до грошей, за які вона була придбана.
Однак, оскільки квартира була придбана
в період шлюбу з відповідачем, на
теперішній час це перешкоджає їй
вільно розпорядитись власним майном,
що і є підставою звернення до суду.
Також, просить виселити відповідача зі
спірної квартири, посилаючись на те, що
її колишній чоловік своїх обов*язків по
утриманню та збереженню майна не
виконує, ремонту не здійснював, сплату
комунальних платежів не проводив,
своєю протиправною поведінкою
відносно неї та дитини створює умови,
при яких спільне проживання є
неможливим та небезпечним.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 19.03.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 були задоволені в
повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 17.07.2014 року за заявою
відповідача заочне рішення від 19.03.2014
року скасоване та призначена справа
до розгляду в загальному порядку. (а.с.
123).

Під час судового розгляду позивач та
її представник позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
їх задовольнити. Посилаються на ті
обставини, що грошових коштів на
покупку житла в 2003 році у сім*ї ОСОБА_1
не було взагалі, оскільки відповідач
працював в міліції, отримував маленьку
зарплату, ще сплачував аліменти іншій
дитині, їх маленька донька ОСОБА_2
хворіла, а батьки відповідача ОСОБА_3
також не могли допомогти, оскільки в
них не було коштів, оскільки мати
відповідача вже на той час померла, а
батько був пенсіонером, ніде не
працював, сім*я в них була багатодітна і
житло вони отримали на склад всієї
сім*ї від міської влади, в тому числі зі
складом сім*ї на відповідача ОСОБА_3,
де він і був спочатку зареєстрований до
червня 2004 року.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позовних вимог та просили
відмовити позивачу в повному обсязі.
ОСОБА_3 зазначав, що грошові кошти на
купівлю спірного житла - спірної
трьохкімнатної квартири були коштами
їх сім*ї з позивачем, оскільки він
заробляв, в тому числі і поза служби в
міліції, а іншу частину грошей надав
його батько та батьки позивачки.

Представники третьої особи -
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради в
судове засідання не з'явились,
повідомлені належним чином про час та
місце розгляду справи, надали суду
заяву, в якій просили слухати справу у
їх відсутність, скільки даним позовом
не порушуються майнові та житлові
права малолітньої ОСОБА_4

Суд, вислухавши учасників судового
розгляду, свідків, дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
та відповідач ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 17.09.1999 року по
17.10.2013 року. Під час шлюбу в них
народилася донька - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 15-17). Шлюб розірвано
17.10.2013 року на підставі рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 17.10.2013 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 24
квітня 2003 року ОСОБА_1 придбала
трьохкімнатну ізольовану квартиру
АДРЕСА_1. В цьому договорі зазначено, що
продаж вчинено за 56000 грн., які
продавці отримали повністю від
покупця. Право власності за позивачем
ОСОБА_1 зареєстровано 03.06.2003 року, про
що свідчить витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно (а.с. 13-14).

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від
12.08.2013 року в квартирі АДРЕСА_1 були
зареєстровані: позивач ОСОБА_1 - з
29.08.2003 року, відповідач ОСОБА_3 - з 02.06.2004
року, донька ОСОБА_2 - з 19.05.2004 року
(а.с.10).

Звертаючись до суду з позовом,
позивач зазначає, що квартира АДРЕСА_1
є її особистою власністю, оскільки була
придбана за її особисті кошти, отримані
від продажу частки приватизованої
квартири в той же день 24 квітня 2003 року
та частини грошових коштів, які їй
подарували брат та батьки в цей же
день.

Заперечуючи проти позовних вимог,
відповідач ОСОБА_3 зазначає, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана за
спільні кошти їх сім*ї з позивачем за
час шлюбу та кошти, надані йому
особисто його батьком та кошти, надані
батьками позивачки.

Відповідно до вимог ст. 24 КпШС України,
норми якого діяли на час придбання
спірного житла, майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку спадкування, є власністю
кожного з них. Роздільним майном
кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно
володіє, користується і
розпоряджається належним йому
роздільним майном.

За статтями 16, 17 Закону України "Про
власність", ст. 22 КпШС України, який був
чинним до 1 січня 2004 р., спільною
сумісною власністю визнавалось майно,
нажите подружжям за час шлюбу (майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю).

Згідно ст. 15 Закону України «Про
власність» член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу,
гараж, іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування, набуває
права власності на це майно. Наймач
жилого приміщення в будинку державного
чи громадського житлового фонду та
члени його сім'ї мають право
придбати у власність відповідну
квартиру або будинок шляхом їх викупу
або на інших підставах, передбачених
законодавством України. Громадянин,
який став власником цього майна, має
право розпоряджатися ним на свій
розсуд: продавати, обмінювати, здавати
в оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Відповідно до вимог ст. 57 СК України
(діє з 01.01.2004 року) особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є:1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування;3) майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним
за час шлюбу внаслідок його
приватизації відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду"; 5) земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

Суд, дослідивши в судовому засіданні
усі представлені сторонами докази в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
задоволенню частково стосовно
визнання права особистої власності на
спірну квартиру.

Так, судом встановлено, що позивачем
ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 була
придбана 24.04.2003 року за особисті
грошові кошти та грошові кошти
батьків та брата, отриманих нею від них
в дар та які були ними отримані від
продажу своїх часток приватизованої
квартири АДРЕСА_2. Вартість придбаного
майна згідно договору складала 56000 грн.

Дані обставини підтверджуються
представленим до суду договором
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від
24.04.2003 року, де зазначено, що 2/5 частин
квартири належало ОСОБА_5, 1/5 - ОСОБА_6, 1/5
- ОСОБА_1, 1/5- ОСОБА_7 В договорі
зазначено, що продаж вчинено за 96000
грн.(а.с.11-12). Таким чином, за договором
1/5 частка позивача ОСОБА_1 від продажу
приватизованої квартири складала 19200
грн., частка брата позивача - 19200 грн.,
частка батька - 19200 грн., частка матері -
38400 грн.

Також, судом надана оцінка показань
свідка ОСОБА_7, який є братом позивачки
та пояснив в судовому засіданні, що
дійсно він та батьки подарували
особисто сестрі ОСОБА_1 грошові кошти,
отримані ними від продажу своїх часток
в відчужуваній приватизованій
квартирі по вул. Кримській в центрі
міста Харкова для купівлі нею квартири
АДРЕСА_1 в один і той же день, інші
грошові кошти були внесені самою
ОСОБА_1, отримані нею від продажу своєї
частки цієї ж проданої квартири.
Зазначав, що в них була і домовленість
про те, що ОСОБА_1 у зв*язку з цим не буде
претендувати на спадщину у вигляді
квартири, яку придбали для батьків в
той же день, та яка залишиться у вигляді
спадщини після їх смерті. Дана
обставина знайшла своє підтвердження
в документах при оформленні спадщини
після смерті батьків, а саме в
представлених до суду заповітах. Крім
того, зазначив, що відповідачем
ніяких грошових коштів для купівлі
квартири АДРЕСА_1 внесено не було,
оскільки у відповідача ніяких
грошових коштів взагалі не було,
свідок був присутнім під час укладання
угод у нотаріуса, проведенні
розрахунків по угодах, а відповідача
ОСОБА_3 на цих угодах не було, оскільки
його це не стосувалося. Свідчення
даного свідка судом приймаються до
уваги, оскільки не встановлено
суперечливості в його свідченнях та
вони підтверджують всі обставини
продажу квартири на вул. Кримській та
придбання позивачем спірної квартири
за особисті гроші та гроші, отримані в
дар від брата та батьків.

Даний свідок також пояснив, що
грошових коштів, отриманих від продажу
квартири по вул. Кримській в м. Харкові
в центрі міста хватило і на придбання 2
квартир на Північній Салтівці, і на
лікування матері, і ці гроші були
подаровані особисто сестрі ОСОБА_1, а не
їх сїм*ї. Причин для оговору будь-кого
з учасників судового розгляду у даного
свідка немає, як він зазначив, оскільки
він добре відносився і відноситься до
колишнього чоловіка сестри, багато
разів йому позичав грошей, допомагав і
йому і їх сім*ї, але не розуміє позицію
відповідача з тих підстав, що
відповідач добре знає, що квартира була
придбана не за гроші ОСОБА_3, а всі
гроші були від продажу квартири на вул.
Кримській.

Судом надана належна оцінка і
свідченням свідків з боку відповідача -
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які пояснили про те,
що знайомі з відповідачем по роботі та
надавали ОСОБА_3 в борг без розписок
грошові кошти, які йому не знадобилися
і він їх їм повернув. При цьому, суд
зазначає, що ці свідчення не доводять
факту придбання спірної квартири ані
за гроші сім*ї ОСОБА_3, ані за гроші
інших членів їх сім*ї. Відповідачем не
заперечується і того факту, що під час
оформлення спірної квартири у
нотаріуса він не був присутнім на
укладенні угоди, а був на службі,
пояснити, чому квартира була оформлена
тільки на дружину не може.

Також, суд зазначає, що належність
майна до спільної сумісної власності
подружжя визначається не тільки
фактом придбання його під час шлюбу,
але й спільної участі подружжя коштами
або працею в набутті майна.

Суд під час розгляду справи не надано
належних та допустимих доказів з боку
відповідача на підтвердження того, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана за
спільні кошти подружжя ОСОБА_3. Судом
також дана оцінка матеріального
становища подружжя в 2003 році, та ті
обставини, що відповідач ОСОБА_3
працював в батальйоні патрульної
служби із обслуговування
метрополітену і його місячна
заробітна плата з 1999 року по 2003 рік
складала від 164 грн. до 507 грн., він також
в цей період сплачував аліменти на
утримання іншої дитини 20-25 грн.
щомісячно, доказів на підтвердження
інших заробітків не надав, а позивач
ОСОБА_1 в 2003 році перебувала у
декретній відпустці, дитина ОСОБА_2, 2000
року народження в цей час хворіла та
потребувала лікування.

Доказів на підтвердження того, що
грошові кошти на придбання спірного
майна були надані батьками
відповідача ОСОБА_3 також не знайшло
свого підтвердження в судовому
засіданні, оскільки зі слів учасників
судового розгляду мати відповідача на
той час вже померла, а батько
відповідача не працював та отримував
пенсію, інших доказів на підтвердження
отримання грошей від батьків
відповідачем не надано.

На підставі вищезазначеного, суд
приходить до висновку, що спірна
квартира є особистою власністю
позивача, оскільки була придбана нею за
особисті грошові кошти, отримані від
продажу частки приватизованої
квартири та за грошові кошти, отримані
в дар від брата та батьків в один і той
же день - продажу приватизованої
квартири та придбання спірної квартири
- 24.04.2003 року. Належних та допустимих
доказів на спростування зазначеного
суду під час розгляду справи надано не
було. Також, суд звертає увагу на те, що
позовних вимог про розподіл спільного
майна подружжя або інших вимог
відповідачем не заявлялось ані до
розгляду даного позову, ані під час
розгляду позовних вимог ОСОБА_1

Стосовно вимог позивача щодо
виселення, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Звертаючись до суду з вимогами про
виселення відповідача, ОСОБА_1
зазначає, що відповідач порушує
правила спільного співжиття в
квартирі, вчинив насильство в сім*ї,
був попереджений про неприпустимість
антигромадської поведінки, але не
прийняв цього до відома та продовжує
ображати, незважати та порушувати
права позивача по справі та дитини.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Вимогами ст. 157 ЖК України передбачено,
що членів сім'ї власника жилого
будинку (квартири) може бути виселено
у випадках, передбачених частиною
першою статті 116 цього Кодексу.
Виселення провадиться у судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення,
або використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі чи в одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.
Особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Однак, дослідивши представлені
сторонами докази в їх сукупності, суд
вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 про
виселення відповідача ОСОБА_3 без
надання іншого житла є передчасними,
оскільки реєстрація права особистої
власності позивача спірної квартири
ще не проведена, питання притягнення до
кримінальної відповідальності
відповідача за подіями, які сталися
16.12.2013 року не розглянуто, попередження
відповідача про неприпустимість
порушення правил співжиття не
виносилися, а тому дане питання суд
вважає не можливим розглядати в цьому
провадження та зазначає про його
передчасність і відмовляє в їх
задоволенні.

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої
власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про виселення ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя :