Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/620/14
Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 18» лютого 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 15
травня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільної
сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3

Зазначив, що 04 липня 2009 року уклав шлюб
з ОСОБА_3 Від шлюбу сторони дітей не
мають. За час шлюбу 04 серпня 2010 року
було придбано легковий автомобіль
марки ЗАЗ DAEWOO, реєстраційний номер
НОМЕР_1, право власності на вказаний
автомобіль було визнано за ОСОБА_3
рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 04 серпня 2011 року.

Крім того, на ім'я ОСОБА_3 03 серпня 2010
року було відкрито особовий рахунок
НОМЕР_2 у філії «Запорізьке РУ»
Шевченківського відділення м.
Запоріжжя ПАТ КБ «ПриватБанк», на який
було зараховано 63000 грн.

Шлюбні відносини між сторонами
фактично були припинені 13 жовтня 2010
року, коли ОСОБА_3, знявши грошові кошти
з особового рахунку та забравши
спільне майно - вказаний автомобіль,
переїхала до м. Харкова, зняла
автомобіль з обліку УДАІ ГУМВС України
в Запорізькій області та продала його
ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2010 року
шлюб між сторонами розірвано.

В уточненій позовній заяві вказав, що
вартість майна, яка належить йому та
відповідачці на праві спільної
сумісної власності складає 100318 грн.:
37318 грн. - вартість автомобіля марки ЗАЗ
DAEWOO, реєстраційний номер НОМЕР_1; 63000
грн. - грошові кошти, що перебували на
особовому рахунку у філії «Запорізьке
РУ» Шевченківського відділення м.
Запоріжжя ПАТ КБ «ПриватБанк»..

Вважаючи, що зазначене майно, що було
придбане підчас шлюбу, має бути
поділено між сторонами в рівних
частках, остаточно просив стягнути з
ОСОБА_3 на його користь в рахунок
компенсації вартості спільного майна
подружжя 50160 грн., з яких: 18660 грн. - 1/2
частина вартості автомобіля марки ЗАЗ
DAEWOO, реєстраційний номер НОМЕР_1., 31500
грн. - 1/2 частина суми грошових коштів,
покладених на особовий рахунок НОМЕР_2,
а також судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 15
травня 2013 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в
рахунок компенсації вартості
спільного майна подружжя - 32100 грн.,
судовий збір в розмірі 388,67 грн.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2013 року
заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного
рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним
рішенням суду, представник ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, порушення норм
процесуального права, просить
скасувати заочне рішення суду та
ухвалити нове про часткове задоволення
позовних вимог, стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 в рахунок компенсації
вартості спільного майна подружжя 3600
грн., в іншій частині позовних вимог
відмовити.

В частині вирішення спору про поділ
вищевказаного автомобіля рішення суду
першої інстанції в апеляційному
порядку не оскаржене, тому, відповідно
до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п.
15 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку",
апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. Неявка сторін або інших
осіб, які приймають участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_8
належним чином повідомлені про час та
місце судового засідання, про що
свідчить копія повістки про виклик у
суд з відміткою про її отримання, тому
відповідно до вимог п. 5 ст. 76 ЦПК
України.

18.02.2014р. від ОСОБА_3 надійшла заява з
проханням відкласти розгляд справи
через неможливість явки в судове
засідання її представників без
зазначення причин неявки та долучення
документів, які б підтверджували
поважність причини, по якій вони не
можуть з'явитися до суду. Крім того, як
вбачається із заяви ОСОБА_3 вона була
подана до канцелярії апеляційного суду
саме представником ОСОБА_3 -ОСОБА_8

Враховуючи наведене, а також виходячи з
положень статті 305 ЦПК України, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу у відсутності осіб, що не
з'явилися.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони з 04.07.2009 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, рішенням
Оріхівського районного суду
Запорізької області від 02.12.2012 року
шлюб розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час шлюбу сторони спільно набули
наступне майно: автомобіль "ЗАЗ-DAEWOO Т13110
70", 2004 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 та грошові
кошти в розмірі 63000 гривень, що
підтверджується договором, укладеним
між ПАТ "ПРИВАТБАНК" та відповідачкою №
SAMDN804 від 03.08.2010 року, квитанцією
від 03.08.2010 року про внесення коштів на
рахунок (а.с.31).

06.09.2010 року відповідачка розірвала
вищевказаний договір та зняла з
рахунку в банку внесені раніше 63000
гривень, що підтверджується довідкою,
виданою 14.03.2013 року. ПАТ "ПРИВАТБАНК" про
рух коштів по рахунку ( а.с.60-61).

Крім того, згідно з договором
купівлі-продажу транспортного засобу
від 23.11.2010 року, ОСОБА_3 продала
автомобіль "ЗАЗ-DAEWOO Т13110 70", державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_5 за
1200 гривень (а.с. 82-84).

З матеріалів справи вбачається, що суд,
з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України, належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про часткове задоволення
позову.

За положеннями ст. 51, п.5 ч. 1 ст. 92
Конституції України, засади
регулювання шлюбу і сім'ї визначаються
виключно законами України, кожен із
подружжя має рівні права і обов'язки у
шлюбі та сім'ї. Рівність прав і
обов'язків у шлюбі та сім'ї
розповсюджується на рівність у
майнових відносинах, які регулюються
положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту (ч. 1 статті 61 цього Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано ст.63
СК України, згідно з якою дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним
майном подружжя може відбутися шляхом
його поділу, виділення частки. Поділ
майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, закріплено у
статті 69 СК України. Поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, здійснюється
шляхом виділення його в натурі, а у разі
неподільності присуджується одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними, яка встановлена
ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України.

Згідно з роз'ясненнями п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
України, можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, житлові й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному, гаражно-
будівельному кооперативі; грошові суми
та майно, належні подружжю за іншими
зобов'язальними правовідносинами,
тощо. Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

З наведеного слідує, що законом
обов'язок доведення тих обставин, що
певне майно не належить до спільної
сумісної власності подружжя,
покладений саме на того з подружжя, хто
заявив про вказані обставини.

Відповідно до абзацу 2 п. 24 вказаної
постанови Пленуму Верховного Суду
України, не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя;
кошти, одержані як відшкодування за
втрату (пошкодження) речі, що належала
особі, а також як відшкодування
завданої їй моральної шкоди; страхові
суми, одержані за обов'язковим або
добровільним особистим страхуванням,
якщо страхові внески сплачувалися за
рахунок коштів, що були особистою
власністю кожного з них

Вимоги вказаних норм матеріального
права та роз'яснень постанов Пленуму
Верховного Суду України правильно
застосовані судом першої інстанції,
який не встановив наявності обставин,
на підставі яких мав зробити висновок
про належність спірних об'єктів
нерухомого майна до особистої
приватної власності дружини ОСОБА_3

Основні доводи апеляційної скарги
(а.с.113-114) полягають у тому, що ОСОБА_3
вважає, що грошові кошти в сумі 57000 грн.,
які містились на її банківському
рахунку, відкритому в ПАТ "ПРИВАТБАНК"
під час шлюбу, не належать до спільної
сумісної власності, а є майном, яке
належить одному з подружжя, оскільки
набуте нею під час шлюбу на підставі
договору дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог. Статтями 58,
59 ЦПК України передбачено поняття
належності та допустимості доказів.

За змістом ч.1 ст.717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір
дарування валютних цінностей, що
перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» визначено, що валютні
цінності - це зокрема валюта України -
грошові знаки у вигляді банкнотів,
казначейських білетів, монет і в інших
формах, що перебувають в обігу та є
законним платіжним засобом на
території України, а також вилучені з
обігу або такі, що вилучаються з нього,
але підлягають обмінові на грошові
знаки, які перебувають в обігу, кошти на
рахунках,у внесках в банківських та
інших фінансових установах на
території України.

Відповідно до ст.62 СК України, сторони,
треті особи та їхні представники за їх
згодою можуть бути допитані як свідки
про відомі їм обставини, що мають
значення для справи.

Процесуальним наслідком визнання в
цивільному процесі однією зі сторін
факту встановленим є набуття фактом
безспірного характеру і звільнення
другої сторони від його доказування. Це
підтверджується нормою ч.1 ст.61 ЦПК
України, згідно з якою обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Засобом
доказування будуть вважатися лише такі
пояснення сторін, третіх осіб, які
беруть участь у справі, які дані ними як
свідками.

Оскільки матеріали справи не містять,
та відповідачем не надано нотаріально
посвідченого договору про дарування
грошових коштів у сумі 57000 гривень, що
перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладеного між відповідачкою
та її бабусею, та за наявності даних про
те, що позивач не визнавав цієї
обставини, висновки суду про те, що
зазначена сума коштів, є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
відповідають фактичним обставинам
справи та зібраним у справі доказам,
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права щодо не
повідомлення її про розгляд справи не
приймаються до уваги колегією судів,
оскільки суд двічі направляв
повідомлення про розгляд справи, одне з
яких не отримувалося на пошті
відповідачем та повернулось за
закінченням терміну зберігання (а.с.72),
друге - було вручено 30 квітня 2013 року
(а.с.81), до того ж само по собі неналежне
неотримання повістки відповідачем про
час і місце розгляду справи, відповідно
до вимог ЦПК України, якщо по суті
винесено правильне рішення суду, не
тягне за собою обов'язкового
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 15
травня 2013 року у цій справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: