У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик
С.П.Суддів:Дем'яносова М.В.,Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,Коротуна В.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
Корсунь», третя особа - Управління
соціального захисту населення
Тальнівської районної державної
адміністрації, про зобов'язання
здійснити перерахунок заробітної
плати та стягнення недоотриманих
коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
ухвалу Тальнівського районного суду
Серкаської області від 03 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
Корсунь» (далі - СТОВ «Агрофірма
Корсунь»), третя особа - Управління
соціального захисту населення
Тальнівської районної державної
адміністрації, про зобов'язання
здійснити перерахунок заробітної
плати та стягнення недоотриманих
коштів.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що він проживає в м.
Тальне Черкаської області, яке
розташоване в зоні посиленого
радіологічного контролю відповідно до
постанови КМУ № 106 від 23 липня 1991 року
«Про організацію виконання постанов
Верховної Ради Української РСР про
порядок введення в дію Законів
Української РСР «Про правовий режим
території, що зазнала радіоактивного
забруднення внаслідок Чорнобильської
катастрофи». В період з березня 2010 року
по жовтень 2012 року ОСОБА_6 працював в
ПСП ім. Чкалова, правонаступником якого
є СТОВ «Агрофірма Корсунь».

Посилаючись на те, що відповідач не
нараховував та не виплачував йому
щомісячну грошову допомога у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства,
яка передбачена статтею 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі - Закон) та доплату громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного
забруднення, що передбачена статтею 39
Закону, у зв'язку з чим порушив права
позивача.

На підставі зазначеного, ОСОБА_6 просив
суд з урахуванням положень статей 37 та
39 Закону стягнути з СТОВ «Агрофірма
Корсунь» на його користь відповідні
компенсації.

Ухвалою Тальнівського районного суду
Серкаської області від 03 грудня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 23 грудня 2013 року, провадження у
справі закрито.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування ухвали
Тальнівського районного суду
Серкаської області від 03 грудня 2013 року
та ухвали апеляційного суду Черкаської
області від 23 грудня 2013 року і
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Закриваючи провадження у справі, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
керуючись пунктом 1 частини 1 статті
205 ЦПК України, виходив із того, що
зазначений спір підлягає розгляду в
порядку адміністративного
судочинства, оскільки характер
правовідносин, що виникли між
сторонами, є публічно-правовим і
базується на засадах публічного пава.

Проте, з таким висновком судів першої
та апеляційної інстанції погодитись не
можна з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 КАС
України справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, в якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій та, зокрема, на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності, а також спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом (пунктів 1 та 5 частини 2 статті 17
КАС України).

Отже, з огляду на вищезазначене,
справою адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, який виник між
конкретними суб'єктами стосовно
їхніх прав та обов'язків у
правовідносинах, які передбачають
владний вплив уповноваженого законом
одного суб'єкта владних повноважень на
поведінку іншого (підпорядкованого)
суб'єкта, які відповідно до
законодавства зобов'язані виконувати
його вимоги та приписи.

Якщо ж спірні правовідносини не
містять ознак, наведених вище, у цьому
разі відсутній і публічно-правовий
спір.

Натомість, за правилами частини 1
статті 15 ЦПК України суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
про захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод, чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Постановою Верховного Суду України від
28 листопада 2012 року у справі № 6-141цс13
була викладена правова позиція
відносно застосування судами при
розгляді цивільних справ статті 39
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», яка зводиться до
наступного.

Статтею 39 Закону України від 21 лютого
1991 року № 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (в редакції від 06 червня 1996
року) встановлено, що громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата у
розмірах, визначених відповідно до
розмірів мінімальної зарплати (для
зони посиленого радіоекологічного
контролю - одна мінімальна зарплата).

Вказана доплата є соціальною
гарантією, виплата якої компенсується
підприємствам, установам та
організаціям управліннями праці та
соціального захисту населення, і не
входить до структури заробітної плати.

Розмір мінімальної зарплати на 2009 - 2011
роки було встановлено законами України
про Державний бюджет на відповідні
роки.

Разом з тим постановою Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996
року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (пункт 2)
громадянам, які працюють у зоні
посиленого радіоекологічного
контролю, було передбачено доплату в
розмірі 520 тис. карбованців, що
відповідно до Указу Президента України
"Про грошову реформу" від 25 серпня 1996
року № 762/96 в перерахунку на гривні
становить 5 грн. 20 коп.

Законами України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік» (стаття 71) та «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
(стаття 70) надавалось право Кабінету
Міністрів України встановлювати
розміри соціальних виплат, які
відповідно до законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної заробітної плати, в
абсолютних сумах у межах асигнувань,
передбачених бюджетними програмами,
проте таке право у відповідних роках
Кабінетом Міністрів використано не
було.

Питання щодо іншого розміру доплат
громадянам, які працюють на територіях
радіоактивного забруднення, ніж
встановлено в Законі України від 21
лютого 1991 року № 796-ХІІ, не визначено й
Постановою Кабінету Міністрів України
від 6 липня 2011 року № 745 «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», прийнятої на
виконання пункту 7 Закону України від 14
червня 2011 року «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік».

Отже, виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, при визначенні
розміру доплати за 2009-2011 роки повинні
застосовуватись норми статті 39 Закону
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не
постанова Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року № 836.

Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Так, звертаючись до суду з даним
позовом, ОСОБА_6 посилався на
неправильний розрахунок відповідачем
його заробітної плати, зокрема без
врахування передбачених статтею 39
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виплат.

Закриваючи провадження у справі в
частині вимог позивача про стягнення
доплати громадянам, які працюють на
територіях радіоактивного
забруднення, що передбачена статтею 39
Закону, суди першої та апеляційної
інстанцій на зазначене уваги не
звернули, у порушення вимог статтею 213,
214, 303, 315 ЦПК України не врахували, що
спір, який виник між сторонами з
приводу нарахування заробітної плати,
віднесений до юрисдикції загальних
судів та підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства, а тому
помилково закрили провадження у
справі.

Крім того, вирішуючи питання щодо
розгляду вимог ОСОБА_6, які
ґрунтуються на неправильному
нарахуванні йому щомісячної грошової
допомоги, яка передбачена статтею 37
Закону, судам слід звернути увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону
громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Згідно з частиною 3 статті 37 Закону ця
допомога виплачується щомісячно
органами праці та соціального захисту
населення за місцем реєстрації.

Звертаючись до суду із позовом в цій
частині, ОСОБА_6 зазначив відповідачем
у справі СТОВ «Агрофірма Корсунь».

Тому, з урахуванням зазначених вимог
закону, судам слід розібратись з
характером спірних правовідносин та
вирішити справу в цій частині по суті.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, ухвала
Тальнівського районного суду
Серкаської області від 03 грудня 2013 року
та ухвала апеляційного суду Черкаської
області від 23 грудня 2013 року підлягають
скасуванню з підстав, передбачених
статтею 338 ЦПК України, з передачею
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Тальнівського районного
суду Серкаської області від 03
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 23
грудня 2013 року скасувати, справу
передати для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.П. Штелик Судді:М.В.
Дем'яносов О.П. Касьян О.В. Кафідова В.М.
Коротун