ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/5633/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

відповідача 1
ОСОБА_2;

відповідача 2
ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої - ОСОБА_4, та ОСОБА_3 про
виділ в натурі майна у власність -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач, ОСОБА_1) звернулась до
Дарницького районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої - ОСОБА_4 (далі по тексту
- відповідач 1, ОСОБА_2) та ОСОБА_3 (далі по
тексту - відповідач 2, ОСОБА_3, а разом -
відповідачі) про виділ в натурі майна у
власність. Просила суд виділити їй,
ОСОБА_1, у власність кімнату площею 10,3
кв.м., ОСОБА_3 - кімнату площею 12,7 кв.м.,
ОСОБА_2 разом із неповнолітньою донькою
ОСОБА_4 кімнату площею 17,9 кв.м. в
квартирі АДРЕСА_1, площу загального
користування залишити у спільному
користуванні.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що вона є співвласником квартири
АДРЕСА_1 разом із відповідачами та
неповнолітньою донькою відповідача 1 у
рівних долях. Зазначає, що відповідач 1
псує все в квартирі, не прибирає за
собою, захарастила квартиру
гуманітарною допомогою, не виключає
газ, не прибирає за собою, веде
аморальний спосіб життя, не сплачує
комунальні послуги, у зв'язку з чим у
позивача з відповідачем 1 склались
погані стосунки та вважає, що в одній
квартирі з відповідачем 1 проживати
неможливо.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги, вважала їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. Пояснила, що
виділ майна в натурі необхідний для
того, щоб кожен сплачував комунальні
послуги за свою кімнату.

Відповідач 1 в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, вважала їх незаконними
та необґрунтованими, в зв'язку з чим
просила суд відмовити у задоволенні
позову.

Відповідач 2 в судовому засіданні позов
визнала та просила його задовольнити.
Пояснила, що виділ майна в натурі
необхідний для того, щоб з'явилась
можливість продати свою частку у
спільному майні.

Заслухавши пояснення сторін, повно,
всебічно та об'єктивно дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у рівних долях, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на житло (а.с.6).

Згідно довідки за формою №3 у
зазначеній квартирі проживають ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ в натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Разом з тим, поділ квартири в натурі
може бути здійснений лише у випадку,
якщо існує технічна можливість
виділення частки в натурі. Належним та
допустимим доказом в даному випадку
може слугувати висновок щодо технічної
можливості виділення частки в натурі.
Суд вказує на те, що такі висновки
частіше за все надаються комунальними
підприємствами БТІ, рідше -
судово-експертними установами.
Головним змістом висновку є дача
відповіді на питання про можливість
незалежного функціонування певного
майна, що його особа просить виділити у
власність в натурі.

Позивачем не надано суду доказів, які б
підтверджували наявність технічної
можливості виділення часток квартири
АДРЕСА_1 в натурі. Натомість, нею в
судовому засіданні наголошено, що
докази, які б підтверджували таку
можливість відсутні. Клопотання про
призначення судової експертизи щодо
визначення технічної можливості
виділення часток в квартирі АДРЕСА_1 до
суду не надходило, хоча це питання
ставилось на обговорення під час
судового розгляду.

Твердження позивача про наявність
технічної можливості виділення часток
в квартирі АДРЕСА_1, суд вважає
безпідставними, оскільки вони не
підтверджені належними та допустимими
доказами, а відтак не можуть бути
прийняті судом.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку, що належних та допустимих
доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК
України, на підтвердження заявлених
позивачем вимог, нею не надано, а відтак
позовні вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд,
відмовляючи в задоволенні цивільного
позову, також відмовляє позивачу у
стягненні з відповідача на його
користь суми сплаченого судового
збору.

Враховуючи викладене та керуючись
стст. 319, 364, 379, 383 Цивільного кодексу
України, стст. 57, 59, 63, 212, 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.