АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/4564/14
інст. - Іванова І.В.
Справа № 639/1520/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного

суду Харківської області в
складі:

головуючого - судді
Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі Маковецькій О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 19 травня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту сумісного
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю та визнання права власності на
частину житлового будинку,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про встановлення в порядку вимог ст. 76
СК України факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу та визнання за ним права
власності на 21/80 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 з припиненням права
власності ОСОБА_4 на 21/80 частину цього
будинку .

Посилався на те, що з ОСОБА_4 він
проживав у незареєстрованому шлюбі з
2001 року . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася
дочка ОСОБА_6, в свідоцтві про
народження якої він записаний батьком.
Після народження дитини він та ОСОБА_4
мешкали разом, вели спільне
господарство до 2010 року, що
підтверджується рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 28.11. 2012
року . Стосунки з відповідачкою не
склалися, і у липні 2012 року ОСОБА_4 з
дочкою переїхали проживати до батьків
відповідачки.

Під час їх спільного проживання
однією сім'єю вони на ім'я ОСОБА_4
придбали 21/40 частину житлового
будинку АДРЕСА_1, реконструкцію та
капітальним ремонтом якої протягом 2001
-2010 років проводили власною працею та
за власні кошти. У зв'язку з чим він був
впевнений, що цю частину будинку
ОСОБА_4 переоформить на їх дочку. Однак
у грудні 2013 року йому стало відомо, що
ОСОБА_4 вирішила продати їх спільне
майно, заявивши йому, що він не має
право на будинок.

Відповідачка позов не визнала,
посилаючись на його безпідставність,
оскільки у 2001 році мала намір створити
з ОСОБА_3 сім'ю, але їх стосунки не були
сталими, тому після народження дитини -
дочки ОСОБА_6 вона з дочкою та сином
від першого шлюбу переїхала та
проживала у своїх батьків в АДРЕСА_2,
де й по цей час проживає, утримує та
виховує дітей тільки за допомогою
батьків. Зазначала, що з позивачем не
мала сімейних стосунків та спільного
бюджету. 11.09.2004 року вона за особисті
кошти придбала 21/40 частин спірного
жилого будинку, і ця частина будинку
після реконструкції з 2008 року має
окремий вихід і повністю відокремлено
від інших співвласників.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Харкова від 19 травня 2014 року в
задоволенні вищевказаного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність тих обставин, які суд
вважав встановленими, порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позову.

Вказує, що при ухваленні
рішення судом першої інстанції не
враховано, що його матері з 1997 року
належить 38/80 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, де він проживає та
зареєстрований, і куди привів у 2001 році
ОСОБА_4 як цивільну дружину, з якою
проживав однією сім'єю 9-ть років, що
підтверджується рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 28.11. 2012
року про стягнення з нього аліментів.
Спірну частину будинку вони придбали
за спільні кошти під час фактичних
шлюбних відносин і разом провели її
реконструкцію, тому відповідно до ч.4
ст. 368 ЦК України, ст.. 74 СК України
вказане майно є їх спільною сумісною
власністю.

В запереченнях на апеляційну
скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7
просить відхилити апеляційну скаргу за
необґрунтованістю доводів,
посилаючись на те, що ці доводи були
предметом розгляду районного суду, і
цим доводам надана належна правова
оцінка.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги
відповідно до ст.. 303 ЦПК України, судова
колегія вважає, що скарга задоволенню
не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведений факт того, що під час
придбання у 2004 році спірного майна - 38/80
частин житлового будинку АДРЕСА_1, він
та ОСОБА_4 мали усталені відношення, що
притаманні подружжю, спільне
проживання та бюджет, і придбання
спірної частини будинку за сумісні
кошти.

Судова колегія вважає, що такі
висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на вимогах закону та
матеріалах справи.

Згідно з ч. 2 ст. З СК України
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

За правилами ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи під час
перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
фактичних шлюбних відносинах у них
02.05.2002 року народилася дочка ОСОБА_6, на
яку подалі рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 28.11. 2012
року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
стягнуті аліменти у розмірі ? частини
з усіх видів заробітку щомісячно до
досягнення дитиною повноліття, але не
менше ніж 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

Посилання апелянта на те, що
зазначене рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 28.11. 2012
року має преюдиційний характер для
розгляду цієї справи, є безпідставними,
оскільки відповідно до цього рішення
факт сумісного проживання ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 однією сім'єю ( в тому числі й
під час придбання у 2004 році спірної
частини будинку) судом при розгляді
справи про стягнення аліментів не
встановлювалися, оскільки ці факти не
зазначені в мотивувальній або в
резолютивній частині рішення.

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 11 вересня 2004 року ОСОБА_8 передала
у власність ОСОБА_4 21/40 частину
житлового будинку , що знаходиться в
АДРЕСА_1 з відповідними надвірними
будівлями, і одержала від покупця
ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 23 000 грн.

В п.4 цього договору зазначено, що
він не порушує прав неповнолітній
дітей, інших членів сім'ї, які
відповідно до закону, мають право
користування цією частиною житлового
будинку.

Зазначений договір не оспорений як
сторонами так і ОСОБА_3 в установленому
законом порядку.

При цьому судом першої інстанції
не встановлено, що оформленні права
власності ОСОБА_4 на спірну частину
житлового будинку позивач був
зареєстрований та проживав з
відповідачкою в ньому однією сім'єю.

Навпаки, відповідно до наданих
ОСОБА_4 письмових доказів, а також
пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11
вбачається, що ОСОБА_4 з двома
неповнолітніми дітьми постійно
проживала ( в тому числі 1й на момент
придбання частини спірного будинку) за
адресою: АДРЕСА_2.

Поясненням свідків ОСОБА_12 та
ОСОБА_13 судом першої інстанції надана
відповідна оцінка у сукупності з
іншими доказами, і зроблений
обґрунтований висновок про те, що цим
свідкам не відомі обставини проживання
сторін однією сім'єю.

Районним судом на підставі
вимог ст. 10, ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України
зроблений правильний висновок про те,
що ОСОБА_3 не доведено наявність між ним
та ОСОБА_4 сталих подружніх стосунків (
наявність спільного проживання,
бюджету, вели спільне господарство
тощо) на час придбання частини
спірного будинку та подальшого його
облаштування.

Доводи апеляційної скарги на те,
що спірне майно відповідно до ст.. 74 СК
України та ч. 4 ст.. 368 ЦК України є
спільною сумісною власністю є
недоведеними і в суді апеляційної
інстанції, оскільки ОСОБА_3 не надано
доказів, які б відповідно до ст.ст. 58-60
ЦПК України свідчили б про наявність
виникнення права спільної сумісної
власності сторін за умов,
передбаченими зазначеними нормами
права.

Судова колегія вважає, що судом
першої інстанції відповідно до вимог
ст. 212 ЦПК України проведена оцінка
наданих сторонами доказів і зроблений
правильний висновок про
недоведеність позовних вимог ОСОБА_3,
оскільки ОСОБА_4 спростована
передбачена ст. ст. 70, 71 СК України
презумпція спільності майна дружини і
чоловіка.

Враховуючи викладене, колегія
судідв приходить до висновку, що під
час встановлення фактичних обставин
справи судом першої інстанції
дотримані норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права, а тому відповідно
до ст.. 308 ЦПК України апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Харкова від 19 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: