Справа № 495/5481/14-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 вересня 2014 року
м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання:
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/5481/14-ц
про визнання договору купівлі-продажу,
який укладений на товарній біржі,
дійсним та визнання права власності
25.07.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач) про визнання
договору купівлі-продажу, який
укладений на товарній біржі, дійсним та
визнання права власності.
Так, позивач просить суд:
- визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна №
2671/Б від 03.03.2000 року, який був укладений
на Одеській товарній біржі, у
відповідності до якого ОСОБА_2 продала
ОСОБА_1 19/100 частки житлового будинку
АДРЕСА_1, який складається в цілому з
наступних приміщень: житлового будинку
літ. «А», загальною площею - 165,8 кв.м.,
житловою площею - 101,8 кв.м.; 2-3 житлової
кімнати; веранди а-3; приміщення 2-2;
санвузол а-4; приміщення 2-1; ? частки
- визнати за ОСОБА_1 право власності на
19/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1,
який складається в цілому з наступних
приміщень: житлового будинку літ. «А»,
загальною площею - 165,8 кв.м., житловою
площею - 101,8 кв.м.; 2-3 житлової кімнати;
веранди а-3; приміщення 2-2; санвузол а-4;
приміщення 2-1; ? частки сараю літ. «В».
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.03.2000
року на Одеській товарній біржі між
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу нерухомості за
реєстраційним №2671/Б, згідно якого
відповідач передав, а позивач прийняв
нерухоме майно (19/100 частки житлового
будинку АДРЕСА_1). Сторони дійшли згоди
по усім істотним умовам договору та
виконали їх в повному обсязі, що є
підставою для визнання такого договору
дійсним та визнання права власності.
Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання
24.09.2014 року не з'явився, але подав до
суду заяву, згідно якої заявлені
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, просить їх задовольнити та
розглянути справу без його участі.
Проти заочного розгляду справи не
Відповідач - ОСОБА_2, відзив,
заперечення або пояснення на позов
ОСОБА_1 до суду не надала та в судові
засідання 27.08.2014 року та 24.09.2014 року не
з'явилася без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомила,
будь-яких клопотань не заявляла, хоча
була належним чином повідомлена про
час та місце судового розгляду.
Так, ухвала суду та повістка про
призначення слухання справи на 27.08.2014
року та 24.09.2014 року, а також копія
позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до
неї були надіслані на адресу ОСОБА_2
(АДРЕСА_2), яка наявна в матеріалах
справи. Між тим, усі документи з
зазначеної адреси були повернуті до
суду у зв'язку з закінченням терміну
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
повторної неявки в судове засідання
відповідача, повідомленого належним
чином, суд вирішує справу на підставі
наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Згідно із ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів - одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більше
як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини, норми
чинного законодавства та ті факти, що
відповідач в жодне судове засідання не
з'явився, будь-яких пояснень не надав та
клопотань не заявляв, хоча був належним
чином повідомлений про час та місце
проведення судових засідань, позивач в
судове засідання не з'явився, але
просив розглянути справу без його
присутності та проти винесення
заочного рішення не заперечував, строк
розгляду справи, відповідно до ст.157
Цивільного процесуального кодексу
України, закінчується і ніхто із сторін
не заявив клопотання про його
подовження, суд вважає за можливе і
необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169,
ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального
кодексу України розглянути справу без
участі відповідача або його
представника, на підставі наявних та
достатніх для розгляду матеріалів
справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу, який укладений на
товарній біржі, дійсним та визнання
права власності підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
03.03.2000 року на Одеській товарній біржі
між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1
(Покупець) було укладено договір
купівлі-продажу нерухомості
(реєстраційний номер 2671/Б), відповідно
до умов якого продавець продав, а
покупець купив об'єкт нерухомості: 19/100
частки житлового будинку АДРЕСА_1, який
складається в цілому з наступних
приміщень: житлового будинку літ. «А»,
загальною площею - 165,8 кв.м., житловою
площею - 101,8 кв.м.; 2-3 житлової кімнати;
веранди а-3; приміщення 2-2; санвузол а-4;
приміщення 2-1; ? частки сараю літ. «В».
Дане домоволодіння належало ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу №
2-1131 від 09.04.1992 року, завіреного
Білгород-Дністровською міською
нотаріальною конторою Одеської
області та зареєстроване в КП
«Білгород-Дністровське БТІ» 21.05.1992
року, реєстраційний номер 8-1104.

Зазначений вище Договір
купівлі-продажу нерухомості
зареєстрований в журналі реєстрації
біржових угод, реєстраційний № 2671/Б від
03.03.2000 року та в КП
«Білгород-Дністровське МБТІ» 17.03.2000
року, реєстраційний номер 8-1104,
інвентарна справа №1244.

Між тим, такий договір сторонами
нотаріально посвідчений не був,
оскільки, по-перше, чинним
законодавством не було передбачено
нотаріальне посвідчення такого
договору, а, по-друге, пунктом 8 договору
було встановлено, що договір,
відповідно до ст.227 Цивільного кодексу
України, підлягає реєстрації лише у
Бюро технічної інвентаризації за
місцем розташування об'єкта
нерухомості.

Відповідно до виготовленого 17.03.2000 року
технічного паспорту, інвентарна справа
№ 1244, власником 19/100 частки житлового
будинку АДРЕСА_1, який складається в
цілому з наступних приміщень:
житлового будинку літ. «А», загальною
площею - 165,8 кв.м., житловою площею - 101,8
кв.м.; 2-3 житлової кімнати; веранди а-3;
приміщення 2-2; санвузол а-4; приміщення
2-1; ? частки сараю літ. «В», є ОСОБА_1

Згідно із ст.1 Закону України «Про
товарну біржу», діяльність товарної
біржі здійснюється у відповідності з
цим Законом та діючим законодавством
України, статутом біржі, правилами
біржової торгівлі.

Розділом 4 Закону України «Про товарну
біржу» визначені основні принципи
правил ведення біржової торгівлі та
здійснення біржових операцій, якими,
зокрема, встановлено, що біржовою
операцією вважається тільки та угода,
яка відповідає сукупності умов, які
передбачені ч.1 ст.15 Закону, а саме: якщо
вона представляє собою
купівлю-продажу, поставку, обмін
товару, що допущені до обміну на
товарній біржі; якщо її учасники ї
членами товарної біржі; якщо угода
надана до реєстрації та зареєстрована
на біржі не пізніше наступного за
здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не
підлягають нотаріальному посвідченню,
угода вважається укладеною з моменту
її реєстрації на біржі (частини 2, 4
статті 15 Закону України «Про товарну
біржу»).

Отже, при укладенні договору
купівлі-продажу нерухомості від 03.03.2000
року за реєстровим № 2671/Б сторонами
були дотримані всі умови, яких
необхідно дотримуватися при укладенні
договорів на товарній біржі, у
відповідності до ст.15 Закону України
«Про товарну біржу».

Крім того, у відповідності до пункту 2
Постанови Кабінету Міністрів України
№1030 від 31.08.1996 року «Про врегулювання
сплати державного мита при відчуженні
об'єктів нерухомого майна», яка діяла
на момент укладення договору
купівлі-продажу нерухомості від 03.03.2000
року за реєстровим № 2671/Б, будь-які
угоди про відчуження об'єктів
нерухомого майна, які укладаються на
біржах, в агентствах нерухомості тощо,
прирівнюються до нотаріального
посвідчення цих договорів.

За твердженням позивача, сторонами
було виконано умови договору
купівлі-продажу нерухомості від 03.03.2000
року за реєстровим № 2671/Б в повному
обсязі. Так, позивач сплатив
відповідачу 2 896 грн. (усю суму,
передбачену договором), відповідач
після відчуження проданого житлового
будинку виселився із нього та знявся з
реєстраційного обліку, позивач
вселився в житловий будинок,
користується ним в повному обсязі,
сплачує комунальні та інші послуги.

Між тим, на даний час позивач не має
можливості розпоряджатися житловим
будинком, в тому числі відчужувати
його, оскільки чинне законодавство
передбачає нотаріальне посвідчення
договорів, пов'язаних з відчуженням
нерухомого майна.

Зазначені обставини і стали підставою
для звернення ОСОБА_1 до суду з
відповідним позовом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу, який укладений на
товарній біржі, дійсним та визнання
права власності.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.220 Цивільного кодексу
України, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Частина 2 ст.220 Цивільного кодексу
України надає суду право визнати
дійсним нотаріально не посвідчений
договір, якщо сторони домовилися про
усі його істотні умови, підтверджені
письмовими доказами і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від
нотаріального посвідчення такого
договору (недобросовісна сторона). Таке
рішення може бути прийняте судом на
вимогу добросовісної сторони, яка
виконала повністю або частково
договір. Зміст положень ч.2 дає підстави
тлумачити їх таким чином, що вони не
поширюються на випадки ухилення від
нотаріального посвідчення договору
усіх його сторін. Під ухиленням від
нотаріального посвідчення договору
має розумітися як активна протидія
цьому, так і пасивне небажання вчинити
цю дію.

Якщо суд задовольнить вимогу
добросовісної сторони про дійсність
нотаріально не посвідченого договору,
то після набрання чинності рішення
суду такий договір вважатиметься
дійсним з моменту його укладення.
Наступне нотаріальне посвідчення
такого договору не вимагається. Судове
рішення в цьому випадку замінює
нотаріальне посвідчення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при
розгляді справ про визнання правочинів
дійсними суди повинні з'ясувати чи
підлягає правочин обов'язковому
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи не втрачена така можливість. У
зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених ст. 218 та 220
Цивільного кодексу України.

Згідно із ст.638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони при укладені 03.03.2000 року за
реєстровим № 2671/Б досягли згоди з усіх
істотних умов такого договору та
виконали усі умови цього договору, але
чинним на час укладання договору
законодавством не було передбачено
нотаріальне посвідчення такого
договору та пунктом 8 вказаного
договору було встановлено, що договір,
відповідно до ст.227 Цивільного кодексу
України, підлягає реєстрації лише у
Бюро технічної інвентаризації за
місцем розташування об'єкта
нерухомості.

Суд вважає, що наведені обставини є
підставою, відповідно до ч.2 ст.220, ст.638
Цивільного кодексу України та п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9, для визнання
договору купівлі-продажу нерухомості
за реєстровим № 2671/Б від 03.03.2000 року
дійсним.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право власності є
непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

У відповідності до ст.334 Цивільного
кодексу України, право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передання майно, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили рішення
суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно із ст.398 Цивільного кодексу
України, право володіння виникає на
підставі договору з власником або
особою, якій майно було передане
власником, а також на інших підставах,
встановлених законом.

Власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст.392 Цивільного кодексу
України).

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод та положеннями
Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном
на власний розсуд, учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від
29.11.1991 року у справі «Пайн Велей
Девелопментс ЛТД» проти Ірландії»
зазначається, що власники мають право
претендувати щонайменше на законне
сподівання на можливість
користуватися своєю власністю.
Зазначені сподівання, тобто те, на що
розраховує позивач, як власник спірної
квартири, відповідачем порушені.

За статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень і використання
практики Європейського суду з прав
людини» практика Європейського суду є
джерелом права у національній правовій
системі.

З погляду Європейського Суду повага
власності основний метод права,
міжнародного й внутрішнього
дотримання. У Конвенції говориться, що
держава зобов'язана дотримувати,
виконувати, зміцнювати, захищати й
забезпечувати права власності
фізичних і юридичних осіб. Порушення
Конвенції й Протоколів будуть тоді,
коли піде недотримання, невиконання й
не забезпечення державою зазначених
норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод», Високі Договірні сторони
гарантують кожному, хто перебуває під
їхньою юрисдикцією права і свободи,
визначенні в розділі І «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод», кожен, чиї права та свободи,
визнані в цій Конвенції, було порушено,
має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі, навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист
власності» говорить «Кожна фізична або
юридична особа має право на повагу
своєї власності. Ніхто не може бути
позбавлений свого майна інакше як в
інтересах суспільства й на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права». Тим
самим у Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод чітко
встановлено: право власності кожної
фізичної і юридичної особи, неурядової
організації й групи приватних осіб,
повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна
виходити від держави й втілюватися у
вигляді прийняття законодавчих,
виконавчих дій, що захищають право
власності від незаконних зазіхань із
боку кого б то не було.

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначені обставини,
норми чинного законодавства та ті
факти, що, по-перше, сторони при
укладені договору купівлі-продажу
нерухомості за реєстровим № 2671/Б від
03.03.2000 року досягли згоди з усіх
істотних умов такого договору та
виконали усі умови цього договору,
по-друге, чинним на час укладання
договору законодавством та самим
договором не було передбачено
нотаріальне посвідчення такого
договору, по-третє, такі дії не
суперечать закону і не порушують права,
свободи чи інтереси інших осіб та
держави, суд дійшов до висновку про
законність, обґрунтованість та
правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу нерухомості, який за
реєстрований на товарній біржі,
дійсним та визнання права власності, у
зв'язку з чим такий позов підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 207-209, 220,
316-317, 321, 328, 334, 392, 398, 638, 655, 657 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 197,
208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу,
який укладений на товарній біржі,
дійсним та визнання права власності -
задовольнити.

Договір купівлі-продажу нерухомості
від 03.03.2000 року, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, що зареєстрований на Одеській
товарній біржі в Журналі реєстрації
біржових угод з нерухомістю за № 2671/Б -
визнати дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
(АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер
відсутній) право власності на 19/100
частки житлового будинку АДРЕСА_1, який
складається в цілому з наступних
приміщень: житлового будинку літ. «А»,
2-3 житлової кімнати; веранди а-3;
приміщення 2-2; санвузол а-4; приміщення
2-1; ? частки сараю літ. «В», загальною
площею - 165,8 кв.м., житловою площею - 101,8
кв.м.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
В.В. Мишко