Номер провадження: 22-ц/785/4323/14
Номер справи місцевого суду: 515/2976/13-ц
Головуючий у першій інстанції Чебан
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Заїкіна А.П., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
безпідставно набутих коштів,

за апеляційною ОСОБА_2 на рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 05 березня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення
безпідставно набутих грошових коштів.
Уточнивши свої позовні вимоги в
процесі розгляду справи, позивач
просив про стягнення безпідставно
набутих відповідачем грошових коштів
за період з 26.04.2012р. по 01.06.2013р. у сумі
193658,73 грн. Позивач та його представник
посилались на те, що у зв'язку з роботою
за кордоном та необхідністю утримувати
свою дитину позивач видав відповідачу
ОСОБА_2 довіреність. Остання за
довіреністю мала доступ до рахунку
позивача і за усною домовленістю з ним
в зазначений період мала б знімати з
рахунку виключно лише кошти на
утримання їх спільної дитини у розмірі
1250 грн. щомісячно. Проте відповідач
знімала з рахунку значно більші кошти,
зокрема безпідставно набула 193658,73 грн.,
які зобов'язана повернути позивачу.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала,
посилаючись на те, що після розірвання
шлюбу вони з позивачем поновили шлюбні
стосунки, продовжували спільне
проживання як одна сім'я, грошові кошти
з рахунку витрачались ними спільно на
потреби їх сім'ї та за дорученням
позивача вона розпоряджалась ними за
його вказівками, а саме: передавала
гроші на навчання доньки позивача від
першого шлюбу, на потреби його
двоюрідного брата, що повернувся з
місць позбавлення волі тощо. Поведінку
позивача відповідач також пояснила
помстою за її небажання продовжувати з
ним спільне проживання.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 05 березня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду від 05 березня 2014
року скасувати і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, та на невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Відповідач проти апеляційної скарги
заперечувала.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної

скарги в межах оскарження, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду зміні з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п. 4 ЦПК України
підставами для зміни рішення суду

першої інстанції є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
позові, суд першої інстанції виходив з
того, що двосторонній договір
доручення між сторонами не укладався,
що умовами довіреності обов'язок
повернення грошових коштів позивачу не
обумовлювався, та з того, що відповідач
свої позовні вимоги не довів.

З висновками суду колегія суддів
погоджується частково, і вважає за
необхідне викласти мотивувальну
частину рішення суду в новій редакції.

За ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків
встановлених цим кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається,
що сторони з 17 серпня 2007 року
перебували у зареєстрованому
шлюбі(а.с.4), від якого мають сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.н.. (а.с.7) Рішенням
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 06.10.2010 року шлюб
між сторонами було розірвано, та
рішенням суду від 06.10.2010р. з ОСОБА_2
стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти у
розмірі по 1250 грн. щомісячно. (а.с.6)

25 січня 2006 року позивач видав
відповідачу довіреність, за змістом
якої уповноважив її користуватися і
розпоряджатися належним позивачу
рахунком № НОМЕР_1 в АКБ «Порто-Франко»
без будь-яких обмежень.(а.с.24) Для
здійснення повноважень позивач надав
відповідачу право подавати від його
імені заяви, вносити та знімати належні
йому грошові кошти. За своєю суттю
термін «користування» означає
юридичну можливість видобувати
корисні властивості речей, у тому числі
грошей. Термін «розпорядження» полягає
у можливості вирішувати юридичну долю
речі (грошей): подарувати, передати
тощо. Відтак, відповідач мала
необмежені повноваження у частині
користування та розпорядження
грошовими коштами, що знаходились на
рахунку позивача. Після розірвання
шлюбу за рішенням суду від 06.10.2010 року
зміст виданої відповідачу довіреності
позивачем не змінювався. Сторони
визнали, що рішення суду про стягнення
аліментів через виконавчу службу до
виконання не зверталось.

За свідченням допитаних судом 1-ої
інстанції свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 сторони після розірвання шлюбу
шлюбні стосунки поновили, продовжили
проживати як подружжя, вели спільне
господарство, мешкали спільно в
найманому житлі, спільно вирішували
усі фінансові питання до середини 2013
року; під час знаходження позивача в
закордонному рейсі відповідач
роздавала борги позивача, передавала
грошові кошти мамі позивача на
операцію, передавала кошти доньці
позивача (від першого шлюбу), яка
продовжує навчання на контрактній
основі в медінституті, надавала
грошову допомогу двоюрідному брату
позивача тощо. За наданими копіями
кредитних договорів, квитанціями АКБ
«Порто-Франко» відповідач ОСОБА_3 в
період з січня до червня 2013 року
погашала від імені позивача позику
банку по кредитному договору від
20.11.2012р., сплачувала комісію за видачу
готівки. (а.с.28-38,62-63, 64-78) По кредитному
договору № 393-12 від 02.02.2012р., укладеному
ПАТ АК «Прото-франко» з позивачем,
виданому йому на придбання нерухомого
майна, відповідач була поручителем
позивача, поручалася за виконання ним
кредитних зобов'язань перед
банком..(а.с.68, 71зв.)

За змістом ст.ст.1000,1003, 1004 ЦК
України за договором доручення одна
сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. У договорі доручення або у виданій
на підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належить вчинити повіреному. Дії, які
належить вчинити повіреному, мають
бути правомірними, конкретними та
здійсненими. Повірений зобов'язаний
вчиняти дії відповідно до змісту
даного йому доручення.

Згідно зі ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна

сторона (представник) зобов'язана або
має право вчинити правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства. За ч. 3
ст. 244 ЦК довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій для представництва перед третіми
особами. Основною метою довіреності є
засвідчення факту уповноваження особи
на вчинення певних юридичних дій.
Натомість основною метою договору
доручення є визначення умов такого
уповноваження.

Аналіз вищенаведених норм закону
дає підстави вважати, що договір
доручення, який за ст.1003 ЦК України може
бути і усним, оформлює внутрішні
відносини представництва між
довірителем та представником, тоді як
видана на його реалізацію довіреність
оформлює зовнішні відносини
представництва, тобто відносини між
представником довірителя і третіми
особами та підтверджує обсяг прав
представника у відносинах з третіми
особами.

Суд першої інстанції помилково
вважав, що факт укладення договору
доручення позивачем не доведено. Сама
наявність довіреності це спростовує.
Колегія суддів вважає, що не доведеним
є тільки факт зміни умов договору
доручення між сторонами, на що фактично
посилається позивач, з огляду на
незмінність змісту виданої позивачем
довіреності, та на встановлення судом
обставин продовження сторонами
фактичних шлюбних відносин після
розірвання шлюбу і стягнення
аліментів. Не доведеним є також факт
наявності у відповідача
невикористаних за призначенням
грошових коштів, які були зняті нею з
рахунку позивача, на підставі
вищезгаданої довіреності.

Позивачем не спростовано доводи
відповідача про те, що після розлучення
вони продовжили сімейні стосунки, що за
його дорученням грошовими коштами вона
розпоряджалась на потреби сім'ї, на
матеріальну допомогу його рідним і
близьким, на оздоровлення дитини, на
оплату позики тощо. Враховуючи
встановлене, дії відповідача
узгоджуються також і із правилами
статті 74 і глави 8 Сімейного кодексу
України щодо майна осіб, які проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою. А тому посилання
представника позивача на відсутність
законних підстав для припинення права
власності позивача на належні йому
грошові кошти, які були зняті з рахунку
відповідачем за довіреністю, на увагу
не заслуговують.

Доводи позивача та його
представників про те, що відповідач
мала право знімати з рахунку позивача
тільки аліменти за рішенням суду по 1250
грн. щомісячно, є недоведеними і
неспроможними, оскільки зміни до
довіреності позивачем не вносились.
Посилання позивача та його
представників на правила ст.1212 ЦК
України на увагу не заслуговують,
оскільки із правовідносини сторін не
встановлено наявності недійсного,
неукладеного правочину,
безпідставності набуття грошових
коштів тощо. Наслідки перевищення меж
повноважень представником
регламентуються ст.241 ЦК України.

За таких обставин, апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду - зміні в
частині викладення обґрунтування
відмови у позові.

Керуючись ст. ст.
303,307ч.1п.3,309,313-316,317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського
районного суду Одеської області від 05
березня 2014 року змінити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення безпідставно
набутих коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:
М.В. Процик

Судді: А.І.
Дрішлюк А.П. Заїкін