Номер провадження: 22-ц/785/5489/14
Номер справи місцевого суду: 495/4878/13-ц
Головуючий у першій інстанції Матяш Т.
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів Ісаєвої
Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області та Затоківської
селищної ради Білгород-Дністровського
району Одеської області на заочне
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23 липня 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до Затоківської
селищної ради Білгород-Дністровського
району Одеської області про визнання
права власності на самочинно зведені
будівлі,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вимогою про визнання за ним
права власності на самочинно
збудований магазин літ. «А» загальною
площею 26,70 кв.м., розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим,
що ОСОБА_2 багато років відкрито
користується земельною ділянкою, на
якій здійснене самочинне будівництво,
однак будівництво він здійснював без
належної проектної документації та
необхідних дозволів, тому звернувся до
суду із відповідними вимогами.

Позивач та представник відповідача у
судове засідання не з'явились.

Заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23 липня 2013 року позов ОСОБА_2 було
задоволено у повному обсязі.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області та Затоківської
селищної ради Білгород-Дністровського
району Одеської області, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржуваним заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23 липня 2013 року позов ОСОБА_2 було
задоволено у повному обсязі:

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
самочинно збудовану будівлю магазину
літ. «А» загальною площею 26,70 кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Вказано, що дане рішення є підставою
для надання юридичної адреси будівлі
магазину літ. «А» загальною площею 26,70
кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Судова колегія не може погодитись з
таким висновком суду.

У порушення статей 213-215 Цивільного
процесуального кодексу України,
визнаючи право власності на самочинно
побудоване нерухоме майно за ОСОБА_2,
судом не було встановлено, хто є
власником або користувачем земельної
ділянки, на якій знаходиться зазначене
будівництво та на чию вимогу в такому
випадку суд може визнати право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції
України, право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
Законом.

Ч. 1 ст. 376 ЦК України визначено, що
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети або без належного дозволу чи
належного затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Таким чином, за загальними правилами
особа, яка здійснила самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України, право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, лише за умови надання
земельної ділянки у встановленому
порядку особі під вже збудоване
нерухоме майно.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізіваного суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами ст. 376 ЦК
України» зазначено, що самочинним
вважається будівництво, якщо воно
збудовано на земельній ділянці, що не
була відведена особі. Не може вважатися
наданням земельної ділянки акт вибору,
або лише рішення органу влади про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою або для розробки проекту
забудови. У п. 6 зазначеної Постанови
вказано, то таке самочинне будівництво
не є об'єктом права власності, воно не
може бути предметом поділу та продажу.

Відповідно до п.12 (абз.12) вищевказаної
Постанови, вирішуючи справи за позовом
власника (користувача) земельної
ділянки про визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно,
суди зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Відповідно до п. 21 зазначеної
Постанови, при вирішенні позову про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, суд має
виходити з того, що право на
виконання будівельних робіт
виникає у забудовника лише за
наявності документів, які надають
право виконувати будівельні роботи
та передбачених статтями 27, 29, 31 Закону
України, «Про регулювання
містобудівної діяльності», а також у
передбачених законом випадках
отримання дозволу на виконання
будівельних робіт.

Суд, не врахувавши зазначених вимог
закону, також не встановив факт
прийняття спірного майна до
експлуатації в установленому
законодавством порядку й наявності у
позивача належно затвердженого
проекта будівництва будівель.

Аналіз вказаних норм права дає
підстави для висновку, що визнання
судом права власності на самочинне
будівництво можливе у тому разі,
якщо в прийнятті такою об'єкта в
експлуатацію було незаконно
відмовлено та за умови дотримання
визначених законом вимог, які
необхідні для прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

У порушення вищевказаних вимог,
позивач не надав декларацію про
готовність об'єкту до експлуатації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва,
прийняття нерухомого майна до
експлуатації та державної реєстрації
такого майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
реєстрація права власності, отримання
правовстановлюючих документів на
самочинне збудоване майно не
проводились.

Суд при розгляді справи про визнання
права власності на самочинне
будівництво належним чином не
перевірів, чи було питання оформлення
права власності на самочинне
будівництво предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність,
давали б підстави вважати про
наявність спору про право.

При цьому, позивачем не було надано
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку під самочинне
будівництво.

Таким чином, суд першої інстанції у
порушення вимог, передбачених ст.ст. 5, 12
ЗУ «Про основи містобудування», ст. 9 ЗУ
«Про архітектурну діяльність», ст.ст. 31,
73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в
Україні», без належних на те підстав
узаконив самочинно збудовані будівлі.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
має бути законним и обґрунтованим, суд
обґрунтовує свої висновки тільки на
тих доказах, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, в порушення даної норми суд
постановив своє рішення не на доказах,
а на припущеннях, які не відповідають
фактичним обставинам справи а також
матеріалам даної цивільної справи.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, а тому на підставі пп.
3,4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції скасовує та ухвалює нове
рішення.

Керуючись ст. 309 ч.1 пп. 3,4, 313-316 ЦПК
України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області та Затоківської
селищної ради Білгород-Дністровського
району Одеської області - задовольнити.

Заочне рішення Блгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23 липня 2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Затоківської селищної ради
Білгород-Дністровського району
Одеської області про визнання права
власності на самочинно зведені будівлі
-відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено на протязі двадцяти днів з
дня проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва