Ухвала

іменем україни

28 травня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
фермерського господарства «Утро»,
ОСОБА_4 про розірвання договору оренди
землі, повернення земельної ділянки; за
зустрічним позовом фермерського
господарства «Утро» до ОСОБА_3 про
внесення змін до договору оренди землі
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 9 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 30 січня 2014
року,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до фермерського
господарства «Утро» (далі - ФГ «Утро»),
ОСОБА_4 про розірвання договору оренди
землі, повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначала, що
успадкувала земельну ділянку
сільськогосподарського призначення,
площею 10,45 га, розташовану на території
Сухоєланецької сільської ради
Новоодеського району Миколаївської
області, яка перебуває в оренді ФГ
«Утро» на підставі договору оренди
землі від 10 квітня 2006 року, укладеного
між її матір'ю ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем.

Вказувала, що за умовами даного
договору перехід права власності на
орендовану земельну ділянку до другої
особи є підставою розірвання договору.

Не погодившись з позовом, у листопаді
2013 року ФГ «Утро» звернулося з
зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому
посилаючись на п. 40 договору оренди
просило внести зміни до договору в
частині особи, з якою укладено договір
оренди землі, а також в частині форми та
розміру орендної плати.

Позов мотивовано тим, що умови договору
оренди землі від 10 квітня 2006 року, ним
виконуються сумлінно та претензій
позивач до них не пред'являла.

Рішенням Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 9 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 30 січня 2014 року, відмовлено
ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Зустрічний позов ФГ «Утро» задоволено
частково.

Внесено зміни до договору оренди землі
від 10 квітня 2006 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ФГ «Утро», зареєстрованого 2
лютого 2007 року у Новоодеському
реєстраційному окрузі (офісі)
Миколаївської регіональної філії ДП
«ЦДЗК при Державному комітеті України
по земельних ресурсах», а саме: п.9
договору викладено в наступній
редакції: «орендна плата вноситься
орендарем у формі та розмірі 1 217,85 грн
на рік, але не менше 3 % вартості
земельної ділянки, визначеної
відповідно до законодавства на час
внесення змін до договору, в тому числі
1/3 частини у грошовій формі, а 2/3 частини
продукцією, - за її собівартістю, але не
вище державних закупівельних цін на
рослинницьку продукцію, яка
вирощується орендарем або за вибором
орендодавця - тільки у грошовій формі».
Вирішено питання судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_3 задовольнити та відмовити
ФГ «Утро» в задоволенні зустрічного
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні
позову та задовольняючи зустрічний
позов ФГ «Утро», суди нижчих інстанції
виходили з того, що наявність в
договорі однієї й тієї ж підстави
(перехід права власності) як для його
розірвання, так і для зміни, не є єдиною
та достатнього підставою для
припинення договору оренди. Крім того
судом враховано, що порушень умов
договору з боку орендаря не
встановлено.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10
квітня 2006 року між ОСОБА_5, як власником
земельної ділянки, та ФГ «Утро», було
укладено договір оренди землі, за
умовами якого ОСОБА_5 передала належну
їй на праві власності земельну ділянку,
площею 10,45 га, розташовану за адресою:
Миколаївська область Новоодеський
район, територія Сухоєланецької
сільської ради в оренду ФГ «Утро»
строком на 10 років. Даний договір
зареєстровано в установленому законом
порядку (а.с. 9-10).

У п. 40 вказаного договору сторони
погодили, що перехід права власності на
орендовану земельну ділянку до другої
особи, а також реорганізація юридичної
особи-орендаря є підставою для зміни
умов або розірвання договору.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
померла.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 14 вересня 2013 року
ОСОБА_3 є власником спірної земельної
ділянки (а.с.4).

Частинами 1, 2 ст. 651 ЦК України
передбачено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про
оренду землі», який є спеціальним
законом і має пріоритет перед іншими
законами в застосуванні даних
правовідносин, передбачено, що перехід
права власності на орендовану земельну
ділянку до іншої особи, а також
реорганізація юридичної
особи-орендаря не є підставою для зміни
умов або розірвання договору, якщо інше
не передбачено договором оренди землі.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала,
що зверталась до відповідача з вимогою
про розірвання договору оренди,
укладеного з колишнім власником, проте
позитивної відповіді не отримала.

Суд не врахував, що позивачка, як новий
власник земельної ділянки,
скористалася своїм правом на
розірвання договору оренди,
передбаченим п. 40 договору.

Крім того, вирішуючи спір, поза увагою
суду залишилися положення ст. 627 ЦК
України, згідної якої сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Оскільки при вирішенні спору судами
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 9 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 30 січня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька Судді:В.С. Висоцька О.В.
Кафідова В.М. Колодійчук О.В. Умнова
О.В. Умнова І.М. Фаловська І.М.
Фаловська