Справа № 382/156/14-ц Головуючий у І
інстанції Литвин Л.І.Провадження №
22-ц/780/2567/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О.,
Сержанюка А.С.,

При секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 03 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Капустинської
сільської ради Яготинського району
Київської області, треті особи: ОСОБА_1,
реєстраційна служба Яготинського
районного управління юстиції
Київської області, про визнання права
власності на ? частину будинку, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о в
и л а:

Позивач звернувся до
Яготинського районного суду Київської
області з позовною заявою до
Капустинської сільської ради
Яготинського району Київської області,
треті особи: ОСОБА_1, реєстраційна
служба Яготинського районного
управління юстиції Київської області,
про визнання права власності на 1/2
частину будинку, яку мотивував тим, що
згідно рішення Яготинського районного
суду Київської області від 02.10.2013 року
визнано частково недійсним
розпорядження органу приватизації
ТОВ "Агрофірма "Дружба" № 48 від 02.08.2000
року про приватизацію житлового
будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, видане на
ім'я ОСОБА_1, частково недійсним
свідоцтво про право власності на житло
від 15.09.2000 року, видане на ім'я ОСОБА_1,
зареєстроване в книзі № 18 за
реєстровим номером № 23 від 27.10.2000 року,
та визнано за ним право власності на 1/2
частину спірного житлового будинку
НОМЕР_1 з господарськими будівлями та
спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області
від 05.11.2013 року, рішення Яготинського
районного суду Київської області від
02.10.2013 року в частині визнання за ним
права власності на 1/2 частину будинку
було скасоване.

В своєму рішенні, Апеляційний суд
Київської області посилаючись на Закон
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" дійшов висновку про
те, що у разі визнання приватизації
незаконною, спірний будинок має бути
повернений у державний житловий фонд, і
питання набуття його у власність
шляхом приватизації передбачено
вищевказаним законом.

Відповідно до ст. 8 Закон України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні яких
знаходиться державний житловий фонд.

Таким чином, як вважає позивач,
відповідач по справі - Капустинська
сільська рада Яготинського району
Київської області (після отримання
рішення Яготинського районного суду
Київської області від 02.10.2013 року та
рішення Апеляційного суду Київської
області від 05.11.2013 року) повинна була
повернути частину будинку НОМЕР_1,
який знаходиться по АДРЕСА_1, у
державний житловий фонд та вирішувати
питання набуття ним у власність
шляхом приватизації частини спірного
будинку.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

При розгляді Яготинським районним
судом Київської області справи було
встановлено, що ТОВ "Агрофірма "Дружба"
приватизацією житлових будинків не
займається і документи по приватизації
будинків у товариства відсутні. Також,
при розгляді даної справи представник
Капустинської сільської ради Угніч В.Т.
пояснила, що даний будинок не перебував
та не перебуває на балансі
Капустинської сільської ради
Яготинського району Київської області
та до питання приватизації даного
будинку сільська рада ніякого
відношення немає.

Так як, відповідно до ст. 18 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" органом державної

реєстрації видаються свідоцтво про
право власності на нерухоме майно, що
підтверджує виникнення права
власності при здійсненні державної
реєстрації прав на нерухоме майно,
тому, 14.01.2014 року, позивачем до
реєстраційної служби Яготинського
району Київської області була подана
заява про видачу та реєстрацію
свідоцтва про право власності на
частину житлового будинку НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1. Але рішенням за № 9915715 від
14.01.2014 р. про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
державним реєстратором прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Яготинського районного управління
юстиції Київської області йому було
відмовлено у державній реєстрації
права власності (форма власності -
приватна, спільна часткова) на
житловий будинок НОМЕР_1, по АДРЕСА_1.

Окрім цього, при розгляді
Яготинським районним судом Київської
області справи за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ТОВ "Агрофірма "Дружба", третя
особа: Яготинське бюро технічної
інвентаризації Київської області про
визнання недійсним розпорядження
органу приватизації, свідоцтва про
право власності на житловий будинок,
було встановлено, що з 1996 року по
листопад 2011 року, він понад 10 років, з
дозволу відповідача, вселився та
відкрито володів (разом з ОСОБА_1)
житловим будинком НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Статтею 344 ЦК України визначено, що
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Добросовісність є однією із засад
цивільного законодавства, наряду зі
справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК
України). Законодавець не зазначив, що
саме слід розуміти під таким терміном,
як добросовісність володіння за
набувальною давністю, але враховуючи
ту обставину, що вітчизняний ЦК є
фактичною рецепцією римського
приватного права з урахуванням
національних особливостей, то для
визнання володільця добросовісним
вважається достатнім, щоб вказане
нерухоме майно не було набуте
злочинним шляхом чи способом, який
завідомо суперечить основам
правопорядку та моралі.

Він відкрито та добросовісно володів
частиною будинку, зокрема дана
обставина була очевидна для третіх
осіб, які мали можливість це бачити, та
не перешкоджав стороннім особам
отримати будь-яку інформацію про його
володіння ним, крім того, він володів
частиною будинку, як своєю особистою,
оскільки за власний рахунок проводив
поточні ремонти та ніс інші витрати по
його утриманню.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в судових рішеннях по справам
даної категорії сформулював правову
позицію, з якої вбачається, що у
випадку, якщо є всі підстави вважати, що

власник майна тривалий час не виявляє
наміру визнати певну річ своєю, він
погодився з її втратою - вона може бути
визнана власністю фактичного
добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є
одним із первинних способів виникнення
права власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а
саме: тривалого, добросовісного,
відкритого та безперервного володіння
майном як своїм власним". (Ухвала ВСС
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 вересня 2012
року).

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ своїм інформаційним листом від
28.01.2013 року "Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав" вказує
на те, що при вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом.
Позивач протягом всього часу володіння
майном повинен бути впевнений, що на це
майно не претендують інші особи, і він
отримав це майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього. Так як, відповідач понад десять
років та на даний час (після отримання
рішень Яготинського районного суду
Київської області від 02.10.2013 року та
рішення колегії суддів судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області від 05.11.2013 року) не
виявив наміру визнати частину
спірного будинку своїм, погодився з
його втратою, у нього є всі підстави
вважати, що частина будинку повинна
бути визнана за ним - фактичним
добросовісним володільцем.

Посилаючись на роз'яснення
Міністерства юстиції України наданих в
2011 році по деяких аспектах набуття
права власності на об'єкти
безхазяйного нерухомого майна, позивач
вказує на те, що тривалість володіння
передбачає, що має закінчиться
визначений у Кодексі строк, що
розрізняється залежно від речі
(рухомої чи нерухомої), яка перебуває у
володінні певної особи, і для
нерухомого майна складає десять років.
Добросовісне володіння означає, що
особа не знала і не повинна була знати,
що володіє річчю незаконно. Тому,
встановлення добросовісності залежить
від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
означеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

Посилаючись на ухвалу колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 20
лютого 2008 року, позивач вказує на те, що
пунктом 8 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України встановлено, що
правила ст. 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки ЦК України набрав чинності з
01.01.2004 року, норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01.01.2001 року, а отже він вважає,
що визнати право власності за
набувальною давністю суд може не
раніше 01.01.2011 року.

З врахуванням вищевикладеного,
ОСОБА_2 просив визнати за ним право
власності за набувальною давністю на
частину будинку НОМЕР_1 з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд, а саме: гараж, сарай з
прибудовою, погріб з шийкою, вбиральню,
водопровід, огорожу, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Рішенням Яготинського районного
суду Київської області від 03.03.2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просила, рішення Яготинського
районного суду Київської області від
03.03.2014 року скасувати, ухвалити по
справі нове рішення про відмову
позивачу в задоволенні позову.
Зазначила, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення Яготинського
районного суду Київської області від
03.03.2014 року в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 03.03.2014 року не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, перебували у зареєстрованому
шлюбі з 30.08.1990 року. Як особи,
постраждалі внаслідок

Чорнобильської катасрофи, вони були
відселені з Поліського району,
Київської області та отримали для
проживання у 1996 році будинок НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1, який знаходився у віданні ТОВ
«Агрофірма Дружба». З 1996 року по
листопад 2011 року сторони постійно
проживали в будинку однією сім'єю, хоча
у 2006 році їх шлюб було розірвано. За час
спільного проживання, в 1999 році за
участю позивача в будинку проводився
ремонт, до будинку був добудований
гараж, сіни.

Рішенням Яготинського районного
суду Київської області від 02.10.2013 року
визнано частково недійсним
розпорядження органу приватизації
ТОВ "Агрофірми "Дружба" № 48 від 02.08.2000
року про приватизацію житлового
будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, виданого на
ім'я ОСОБА_1, частково недійсним
свідоцтво про право власності на житло
від 15.09.2000 року, видане на ім'я ОСОБА_1 та
зареєстроване в книзі №18 за
реєстровим номером № 23 від 27.10.2000 року,
визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину житлового будинку НОМЕР_1 з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного

суду Київської області від 05.11.2013 року,
рішення Яготинського районного суду
Київської області від 02.10.2013 року в
частині визнання за ОСОБА_2 права
власності на 1/2 частину будинку було
скасоване. В решті позовних вимог,
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

Також, заочним рішенням Яготинського
районного суду Київської області від
03.08.2012 року задоволені позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що
втратив право на користування спірним
жилим приміщенням. Вказане рішення
суду набрало законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
та визнавши за ОСОБА_2 право власності
за набувальною давністю на ? частину
спірного будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач поселився у будинку в
1998 році на законних підставах і
продовжує добросовісно відкрито і
безперервно користуватися житловим
будинком більше десяти років.

Такі висновки Яготинського
районного суду Київської області не
ґрунтуються на доказах і колегія
суддів вважає їх помилковими, так як за
правилами ч. 1 ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Як вбачається з змісту ст. 344 ЦК
України, набувальна давність
поширюється на випадки фактичного
володіння чужим майном.

Стаття 344 ЦК України також
відокремлює умови набуття права
власності на житло за набувальною
давністю.

Ними є: добросовісне заволодіння
майном на законних підставах. Цій умові
відповідають випадки, коли володілець
не знав і не міг знати про те, що володіє
чужим житлом, тобто, не знав про
обставини, у зв»язку з якими виникло
володіння чужим майном і які не
залишали сумніву в правомірності
набуття майна.

Доказами добросовісно володіння
можуть бути квитанції про сплату
послуг за електропостачання,
водопостачання, тощо. Таких доказів,
позивач суду не надав.

Позивачу було відомо, що з моменту
відселення з Поліського району,
Київської області, а саме з травня 1996
року, разом з бувшою дружиною ОСОБА_1,
шлюб з якою розірвано, вони отримали та
проживали в новозбудованому житловому
будинку НОМЕР_1 для переселенців із
зони радіоактивного забруднення по
АДРЕСА_1.

Позивач вважав себе співвласником
спірного будинку, а тому був впевнений,
що його неможливо позбавити права
користування будинком, в зв'язку з чим
він також вважав за можливе залишати
цей будинок і тимчасово проживати у
співмешканки. З 2011 року він періодично
приїздив в будинок, в будинку
залишилось його майно, яке було
спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що за
таких обставин у позивача відсутні
підстави визнання за ним права
власності за набувальною давністю на ?
частину будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1,
тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1,
необхідно задовольнити, а рішення суду
першої інстанції необхідно скасувати
та ухвалити по справі нове рішення про
відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 03 березня 2014 року
скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до Капустинської сільської ради
Яготинського району Київської області,
треті особи: ОСОБА_1, реєстраційна
служба Яготинського районного
управління юстиції Київської області
про визнання права власності на ?
частину будинку.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: