Справа № 640/1463/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2014 року Київський районний
суд м.Харкова у складі : головуючої
судді Шмадченко С.І., за участю
секретарів Балахонової І.І., Боденко
А.А., Приблуди І.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
правочину недійсним, -

В
С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, якою
просила визнати недійсним правочин -
боргову розписку ОСОБА_2 від 24.04.2012 року,
який був укладений без її згоди .

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка зазначила, що вона є
дружиною ОСОБА_2, який у 2000-2004 роках
відкрив ТОВ «Науково-виробничий центр
«Даника-Плюс». У 2005 році підприємство
захватили рейдери і чоловік почав з
ними судитися за відновлення прав
товариства. Про це взнав ОСОБА_3 і
запропонував чоловіку, який володіє 85%
часткою статутного капіталу
товариства інвестувати грошові кошти у
сумі 150000 доларів США на розвиток ТОВ
«НВЦ Даника-Плюс», в тому числі на
заходи щодо повернення через суд
незаконно захопленого майна рейдерами
товариства, в обмін на 40% статутного
капіталу ТОВ «НВЦ Даника-Плюс».

Протягом п'яти років ОСОБА_3
витрачав свої гроші на супроводження
судових справ, що розглядалися у
цивільних та господарських судах за
позовами ТОВ «НВЦ Даника-Плюс».

18.11.2013 р. вона взнала про те, що її
чоловік ОСОБА_2 24.04.2012 р. написав ОСОБА_3
розписку, яка відповідає ознакам
договору позики, за якою ОСОБА_3 начебто
передав ОСОБА_2 грошову суму у розмірі
105000 доларів США, а чоловік
зобов'язується повернути ОСОБА_3 гроші
до 01.12.2012 р. У випадку порушення
зобов'язань сплатити ОСОБА_3 штраф у
розмірі 50% від суми боргу. Тобто
зазначеною розпискою сума грошей
фактично на руки ОСОБА_2 не
передавалася, вона є безгрошовою, а
правочин фіктивним та укладеним під
впливом обману.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.65
СК України, дружина має право на
звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого,
що укладений другим із подружжя без її
згоди, якщо цей договір виходить за
межі дрібного побутового. Розписка, що
має ознаки договору укладена ОСОБА_2 не
в інтересах сім'ї, оскільки ним не
одержано будь-яких матеріальних
цінностей, що мали б наслідки стати
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Боргова розписка виходить за
межі дрібної побутової, оскільки
передбачає екв.105000 доларів США, що
складає близько 840 000 грн. та 420000 грн.
штрафу.

В судовому засіданні позивачка
свої позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
позивачки визнав, пояснив, що дійсно
він власноручно ОСОБА_3 написав
розписку про отримання у нього грошей,
однак грошей він не отримував, а ОСОБА_3
за домовленістю з ним свої гроші
витрачав на супроводження судових
справ за позовами ТОВ НВЦ
«Даника-Плюс».

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_4 позовні вимоги
позивачки не визнали, посилалися на те,
що 16.01.2014 р. за позовом ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості судом з
відповідача ОСОБА_2 було стягнуто на
користь ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики у розмірі 802764 грн.,
штраф у розмірі 401382 грн. та судові
витрати у розмірі 3441 грн. Апеляційний
суд Харківської області 20.03.2014 року
рішення суду залишив без зміни.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд відмовляє у
задоволенні позову позивачки, виходячи
з наступного:

Частиною 1 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст..203 ЦК України, тобто вимог
щодо волевиявлення учасника правочину,
щодо настання реальних правових
наслідків правочину.

Відповідно до положень ст..65
Сімейного кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються саме розпорядження майном,
що є у спільній сумісної власності
подружжя, і не стосуються права одного
із подружжя на отримання позики,
оскільки позика є правочином щодо
отримання у власність грошових коштів
і не створює обов'язків для другого із
подружжя, а лише для позичальника як
сторони договору.

Судом встановлено, що 16 січня 2014
року Київським районним судом
м.Харкова постановлено рішення, яким
позов ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики
було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 заборгованість у
розмірі 802764 грн., штраф у розмірі 401382
грн. та судові витрати у розмірі 3441 грн.
Апеляційний суд Харківської області
20.03.2014 року рішення суду залишив без
зміни.

Отже, виходячи з наведеного, суд
вважає, що позивачка не надала суду
будь-яких доказів, передбачених
вказаною нормою закону про
безгрошовість та фіктивність договору.

Крім того, посилання позивачки на
безгрошовість та фіктивність договору
позики укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
були предметом дослідження у
апеляційному суді при розгляді
апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_1 на
рішення суду від 16.01.2014 р.

Керуючись ст.ст.10.11, 212-215 ЦПК
України, ст..ст.203,215 ЦК України, суд

В И Р І
Ш И В :

У позові ОСОБА_1 про визнання
правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в судову
палату з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області через
Київський районний суд протягом 10днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя