Ухвала іменем україни 01 жовтня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» про визнання
протиправним та недійсним пункту 4
кредитного договору, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з позовом, в якому зазначала, що
14 червня 2011 року між нею та Публічним
акціонерним товариством «Альфа-Банк»
(далі - ПАТ «Альфа-Банк») був підписаний
кредитний договір № 500213038 про надання
кредиту позичальнику для власних
потреб, шляхом безготівкового
перерахування на картковий рахунок, що
відкритий кредитором, щомісячно
рівними частинами суми грошових
коштів, що дорівнює сумі кредиту.
Пунктом 4 кредитного договору
передбачено третейське застереження
про вирішення спорів третейськими
суддями при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз».
Вважала, що даний пункт суперечить
частині 1 статті 16 ЦК України,
відповідно до якої кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу, і обмежує
право позивача за захистом своїх
порушених прав, а тому просила суд
визнати недійсним пункт 4 кредитного
договору від 14 червня 2011 року № 500213038.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня

2014 року позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Визнано пункт 4 до кредитного договору
від 14 червня 2011 року

№ 500213038 про застереження, яке є
третейською угодою в розумінні

ст. 12 Закону України «Про третейські
суди», укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ
«Альфа-Банк», недійсним.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
29 травня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свої вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що умова кредитного договору
про третейське застереження,
передбачена п. 4 договору, є порушенням
ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту
правочину, а також вказаний пункт
договору не узгоджується із
положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про третейські суди» від 11 травня 2004
року № 1701-IV, зокрема про те, що справи
щодо захисту прав споживачів, у тому
числі споживачів послуг банку
(кредитної спілки), не підлягають
розгляду третейськими судами, а тому з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК
України, оспорюваний пункт кредитного
договору щодо третейського
застереження є недійсним.

Апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції та ухваливши
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, виходив із того, що оспорюваним
пунктом кредитного договору права
позивача не було обмежено, оскільки
договір сторін про передачу спору на
розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК
України) не є відмовою від права на
звернення до суду за захистом.

Такі висновки є правильним та
відповідають матеріалам справи з
огляду на наступне.

Статтею 12 Закону України «Про
третейські суди» передбачено, що
третейська угода може бути укладена у
вигляді третейського застереження в
договорі, контракті або у вигляді
окремої письмової угоди.

Так, у п. 4 кредитного договору
зазначено, судовий захист прав та
законних інтересів, які мають сторони в
зв'язку з кредитним договором та
розгляд і вирішення всіх не вирішених
сторонами шляхом переговорів спорів,
які виникають або можуть виникнути між
сторонами з питань виконання, зміни,
розірвання ними кредитного договору
відбувається у Постійно діючому
Третейському суді при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз» у
відповідності до його Регламенту.
Розгляду і остаточному вирішенню у
Постійно діючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» у відповідності до
його Регламенту підлягають в тому
числі, але не виключно, спори, предметом
яких є виконання (невиконання,
неналежне виконання) кредитного
договору, припинення (розірвання)
кредитного договору, стягнення
неустойки, зміна умов кредитного
договору, відшкодування завданих
порушенням кредитного договору
збитків, недійсність кредитного
договору, неукладеність кредитного
договору, відновлення становища, яке
існувало до порушення кредитного
договору тощо. Справа розглядається
одним третейським суддею, який
призначається головою Постійно
діючого Третейського суду при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз». Підписанням даного
Договору Сторони надають свою згоду на
такий порядок призначення
третейського суду для кожного спору, що
може виникнути між ними в зв'язку з
кредитним договором. Сторони
домовилися, що розгляд їх спору у
Третейському суді буде проходити
виключно на підставі наданих сторонами
письмових матеріалів, без проведення
усного слухання і виклику сторін (а. с.
3).

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів»
споживачем є фізична особа, яка
придбаває, замовляє, використовує, або
має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язку найманого
працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 1,
6 постанови від 12 квітня 1996
року № 5 «Про практику розгляду
цивільних справ за позовами про захист
прав споживачів» роз'яснив, що
споживачем, права якого захищаються на
підставі Закону, є лише громадянин
(фізична особа), котрий придбає,
замовляє, використовує або має намір
придбати чи замовити товари (роботи,
послуги) для власних побутових потреб.
Заява про захист прав споживача має
повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК
України щодо форми й змiсту позовної
заяви, зокрема, мiстити вiдомості: про
те, яке право споживача порушено; коли і
в чому це виявилося; про способи
захисту, які належить вжити суду; про
розмiр сум, щодо яких заявлено вимоги, з
вiдповiдними розрахунками і
обгрунтуванням; про докази, що
пiдтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України
звернув увагу на те, що позовна заява
про захист прав споживача подається
саме споживачем, у разі порушення його
прав, передбачених ст. ст. 4-15 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року у справі №
1-26/2011, підтверджено, що саме споживач
має звертатися до суду як під час
укладення кредитного договору, так і
під час виконання договору.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» від 12 червня 2009
року № 2, договір сторін про передачу
спору на розгляд третейського суду не є
відмовою від права на звернення до суду
за захистом.

Постановою Верховного Суду України від
06 червня 2012 року (6-50цс12),
прийнята за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, яка
відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковою для
застосування судами України, визнано
законним посилання на п. 14 ст. 6 Закону
України «Про третейські суди» щодо
підвідомчості справ третейському суду.

За таких обставин висновок суду
апеляційної інстанції про те, що
зазначеним пунктом кредитного
договору права позивача не порушено,
оскільки не позбавляє її права на
звернення до суду на загальних
підставах, є правильним та відповідає
матеріалам справи.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що судами при
вирішенні спору допущено порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення.

Доводи касаційної
скарги висновків суду першої
інстанції, з якими погодився й
апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 ст. 332 ЦПК
України визначено, що суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно
та всебічно з'ясовано дійсні обставини
справи, надано належну оцінку зібраним
у ній доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного
суду м. Києва від 29 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Г.В. Юровська