Єдиний унікальний номер 205/1389/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан
Д.В.

при
секретарі Молоковій
С.О.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
Сазонова О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про захист прав споживачів та
визнання частини кредитного договору
недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся
до суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про захист прав споживачів та
визнання частини кредитного договору
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що 29 серпня 2008 року
між Відкритим акціонерним
товариством «Родовід Банк»
(правонаступником прав та обов'язків
якого є Публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк») (надалі -Відповідач) та
ним було укладено Кредитний договір №
35/АК-00099.08.2 (далі - кредитний договір).
Далі позивач зазначає, що протягом
періоду дії кредитного договору ним
були виконані всі вимоги банку, а саме:
підписано договір застави, предмет
застави застраховано, кредитні кошти
використано за цільовим призначенням
(купівля автомобіля), надано банку
відповідні документи, щомісячно
здійснювалися відповідні платежі. Але,
у зв'язку з фінансовими негараздами,
які були спричинені настанням світової
фінансової кризи, позивач зазначає, що
він не зміг вчасно, згідно з графіком
погашення кредиту, погашати фінансові
зобов'язання перед банком. Таким чином,
банк почав нараховувати йому пеню у
розмірі 1,6 % в день від суми
простроченої заборгованості, згідно п.
3.6 Кредитного договору. Під час
укладання кредитного договору позивач
вказує, що і не міг передбачати, що
офіційний курс євро до гривні може
зрости від 715 грн. за 100 доларів до 1 100
грн. за 100 доларів. Позивач вважає, що
умови п. 3.6 Кредитного договору про
встановлення вимоги щодо сплати
позичальником за кожен день
прострочення пеню у розмірі 1,6 % від
суми простроченої заборгованості, є
несправедливими та порушують вимоги
ст.ст.11,18 Закону України «Про захист
прав споживачів».

У зв'язку з чим, позивач змушений
звернутися до суду та просити суд
визнати умови п. 3.6 Кредитного договору
№ 35/АК-00099.08.2 від 29 серпня 2008 року
несправедливими, та визнати цей пункт
недійсним, стягнути завдані збитки
понесені ОСОБА_3 з відповідача, у
зв'язку з несправедливими умовами п. 3.6
цього кредитного договору у сумі - 6 370
грн. 82 коп.

У судовому засіданні
представник Позивача підтримав позов в
повному обсязі та просив його
задовольнити. В обґрунтування позовних
вимог посилався на обставини викладені
в позовній заяві.

У судовому засіданні представник
відповідача - Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» позов не
визнав та просив відмовити у його
задоволені.

Суд, вислухавши представника
позивача та представника відповідача,
з'ясувавши обставини справи, вивчивши
матеріали справи, вважає, що в позові
необхідно відмовити по наступних
підставах.

Так, судом встановлені факти та
визначені виниклі відповідні до них
правовідносини.

Судом встановлено, що 29 серпня 2008
року між Відкритим акціонерним
товариством «РОДОВІД БАНК»
(правонаступником прав та обов'язків
якого є Публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк») та ОСОБА_3 було укладено
Кредитний договір № 35/АК-00099.08.2 (а.с.3-4).

Відповідно до п. 1.1. кредитного
договору, банк відкрив позичальнику не
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 78 000,00 євро, терміном до 29
серпня 2015 року. Позичальник
зобов'язався повернути кредит та
сплатити проценти за користування
кредитом на умовах, передбачених
кредитним договором.

Згідно п.1.5. кредитного договору,
процентна ставка встановлюється в
розмірі 7,7 % річних.

Підтвердженням виконанням умов
договору щодо надання кредиту є заява
на видачу готівки №1913_10 від 29 серпня
2008р. на суму 78 000,00 євро, еквівалентно -
558 291 грн. 47 коп.

Відповідно до п. 3.1. кредитного
договору, позичальник зобов'язався
погашати кредит рівними частками в
сумі 929,00 євро щомісячно починаючи з
місяця наступного за звітним, в строк
до 10 числа кожного місяця.

Відповідно до спірного п. 3.6.
договору за порушення строків
повернення кредиту чи сплати
процентів, позичальник (позивач по
справі) зобов'язався сплачувати пеню у
розмірі 1,6% від суми простроченої
заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд виходив з наступного.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року, при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ст.ст.215,1048- 1052,1054- 1055
ЦК України та ст.ст.18- 19 Закону України
«Про захист прав споживачів».

За змістом ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності зі ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК
України є умови про мету, суму і строк
кредиту, умови і порядок його видачі і
погашення, розмір, порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін, у тому числі розмір відповідних
штрафних санкцій за невиконання чи
неналежне виконання умов кредитного
договору.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів», Правилами
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затвердженою
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року №168,
кредитодавець зобов'язаний у письмовій
формі повідомити позичальнику
необхідну для надання споживчого
кредиту інформацію.

Відповідно до п.7.9. Кредитного договору
позичальник, підписуючи цей договір
підтвердив, що він отримав в письмовій
формі та ознайомився з інформацією,
наданою банком про умови кредитування,
вартість супутніх послуг, орієнтовну
сукупну вартість кредиту.

У відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього закону,
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
встановлюються дискримінаційні
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» (у редакції, що
діяла на момент укладання спірного
договору), продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із
засад цивільного законодавства є
свобода договору.

Згідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту.

Суд вважає, що представник позивача не
довів суду порушення відповідачем
прав, як споживачу банківських послуг в
розрізі норм Закону України «Про
захист прав споживачів». Суд вважає, що
підписанням вказаного кредитного
договору позивач підтвердив свою згоду
з умовами такого договору, свої права
та обов'язки за договором і погодився з
ними, підтвердив свою здатність
виконувати умови договору. Судом
встановлено, що сторони уклали
кредитний договір добровільно, на
власний розсуд, що не суперечить
вимогам статей 6,627 ЦК України. Уклавши
такий договір у 2008 році, позивач
прийняв та виконував умови такого
договору, а в момент укладання такого
кредитного договору позивач не вважав
його умови такими, що порушують його
права, чи є невигідними для нього,
навпаки волевиявлення позивача було
спрямовано на отримання грошей, для
чого він й укладав кредитний договір на
найбільш вигідніших для себе на момент
укладення умовах.

Суд зазначає, що виходячи із змісту
статей 1046, 1054 ЦК України,
відповідальність за валютні ризики
лежить саме на позичальнику. Таким
чином, укладаючи кредитний договір в
іноземній валюті, сторони приймали на
себе певні ризики, на випадок зміни
валютного курсу та в момент укладення
договору не мали будь-яких законних
підстав вважати, що зміна
встановленого валютного курсу не
настане.

Таким чином, умови вказаного спірного
кредитного договору не можна вважати
несправедливими, оскільки не містять
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позивача. Ні в
позовній заяві, ні в судовому засіданні
в суді першої інстанції представником
позивача не наведено ніяких конкретних
обставин та не надано будь-яких
доказів, які б свідчили про те, що
спірний договір був укладений без
вільного волевиявлення позичальника,
що він був обмежений у праві вибору
умов кредитування.

Зазначені обставини також встановлені
Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 вересня 2013 року
(залишеному без змін Ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 06 грудня 2013 року) у справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, позивачем не надано
доказів, які б давали підстави,
передбачені ст. 215 ЦК України, для
визнання договору частково недійсним і
тому у суду не має підстав для
задоволення позову в частині визнання
недійсними пункту 3.6. означеного
кредитного договору.

Встановивши обставини справи, суд
доходить висновку, що звернення
позивача з даним позовом до суду
зумовлено виключно об'єктивними
утрудненнями щодо повернення кредиту.

Стосовно зауважень представника
позивача щодо обмеження пені подвійної
обліковою ставкою НБУ, то суд зазначає
з цього приводу, що рішенням
Конституційного Суду України від
11.07.2013 року № 7-рп/2013 по справі № 1-12/2013
встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення
другого речення преамбули Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22 листопада 1996 року №
543/96-ВР з наступними змінами у
взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3
цього закону потрібно розуміти так, що
обмеження пені у грошових
зобов'язаннях подвійною обліковою
ставкою Національного банку України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня, поширюється виключно на
правовідносини, суб'єктами яких є лише
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності і
господарювання та фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності
(підприємці). В даному випадку один із
суб'єктів правовідносин є фізична
особа, а відтак норми Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» не
можуть застосовуватись для даного виду
суспільних відносин.

За вказаних обставин та вимог чинного
законодавства, суд доходить висновку,
що позовні вимоги є необґрунтованими,
та такими, що не ґрунтуються на нормах
матеріального закону, у зв'язку з чим в
задоволенні позову слід відмовити в
повному обсязі.

Оскільки, позивач звільнений від
сплати судового збору на підставі п. 7 ч.
1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір», тому відповідно до ст.88 ЦПК
України судовий збір необхідно
віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 6, 15, 16, 627, 638, 1046, 1054, ЦК України, ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст.10,11,60,212,213,215 ЦПК
України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства «
Родовід Банк» про захист прав
споживачів та визнання частини
кредитного договору недійсним -
відмовити.

2. Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги на рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя :
Мовчан Д.В.