АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5079/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трещов В. В. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 27/57
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А.,
Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Книш К.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Кредит Дніпро» про захист прав
споживачів банківських послуг,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року, позивач ОСОБА_2
звернувся до Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська з позовом до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Банк Кредит Дніпро»,
третя особа: Національний Банк України
про захист прав споживачів банківських
послуг та просив суд стягнути з
відповідача на його користь штрафні
санкції у вигляді пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором
№?0012, що складає 6 920,27 гривень,
проценти за користування коштами за
договором №?0012, що складають 1 596,95
гривень, втрати від інфляції за
договором №?0012, що складають 2 631,14
гривень; пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором №?0013, що
складає 311,32 гривень; проценти за
користування коштами за договором №
0013, що складають 71,80 гривень;
втрати від інфляції за договором №
0013, що складають 117,13 гривень, що з
урахуванням сплачених відповідачем
відсотків за договорами разом складає 7
920,79 гривень, моральну шкоду в розмірі
50000 гривень та судові витрати по
справі.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 15 квітня
2014 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення суду, та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, які
суд вважав встановленими.

Вислухавши сторони, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, урегульовані нормами
Цивільного кодексу України та умовами
укладених між сторонами договорів,
нормами ЗУ «Про захист прав
споживачів», нормами ЗУ «Про банки і
банківську діяльність», ЗУ «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму».

Судом першої інстанції було
встановлено, що між позивачем - ОСОБА_2
та ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 11.01.2013 року
було укладено договори банківського
вкладу №?0012 (гривні) та №?0013
(долар США). Відповідно до п. 1.7
договорів №?0012 та №?0013 строк
вкладу починається з 11.01.2013 року і
триває до фактичної дати отримання
позивачем всієї суми вкладу та
нарахованих відсотків. Однак, 06.12.2013
року було заблоковано рахунки
позивача, про що йому було відправлено
СМС - повідомлення.

Відповідно до п. 2.7 договорів,
повернення суми Вкладу ( його частини)
здійснюється на першу вимогу
Вкладника. Для повернення Вкладу
(частини Вкладу), який розміщений на
Накопичувальному ліміті. Вкладник
звертається до відділення Банку , де
відкрито Вкладний рахунок, з письмовою
заявою про перенесення Вкладу (частини
Вкладу) з Накопичувального ліміту на
Витратний ліміт або, за допомогою
системи Інтернет-Банкінгу «Free Bank»,
самостійно переносить Вклад (частини
Вкладу) на Витратний ліміт.

Як вбачається з тексту копії скарги
до Національного банку України, лише 18
грудня 2013 року позивач звернувся до
відповідача з письмовою вимогою у
формі листа «Щодо повернення грошових
коштів за банківським строковим
вкладом (разом з нарахованими
відсотками) у готівковій формі» (а.с.
16,17).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем не було надано суду
безпосередньо тексту зазначеної заяви,
а тому не можливо зробити висновки, чи
відповідає дана заява вимогам
договору, укладеного між сторонами.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК
України якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства. Таким
чином, з урахуванням того, що
позивачеві стало відомо про порушене
відносно нього право 06.12.2013 року, а із
заявою про повернення грошових коштів
за банківським строковим вкладом
звернувся до відповідача лише - 18.12.2013
року, колегія суддів вважає, що з
урахуванням умов договору та вимог ч. 2
ст. 530 ЦК України, суд першої інстанції
вірно прийшов до висновку, що
відповідач повинен був повернути суми
вкладів 25.12.2014 року.

Судом встановлено, що сторони
перебувають у договірних відносинах на
підставі укладених 11.01.2013 року
договорів банківського вкладу
№?0012 (гривні) та №?0013 (долар
США).

Дізнавшись, що відповідач в
односторонньому порядку 06.12.2013 року
заблокував рахунки позивача, про що
йому було відправлено СМС -
повідомлення, позивач 18 грудня 2013 року
звернувся із заявою щодо надання
пояснень з блокування платіжних карток
(а.с.15), також, 24.12.2013 року звертався зі
скаргами на дії Банку до Управління
національного Банку України в
Дніпропетровській області та Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб, на
що отримав відповіді про блокування
його рахунків внаслідок накладення
арешту на його кошти згідно до ухвали
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 24.12.2013 року (а.с.18,
20, 21-22).

Згідно ст. 1074 ЦК України
обмеження прав клієнта, щодо
розпорядження грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку не
допускаються, крім випадків обмеження
права розпорядження рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Згідно з п. 6.12 постанови правління
Національного Банку України від 30
квітня 2010 року №223 із наступними
змінами «Про здійснення операцій з
використанням спеціальних платіжних
засобів» емітент має право прийняти
рішення про призупинення здійснення
операцій з використанням певного
спеціального платіжного засобу, а
також про вилучення спеціального
платіжного засобу за наявності
обставин, що можуть свідчити про
незаконне використання спеціального
платіжного засобу або його реквізитів,
значно збільшеного ризику
неспроможності платника виконати своє
зобов'язання щодо сплати кредиту та
процентів за ним, в інших випадках,
установлених договором.

Емітент зобов'язаний інформувати
користувача про блокування
спеціального платіжного засобу та
причини такого блокування в спосіб,
установлений договором, у разі
можливості, перед тим, як спеціальний
платіжний засіб буде заблокований, і
негайно після цього, якщо надання такої
інформації не скомпрометує об'єктивно
виправданих заходів з безпеки або якщо
це не заборонено законодавством
України. Емітент має право
розблокувати спеціальний платіжний
засіб або надати новий після усунення
причини блокування спеціального
платіжного засобу.

Права та обов'язки банку щодо
відмови від здійснення розрахункових
операцій по рахунку клієнта та щодо
призупинення проведення фінансової
операції передбачені також Умовами та
Правилами надання банківських послуг,
які розміщені на сайті банку та умовами
договорів укладених між позивачем та
відповідачем.

Відповідно до п. 3.3.1 договору
строкового вкладу, Банк має право
відмовити вкладнику в обслуговуванні
за наявності фактів, що свідчать про
порушення вимог чинного законодавства
України.

Згідно до статті 64 ЗУ «Про банки і
банківську діяльність» у разі
ненадання клієнтом необхідних
документів чи відомостей або умисного
подання неправдивих відомостей про
себе банк відмовляє клієнту у його
обслуговуванні.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму» у разі ненадання клієнтом,
з яким встановлені ділові відносини,
необхідної інформації для
ідентифікації та вивчення фінансової
діяльності суб'єкт первинного
фінансового моніторингу має право
відмовити йому в проведенні подальших
фінансових операцій.

Тобто, Відповідач, як суб'єкт
первинного фінансового моніторингу
повинен був діяти у відповідності із
вимогами ст. 17 Закону України «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом» (надалі - Закон) у
редакції Закону, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
зокрема, щодо дотримання порядку та
строків зупинення фінансових операцій,
щодо яких є мотивована підозра, що вони
пов'язані з легалізацією (відмиванням)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансуванням тероризму, чи щодо
яких застосовані міжнародні санкції.

Відповідно до п.6 ст. 17 Закону строки
зупинення фінансових операцій
суб'єктами первинного фінансового
моніторингу та Спеціально
уповноваженим органом, зазначені у
частинах першій-четвертій цієї
статті, є остаточними та продовженню
не підлягають.

Як встановлено було в ході розгляду
справи, підставами блокування
рахунків позивача стало надходження на
цей рахунок значної суми грошових
коштів, що викликало підозри стосовно
законності їх походження.

Як вбачається з наданих до
матеріалів справи: акту службової
перевірки та розпорядження (а.с.60. 61-62)
було з'ясовано, що протягом певного
часу (15.10.2013 року, 15.11.2013 року, 18.11.2013 року,
19.11.2013 року) залишок коштів на поточних
та депозитних рахунках клієнта Банку -
ОСОБА_2 збільшувався, однак клієнт в дні
збільшення залишку коштів на рахунках
Банк не відвідував, поповнення своїх
рахунків системами дистанційного
обслуговування не здійснював, касових
документів на поповнення рахунків
та/або дистанційних розпоряджень до
Банку не надав, що є порушенням,
зокрема, вимог розділу 4 Інструкції
«Про ведення касових операцій банками
в Україні», затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від № 174 від 01.06.2011 року, оскільки Клієнт
особисто до каси Банку не звертався та
не заповнював касові документи. З
урахуванням вищезазначеного,
Розпорядженням від 06.12.2013 року №22-р/фм
було відмовлено клієнту ОСОБА_2 в
обслуговуванні, шляхом відмови йому в
проведенні подальших фінансових
операцій, на підставі ст. 64 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» та п.п. 8, 9 ст.9 Закону
України «Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму» (а.с. 60).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку щодо відсутності у
діях відповідача порушень прав
позивача у період з 06.12.2013 року по 25.12.2013
року.

Крім того, 24 грудня 2013 року
ухвалою Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська було накладено
арешт на грошові кошти ОСОБА_2, які
знаходяться на його банківських
рахунках у ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за
клопотанням слідчого СУ ГУМВС України
в Дніпропетровській області, що
підтверджується копією ухвали
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська (а.с. 49,50). А 06.03.2014
року судом скасовано арешт який був
накладений на грошові кошти ОСОБА_2
Дана ухвала набрала законної сили
13.03.2014 року. Банком було перераховано
грошові кошти разом з відсотками на
поточний рахунок позивача, які
перейшли у його вільне користування
13.03.2014 року, і в цей же день були ним
зняті за двома договорами у повному
обсязі.

Таким чином, на думку колегії
суддів, суд першої інстанції вірно
дійшов до висновку, що Банк діяв в межах
чинного законодавства України, тобто
ніяким чином не здійснював незаконних
дій щодо порушення прав позивача, так
як ним не було надано касових
документів на переказ готівки з його
підписом, а в подальшому, слідчим було
подано клопотання про арешт особистих
рахунків ОСОБА_2, яке судом і було
задоволено. А оскільки, відповідачем не
були порушені права позивача щодо
повернення сум вкладів відповідно до
договорів банківського вкладу
№?0012 та №?0013, тому, суд
першої інстанції вірно прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в частині стягнення
пені та інфляційних витрат.

Колегія суддів вважає, що
позивачем не надано суду належних
доказів щодо неправомірності дій
відповідача по блокуванню його
рахунків.

На думку колегії суддів суд
першої інстанції правильно дійшов
висновку про відмову позивачу у
задоволенні вимоги про відшкодування
йому моральної шкоди, оскільки
представником позивача не доведено
настання такої шкоди.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», спори про
відшкодування заподіяної фізичній чи
юридичній особі моральної (немайнової)
шкоди розглядаються, коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції або
випливає з її положень та у випадках,
передбачених законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди.

Законодавством, яке регулює
правовідносини, що склалися між
сторонами - главою 72 Цивільного кодексу
України, Законом України «Про захист
прав споживачів», відшкодування
моральної шкоди не передбачено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції є
правильним та обґрунтованим, а тому
скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014
року -

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді