АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3073/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/2669/14
Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н.І.
Доповідач Бутенко С. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді:
Бутенко С.Б.

Суддів:
Панченка О.О., Прядкіної О.В.

при секретарі:
Зеленській О.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 січня 2014 року та на
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 січня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договором
позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору позики та розписки.

Заслухавши суддю-доповідача
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, посилаючись
на те, що 12 березня 2013 року позивач
надав відповідачеві позику в сумі 14369
грн. 50 коп., яку останній зобов'язався
повернути до 01.05.2013 року, що
підтверджується його власноручною
розпискою. Проте свого обов'язку
відповідач ОСОБА_1 не виконав,
запозичені грошові кошти не повернув,
тому позивач ОСОБА_2 просив суд
стягнути на його користь вказану суму
боргу за договором позики.

09 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подав до суду
зустрічну позовну заяву про визнання
недійним вказаного договору позики та
розписки.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Полтави від 11 жовтня 2013 року зустрічну
позовну заяву прийнято до спільного
розгляду із первісним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 січня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
суму боргу за договором позики у
розмірі 14 369 грн. 50 коп. та понесені
судові витрати зі сплати судового
збору в сумі 230 грн.

Ухвалою цього суду від 15 січня 2013 року
зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
позики та розписки залишено без
розгляду у зв'язку з повторною неявкою
позивача в судове засідання.

Не погодившись з вказаними рішенням та
ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на необґрунтованість, незаконність
судових рішень, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати оскаржувані
рішення і ухвалу суду першої інстанції
та постановити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, тим самим задовольнивши вимоги,
викладені в його зустрічній позовній
заяві.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення та ухвали
місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав до задоволення апеляційної
скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 307, ст. 308,
п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за
результатами розгляду апеляційної
скарги на рішення та ухвалу суду першої
інстанції апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає судові
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення та
ухвалу з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що
відповідно до розписки від 12.03.2013 р.
ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг 14 369 грн. 50
коп., які зобов'язався повернути.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
у відповідності до положень ст.ст. 1046-1047
ЦК України між сторонами по справі
укладений договір позики, що
підтверджується розпискою відповідача
від 12.03.2013 р. Наявність у позивача
боргового документа та невиконання
відповідачем свого обов'язку повернути
позику, вказують на правомірність
позовних вимог та необхідність
стягнення із відповідача на користь
позивача коштів, одержаних за
договором позики.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду першої інстанції вірними, з огляду
на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей визначених родовими ознаками.

Частина друга ст. 1047 ЦК України
допускає пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Згідно ст. 1051 ЦК України, якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Твердження відповідача щодо наявності
заборгованості по заробітній платі,
яку останній в односторонньому порядку
погасив за рахунок коштів, отриманих
від реалізації продукції, та написання
ним розписки під впливом насильства з
боку позивача місцевий суд
обґрунтовано визнав неспроможними,
оскільки такі обставини не знайшли
свого підтвердження в ході судового
розгляду та недоведені відповідачем у
встановленому законом порядку
належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги посилання на
нові обставини та засоби доказування
не містять і висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести суду ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухваленні рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК
України суд не бере до розгляду докази,
які не стосуються предмета
доказування. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Оскільки факт укладення договору
позики підтверджено належним та
допустимим доказом - розпискою
відповідача ОСОБА_1, останнім даної
обставини не спростовано та не
доведено укладення договору під
впливом обману, насильства, або тяжкої
обставини, суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_2

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
скасування оскаржуваного рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення.

Вирішуючи питання щодо законності
ухвали місцевого суду про залишення
зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 без
розгляду, колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України
суд постановляє ухвалу про залишення
заяви без розгляду, якщо належним чином
повідомлений позивач повторно не
з'явився в судове засідання і якщо від
нього не надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, в
судові засідання 25 грудня 2013 року та 15
січня 2014 року ОСОБА_1 не з'явився, про
причини своєї неявки суд не повідомив і
заяву про розгляд справи за його
відсутності до суду не подавав, хоча
про день і час розгляду справи був
належним чином повідомлений, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Заперечення ОСОБА_1 щодо його
неналежного повідомлення, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки у
попереднє судове засідання 11 жовтня 2013
року, одержавши судову повістку у такий
самий спосіб, відповідач з'явився та
подав зустрічну позовну заяву. Окрім
того, про судовий розгляд справи 25.12.2013
р. та 15.01.2014 р. був повідомлений
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, що
вбачається з повідомлення про вручення
поштового відправлення та у
відповідності до ч. 5 ст. 76 ЦПК України
вважається врученням судової повістки
і особі, яку він представляє.

Проте, відповідач - позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_1 та його
представник в судові засідання у
зазначений час двічі поспіль не
з'явились і матеріали справи не містять
заяви про розгляд справи у їх
відсутність, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст.
207 ЦПК України є підставою для
залишення зустрічної позовної заяви
без розгляду.

З огляду на викладене, оскільки ухвалу
та рішення судом першої інстанції
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав до
зміни або скасування оскаржуваних
судових рішень.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 січня 2014 року та рішення
цього суду від 15 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом 20 днів.

Головуючий:
С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/
О.О. Панченко

О.В. Прядкіна

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.Б.Бутенко