У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
ОСОБА_5, третя особа - служба у справах
дітей Печерської районної у м. Києві
державної адміністрації про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні квартирою шляхом
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі договору дарування
від 17 вересня 2008 року є власницею
квартири АДРЕСА_1, дану квартиру їй
подарував її батько ОСОБА_7, проте вона
обмежена у здійсненні свого права
власності, оскільки у квартирі
проживає вдова останнього та її онук
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебуває під
її опікою. У зв'язку з цим позивачка
просила суд усунути перешкоди у
користуванні та розпорядженні
належною їй квартирі шляхом виселення
відповідачів.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 23 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 11 лютого 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що інститут виселення
особи з житлового приміщення
урегульований ст. ст. 109-117 ЖК УРСР. Однак
зазначені норми законодавства не
передбачають виселення відповідачів
за умови, що вони проживають у спірній
квартирі та вселились туди на законних
підставах.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі
договору дарування від 17 вересня
2008 року ОСОБА_3 є власницею квартири
АДРЕСА_1 (а. с. 7), дану квартиру їй
подарував її батько ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15).

У спірній кватирі зареєстрована
ОСОБА_4, яка поселилася та була
зареєстрована за зазначеною адресою з
27 березня 1993 року в якості члена сім'ї
на той час власника житла ОСОБА_7 та у
вказаній квартирі проживає її онук
ОСОБА_5 (а. с. 8).

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК
України, власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1
ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
угоди між відповідачами та позивачкою
щодо порядку користування вказаною
квартирою не було.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 Житлового
кодексу Української РСР, а саме:
дружина наймача (власника), їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача (власника)
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем (власником) і ведуть з ним
спільне господарство.

Тобто, ураховуючи вищезазначені норми
матеріального права, право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Виникнення права
членів сім'ї власника будинку
(квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку
(квартири) права власності на це житло,
а відтак припинення права власності
особи на будинок (квартиру) припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим житлом.

Таким чином права відповідачів на
проживання у квартирі похідні від прав
колишнього власника квартири ОСОБА_7,
членами сім'ї якого вони були та за
згодою якого проживали у квартирі.
Проте новою власницею квартири з
2008 року є ОСОБА_3 і відповідно до
ст. 391 ЦК України вона має право
вимагати від відповідачів усунути
перешкоди у користуванні її власністю.

Також помилковим є висновок судів, що
ОСОБА_4 зареєстрована у спірній
квартирі у встановленому законом
порядку, і це є документальним
потвердженням її права на
користуватися житлом, за адресою якого
вона зареєстрована.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
реєстрація особи за місцем проживання
це лише внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції.

Тобто реєстрація особи за певною
адресою сама по собі не є
підтвердженням її права на
користування житлом, оскільки таке
право виникає та може бути
підтверджене на інших підставах, таких
як право власності, сімейні відносини,
оренда і ін.

Що стосується малолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який також проживає у
спірній квартирі, то відповідно до
розпорядження Печерської районної у
місті Києві державної адміністрації
від 10 жовтня 2005 року № 1261, із
змінами внесеними розпорядженням від 12
березня 2008 року № 303, за ним закріплено
право користування іншим житлом, а
саме: квартирою, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 12-13).

Суди на вищевказані обставини уваги не
звернули, не перевірили, де
зареєстрований малолітній ОСОБА_5, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська