АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1205/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 57 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. РІШЕННЯ
20 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоНерушак Л. В. суддів Єльцова
при секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Соснівського районного суду
м. Черкаси від 24 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_8 про стягнення коштів за оплату
житлово-комунальних послуг в порядку
в с т а н о в и л а :
01 листопада 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8
про стягнення коштів за оплату
житлово-комунальних послуг в порядку
регресу, посилаючись на те, що вони є
власниками квартири АДРЕСА_1 в м.
Черкаси. Разом з ними в даній квартирі
зареєстровані та проживають дочка -
ОСОБА_8 та онук - ОСОБА_9
Позивачі зазначають у позові, що з
моменту реєстрації їх доньки в даній
квартирі, вона не приймає участі у
витратах за послуги з утримання
будинку та прибудинкової території, за
спожитий природний газ, за вивезення
твердих побутових відходів, за гаряче
водопостачання, за опалення, за послуги
водопостачання та водовідведення, а
всі витрати по вищезазначеним послугам
здійснюються ними самими.
Позивачі вказують, що угода про порядок
користування житловими приміщеннями
між ними не укладалася.
Позивачі посилаються, що відповідач не
дотримується свого зобов'язання брати
участь у витратах по утриманню будинку
та прибудинкової території, тому вони
мають право на розподіл уже оплачених
послуг за період з 01 липня 2010 року по 01
липня 2013 року та стягнення з
відповідача в порядку регресу
заборгованості на їх користь в 1/3
частині від суми сплачених послуг
відповідно до квитанцій на оплату
житлово-комунальних послуг.
В зв'язку з цим позивачі звернулися до
суду з даним позовом та просили
стягнути з ОСОБА_8 в порядку регресу на
їх користь кошти за житлово-комунальні
послуги в сумі 4046,27 грн. та судовий збір
в розмірі 229,40 грн.
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 24 березня 2014 року позов
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення
коштів за оплату житлово-комунальних
послуг в порядку регресу задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 сплачені кошти
за житлово-комунальні послуги в
порядку регресу в сумі 1385,25 грн. та
сплачений судовий збір в сумі 229,40 грн.,
а всього 1614,65 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали на
нього апеляційну скаргу. В апеляційній
скарзі апелянти посилаються на те, що
рішення незаконне та необґрунтоване, в
зв'язку з чим просять скасувати рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 24 березня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким стягнути з ОСОБА_8 на їх
користь сплачені кошти за
житлово-комунальні послуги в порядку
регресу в сумі 3356,85 грн. та сплачений
судовий збір в сумі 344,10 грн., а всього
3700,95 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачів та представника відповідача,
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги, та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції скасуванню, виходячи
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам закону відповідає
не повністю.

Ухвалюючи рішення часткове
задоволення позовних вимог, та
стягуючи з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 сплачені кошти за
житлово-комунальні послуги в порядку
регресу в сумі 1385,25 грн., суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до акту про фактичне проживання
громадянина від 24 березня 2014 року № 223
встановлено, що ОСОБА_8 не проживала в
квартирі АДРЕСА_1 м. Черкаси з 2010 року по
03 березня 2013 року. Даний факт було
підтверджено і в самому судовому
засіданні, що визнано позивачами і
представником відповідача, оскільки у
вище вказаний період ОСОБА_8 мешкала
разом із першим чоловіком - ОСОБА_10 за
адресою АДРЕСА_5 де користувалась та
оплачувала комунальні послуги.

За таких обставин, суд вважав за
необхідне відмовити у стягненні з
ОСОБА_8 боргу за спожитий газ, за
вивезення твердих побутових відходів,
за гаряче водопостачання, за послуги
водопостачання та водовідведення,
оскільки остання за місцем реєстрації
не проживала та не користувалася
наданими послугами, стягнувши лише
частково кошти сплачені за утримання
прибудинкової території та будинку,
опалення.

Крім того, враховуючи наявність заяви
представника відповідача про
застосування строків позовної даності,
суд при винесенні рішення застосував
строк позовної давності та вирішив
провести стягнення в межах трирічного
строку за період з 01 листопада 2010 року
по 01 липня 2013 року, оскільки позовна
заява позивачами була подана 01
листопада 2013 року.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись
повністю не може, оскільки висновок
суду не відповідає обставинам справи
та вимогам закону.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Із матеріалів справи вбачається та
встановлено в судовому засіданні, що
виконавчим комітетом Придніпровської
ради народних депутатів м. Черкаси від
21 січня 1986 року, на підставі рішення
Придніпровської райради № 8 від 15 січня
1986 року ОСОБА_7 та його членам сім'ї
(жінці та дочці) надано ордер на житлове
приміщення № 005306, а саме: квартиру
АДРЕСА_1.

Згідно даних довідки КП «ССУБ» від 08
серпня 2013 року № 6187 в квартирі АДРЕСА_2,
крім ОСОБА_7 зареєстровані 3 особи, а
саме: дружина - ОСОБА_6, дочка - ОСОБА_8,
онук - ОСОБА_9

Як встановлено судом та підтверджено
позивачами в суді апеляційної
інстанції, що квартира АДРЕСА_1 не
приватизована і позивач ОСОБА_7 є її
наймачем, особовий рахунок відкритий
на його ім'я.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 20 листопада 2013 року
встановлено порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 м.
Черкаси, виділено у користування
ОСОБА_8 разом з неповнолітнім ОСОБА_9
житлову кімнату площею 12,0 кв. м., ОСОБА_7
та ОСОБА_6 житлову кімнату площею 16,1 кв.
м. Залишено у спільному користуванні
сторін кухню, коридор, вбиральню, ванну
кімнату. Зобов'язано КП «Соснівська
СУБ» відкрити особові рахунки на
вказані кімнати.

Вказане рішення сторонами не
оскаржувалось і набрало чинності.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки встановлені договором або
законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України та ст.ст. 1, 7, 19
Закону цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є власник
житла, споживач, виконавець, виробник.

Судом першої інстанції достовірно
встановлено, що відповідач ОСОБА_8,
будучи зареєстрованою в АДРЕСА_1,
комунальні послуги не сплачувала, тому
судом частково стягнуто на користь
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кошти за оплату
житлово-комунальних послуг в порядку
регресу за утримання прибудинкової
території та будинку і опалення,
враховуючи , що згідно даних акту від 24
березня 2014 року № 223 про фактичне
проживання громадянина комісією
шляхом опитування сусідів було
встановлено, що ОСОБА_8 дійсно
проживала з 2010 року по 03. 03. 2013 року за
адресою АДРЕСА_3 та сплачувала повністю
комунальні послуги ( а. с. 125).

В той же час, як вбачається із
матеріалів справи, наймачем квартири
АДРЕСА_4 згідно ордеру на житлове
приміщення № 005306 серії А від 21 січня 1986
року є ОСОБА_7 (а. с. 13).

Отже, позивачі помилково вважали себе
власниками квартири, вказуючи на це в
позові, на що суд першої інстанції
належної уваги не звернув, та невірно
послався на ст. 156, 162 ЖК України, яка
визначає саме права та обов'язки
власника жилого будинку квартири, а не
наймача, яким є позивач ОСОБА_7

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються на рівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору.

Статтею 67 ЖК України встановлено, що
плата за комунальні послуги
(водопостачання, газ, теплова енергія
та інші послуги) береться крім
квартирної плати за затвердженими в
установленому порядку тарифами.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги.

Відповідно до ст. 544 ЦК України
передбачено, що боржник, який виконав
солідарне зобов'язання, має право на
зворотну вимогу (регрес) до кожного з
решти солідарних боржників у рівній
частці.

Суд першої інстанції вірно виходив з
того, що з ОСОБА_8 необхідно стягнути
грошові кошти на виконання спільних
солідарних зобов'язань з оплати за
житлово-комунальних послуг наданих за
місцем їх реєстрації у межах
трирічного строку, за період з 01
листопада 2010 року по 01 липня 2013 року,
оскільки позовна заява позивачами була
подана 01 листопада 2013 року, крім того,
при вирішенні даного спору
представником відповідача ОСОБА_11 було
подано заяву про застосування
позовної давності на підставі ст. 267 ЦК
України.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до хибного висновку
про стягнення із відповідача саме 1/ 4
частини сплачених комунальних послуг,
а не 1/ 3 частини, як просили позивачі,
оскільки помилково виходив з того, що в
квартирі зареєстровано 4 особи, при
цьому не звернув належної уваги, що син
відповідача ОСОБА_8 є неповнолітнім, а
тому не може нести обов'язку про
сплаті комунальних послуг, будучи
зареєстрованим, та проживаючи в
квартирі разом з матір'ю.

Відповідно до ст. 64 ЖК України лише
повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями по
сплаті комунальних послуг.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що доводи апелянтів про
стягнення саме 1/ 3 частини сплачених
коштів за комунальні послуги з
відповідача є обгрунтованими і
підлягають задоволенню.

Отже, судом першої інстанції помилково
було стягнуто суму 1385,25 грн., так як
суд допустився помилки в розрахунках,
невірно визначив частку 1/ 4, а не 1/ 3 , що
відповідає 3 повнолітнім членам сім'ї,
а оскільки плата за комунальні послуги
: водопостачання, гарячу воду, газ,
вивезення твердих побутових відходів,
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами, та не підлягає стягненню з
відповідача ОСОБА_8, яка не проживала в
АДРЕСА_1 м. Черкаси, так як вона мешкала
в період з 2010 року по березень 2013 року
за іншою адресою, тому не користувалась
даними послугами, в зв'язку з чим з
відповідача підлягають стягненню лише
кошти в розмірі 928,11 грн. Дана сума
складається із витрат за послуги по
утриманню будинку та прибудинкової
території за період з 01.11. 2010 року по
червень 2013 року в сумі 1124, 06 грн. та
витрат за опалення в сумі 1660, 29 грн. ,
всього 2784, 35 грн., які вказані в
розрахунках позивачами, а 1/ 3 частина
вказаної суми становить 928, 11 грн.

Крім того, суд першої інстанції
безпідставно стягнув з відповідача на
користь позивача ОСОБА_6 зазначені
кошти, оскільки правовідносини між
сторонами щодо сплати комунальних
послуг регулюються нормами житлового
законодавства, а також Законом України
«Про житлово-комунальні послуги»,
виходячи із цього, дані кошти необхідно
стягнути лише на користь ОСОБА_7, який
є наймачем квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Обов'язок доказування та подання
доказів, встановлений ст. 60 ЦПК
України, в якій зазначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги
підлягають частковому задоволенню,
оскільки доводи щодо стягнення всієї
суми заборгованості в розмірі 3356, 85
грн. належними доказами не
підтверджено позивачами, спростовано
доводами відповідача, тому підлягають
лише частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що оскільки при
вирішенні даного спору судом першої
інстанції було порушено норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення спору по суті,
то рішення суду першої інстанції
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення, яким позовні вимоги
задовольнити частково, стягнувши з
відповідача ОСОБА_8 на користь
позивача ОСОБА_7 кошти в сумі 928, 11 грн.
за оплату житлово-комунальних послуг в
порядку регресу, в решті позовних
вимог позивачів відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Тому із відповідача ОСОБА_8 на користь
позивача ОСОБА_7 підлягають стягненню
судові витрати, а саме: сплачений
судовий збір за подачу позовної заяви в
розмірі 229,40 грн. та за подачу
апеляційної скарги в розмірі 250,60 грн.,
всього 480 грн., що складає пропорційно
до задоволених вимог 111 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 -
задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 24 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про
стягнення коштів за оплату
житлово-комунальних послуг в порядку
регресу - скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про
стягнення коштів за оплату
житлово-комунальних послуг в порядку
регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_7 сплачені кошти за
житлово-комунальні послуги в порядку
регресу в сумі 928,11 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7
судові витрати за сплачений судовий
збір пропорційно до задоволених вимог
в сумі 111 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :