АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/3108/14
Справа №642/1026/14ц
Головуючий 1 інст. -
Категорія: відшкодування шкоди
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів -
Коростійової В.І., Ізмайлової Г.Н.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю компанія
«Харківспецпрофіль» на рішення
Ленінського районного суду м.Харкова
від 14 березня 2014 року по справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю компанія
«Харківспецпрофіль» до ОСОБА_1 про
відшкодування заподіяної шкоди та
зобов'язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ТОВ компанія
«Харківспецпрофіль» звернулося до
суду з зазначеним позовом. Позивач
просив стягнути з ОСОБА_1 20 585 грн. в
рахунок відшкодування заподіяної
шкоди та зобов'язати останнього
перенести огорожу в межі земельного
відводу.

Посилався на те, що у 2004 році ТОВ
компанія «Харківспецпрофіль» отримало
дозвіл та паспорт на прокладку
кабельної лінії 0,4 кВ, затверджений АК
«Харківобленерго», а у 2005 році всі
роботи по прокладці кабелю були
завершені та в подальшому прийняті
актом огляду прокладного кабелю 0,4 кВ
від 16 серпня 2005 року. У листопаді 2005
року була проведена виконавча зйомка
положення електрокабелю.

У 2011 році власник нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1
встановив огорожу в охоронній зоні
кабельної мережі підприємства
позивача, чим порушив п.5 Правил охорони
електричних мереж.

У серпні 2013 року на кабельній мережі
сталося пошкодження, позивач був
вимушений перейти на аварійну лінію.
Вважає, що пошкодження кабельної лінії
мало місце внаслідок дій відповідача,
який вийшов за межі земельного відводу
та самочинно встановив огорожу в
охоронній зоні кабельної лінії. Це
пошкодження було усунуте за власні
кошти позивача. На відновлювані роботи
позивачем було витрачено 20 585 грн.

Відповідач проти позову
заперечував. Вважав твердження
позивача про встановлення
відповідачем огорожі у 2011 році,
самовільний захват земельної ділянки
безпідставними, оскільки прилегла до
нежитлових будівель земельна ділянка
була обмежена огорожею після
будівництва нежитлових будівель у
1993-1995 роках і з цього часу її місце
розташування, в тому числі і після
отримання відповідачем права
власності на нежитлові будівлі у 2001
році, не змінювалося. Відповідач лише
замінив одну бетонну плиту, яка складає
частину огорожі, на металеву, але при
цьому розташування меж земельної
ділянки не змінилося. Пошкодження
кабелю ніяким чином не може бути
позв'язане з розташуванням огорожі та
діями відповідача, оскільки прокладка
кабельної лінії мала місце у 2004-2005
роках, тобто вже після встановлення
огорожі.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 14 березня 2014 року у
задоволнні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач. В
апеляційній скарзі, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача апеляційну
скаргу підтримав. ОСОБА_1 апеляційну
скаргу не визнав.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - у межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідно до положень ст.ст.10,11 ЦПК
України, позивач повинен надати
належні докази на підтвердження своїх
вимог, проте таких доказів ТОВ
компанія «Харківспецпрофіль» надано
не було.

Судова колегія з такими висновками
погоджується, при цьому виходить з
наступного.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку ТОВ
компанія «Харківспецпрофіль» від 26
червня 2012 року є власником земельної
ділянки площею 0,7043 га, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2 з цільовим
призначенням для експлуатації та
обслуговування нежитлових будівель
(а.с.88).

ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 18 травня 2001 року є
власником приміщень №№ 6-13, 18, 19 в
нежитловій будівлі літ.А-1 за адресою:
АДРЕСА_1. Продавцем та попереднім
власником цих нежитлових приміщень був
АТЗТ «Укркультторг» (а.с.36).

13 травня 1997 року між виконкомом
Харківської міської ради та АТ
«Укркультторг» був укладений договір
на право тимчасового користування
земельною ділянкою загальною площею
0,1533 га строком на 25 років для
експлуатації та обслуговування
магазину за адресою: АДРЕСА_1 з описом
меж земельної ділянки (а.с.33,34).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині зобов'язання
відповідача перенести огорожу в межі
земельного відводу, суд першої
інстанції підставно виходив з того, шо
позивачем не надано доказів на
підтвердження перенесення
відповідачем у 2011 році огорожі в
охоронну зону кабельної мережі
підприємства позивача та порушення
меж земельної ділянки.

Судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10
ЦПК України). Даний принцип полягає у
прояві в змагальній формі ініціативи
та активності осіб, які беруть участь у
справі. Принцип змагальності
забезпечує повноту дослідження
обставин даної справи.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Суд не може робити
виключення для однієї сторони і
повинен займати неупереджену позицію,
яка б надавала для сторін рівні
можливості щодо відстоювання своїх
прав та інтересів.

ОСОБА_1 заперечує факт
встановлення ним огорожі в охоронній
зоні кабельної мережі позивача та з
посиланням на надані ним докази
стверджує, що прилегла до нежитлових
будівель земельна ділянка була
обмежена огорожею у 1993-1995 роках і з
цього часу її місце розташування не
змінювалося і жодних доказів, які б
підтверджували факт встановлення
такої огорожі відповідачем позивач
суду не надав.

Даних про те, що після набуття
права власності на частину нежитлових
приміщень у нежитловій будівлі літ.А-1
за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 отримав
документ на право власності чи на
право користування земельною ділянкою
для обслуговування належних йому
приміщень матеріали справи не містять.
Сам відповідач стверджує, що наразі
такого документу він не має. Не містять
матеріали справи і даних про те,
кому належить земельна ділянка на якій
безпосередньо розташована огорожа, про
перенесення якої заявлені вимоги.

За таких обставин у суду першої
інстанції не було правових підстав для
зобов'язання відповідача перенести
спірну огорожу в межі земельного
відводу, оскільки належних доказів про
визначення таких меж позивачем не
надано.

Посилання в апеляційній скарзі не
невзяття судом до уваги в якості
доказів порушення відповідачем межі
відводу виконавчої зйомки та
фотографій, є безпідстваним і
висновків суду не спростовує.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача зазначив, що
вважає надані ним суду докази
достатніми для підтвердження факту
порушення відповідачем меж земельного
відводу.

Відповідно до ст.ст.22, 386 ЦК
України, на які посилається позивач у
своєму позові, особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, зокрема, є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).
Власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової шкоди.

За змістом ст. 1166 ЦК шкода, завдана
майну юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Оскільки факт перенесення
відповідачем огорожі не встановлений
то і немає підстав вважати дії ОСОБА_1
неправомірними.

На підтвердження позовних вимог щодо
відшкодування майнової шкоди позивач
послався на висновок ТОВ НВЕП
«Промінь» (а.с.7), але як правильно
зазначив суд першої інстанції, цей
висновок лише фіксує факт пошкодження
двух кабельних ліній під фундаментном
бетонної огорожі та не встановлює факт
того, що це пошкодження виникло
внаслідок, по-перше, встановлення
огорожі, по-друге, внаслідок
неправомірних дій з боку відповідача.

Частина 4 статті 60 ЦПК України
забороняє суду базувати свої висновки
на припущеннях, не підтверджених
доказами.

Рішення суду першої інстанції
відповідає обставинам справи, ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК
України для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції, судовою
колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю компанія
«Харківспецпрофіль» відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м.Харкова від 14 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді