Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
19 березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
Ужгородського міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що
13.07.2012 року він позичив відповідачу 4100
грн. про що складено розписку. За
умовами договору позики ОСОБА_3
зобов'язалася повернути її на протязі
одного дня з моменту вимоги про
повернення. Також умовами даного
договору передбачено, що за
користування грошовими коштами
відповідач повинен сплатити суму в
розмірі 100 грн. за кожен день
прострочення або/та фактичного
користування цими коштами.

09.08.2012 року він надіслав відповідачу
вимогу про повернення грошових коштів
та процентів за користування ними. Дану
вимогу відповідачкою отримано, однак
зобов'язання за договором нею не
виконано.

За таких обставин просив суд стягнути з
ОСОБА_3 на його користь 11 900 грн.
заборгованості за договором позики.

В подальшому позивач уточнив позовні
вимоги та просив стягнути з ОСОБА_3 на
його користь суму позики в розмірі 4100
грн., суму плати за користування
позикою в розмірі 18 600 грн. (100 грн. * 186
днів) та 2680 грн. витрат на правову
допомогу

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 19 березня 2014 року в
задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення, яким позов задовольнити.
Зокрема зазначає, що висновок суду
першої інтонації про неотримання
грошових коштів за договором позики
ґрунтується виключно на поясненнях
самої відповідачки. Вважає, що рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
одержані.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
вона підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається. що
13.07.2012 року в м.Чоп була написана
боргова розписка згідно якої ОСОБА_3
позичила в борг у ОСОБА_2 грошові кошти
в розмірі 4100 грн., які зобов'язалася
повернути протягом одного дня з
моменту вимоги про повернення позики. В
разі прострочення строку повернення
позики зобов'язалася сплатити суму в
розмірі 100 грн. за кожен день
прострочення або/ та фактичного
користування. Дана розписка підписана
ОСОБА_3 і двома свідками ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які своїми підписами
підтвердили передачу коштів в позику
(а.с.4).

09.08.2012 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з
листом-вимогою про повернення коштів
за договором позики, який остання
отримала 10.08.2012 року згідно
повідомлення про вручення поштової
кореспонденції (а.с.5, 6), однак дана
вимога відповідачкою не виконана.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції мотивував свій
висновок тим, що відповідачка грошових
коштів від ОСОБА_2 не отримувала. При
цьому послався на пояснення ОСОБА_3, яка
пояснила, що лише зверталася до ОСОБА_2
з проханням надати правову допомогу,
та на пояснення свідка ОСОБА_6

Однак з даним висновком суду першої
інстанції не може погодитися колегія
суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1046ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Таким чином, оскільки в даному випадку
позивачем надана підписана ОСОБА_3
розписка про отримання в боргу 4100 грн.,
і відповідачка не оспорює даний
договір позики з підстав передбачених
230-233 ЦК України, то така не вправі
оспорювати факт отримання грошових
коштів виключно на підставі показань
свідків (пояснення сторін) згідно ст. 1051
ЦК України.

Жодних інших якихось доказів на
підтвердження факту неотримання нею
грошових коштів ОСОБА_3 не надано.

Суд на зазначене не звернув увагу та
безпідставно обґрунтував своє рішення
виключно на показаннях свідка та на
поясненні самої відповідачки, яке не є
доказом (ч.2ст 57ЦПК України).

Колегія суддів констатує, що даний
договір позики не є нікчемним в силу
закону та не оспорювався відповідачкою
в судовому порядку, а відтак відповідно
до ст. 204 ЦК України є правомірним та
створює для сторін відповідні правові
наслідки.

За таких обставин з відповідачки
підлягає стягненню на користь позивача
сума позики в розмірі 4100 грн. за
проценти за користування грошовим
коштами відповідно до умов договору.

При цьому умовами договору позики
(розпискою) передбачено, сплату ОСОБА_3
грошової суми в розмірі 100 грн. за кожен
день як фактичного користування так і
кожен день прострочення, тобто за весь
період з моменту укладення (13.07.2012 року)
по день подання уточнення позовних
вимог (25.01.2013 року). Період між двома
зазначеними датами становить 196 днів, а
відтак сума коштів за користування
позикою дорівнює 19 600 грн.

Разом з тим, оскільки позивач просив
стягнути лише 18600 грн. за користування
позикою, то колегія суддів, виходячи з
принципу диспозитивності судового
процесу вважає, що слід стягнути таку
суму.

Таким чином, при розгляді даної справи
судом допущено порушення норм
процесуального та матеріального права,
що відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України
є підставою для скасування судового
рішення з ухваленням по даній справі
нового рішення про задоволення позову
ОСОБА_2

Матеріалами справи встановлено, що
позивачем понесено витрати для надання
правової допомоги в розмірі 2680грн.
(а.с.13-14,29), які підлягають до стягнення з
відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК
України

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 10, 59, 60, 88,
307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 19 березня 2014 року - скасувати,
ухваливши по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики - 4100
грн. позики, 18 600 грн. заборгованості за
користування позикою, 2680 грн. витрат на
правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач:

Судді: