У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 02 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») звернулося до суду з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
16 серпня 2006 року відповідачка отримала
кредит у розмірі 10 тис. грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,00%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає дії картки.

Відповідачка зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконала
та станом на 30 квітня 2013 року
заборгованість склала 49 117 грн.
85 коп., з яких сума заборгованості за
кредитом - 9 222 грн. 79 коп.,
заборгованість по процентам за
кредитом - 37 079 грн. 92 коп., штрафи
відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил
надання банківських послуг: штраф
(фіксована частина) - 500 грн., штраф
(процентна складова) - 2 315 грн. 14 коп.
Посилаючись на ці обставини, позивач
просив суд стягнути з відповідача
заборгованість у сумі 49 117 грн. 85 коп. та
судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 02 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 12 березня 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором № б/н від 16
серпня 2006 року у сумі 49 117 грн. 85 коп. та
судові витрати у розмірі 491 грн. 18 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в
інтересах ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що жодна із сторін не
проінформувала іншу сторону про
зупинення дії Договору, а отже він
автоматично пролонгувався та є дійсним
на даний час; внаслідок неналежного
виконання відповідачкою умов договору
щодо повернення суми кредиту разом з
відсотками утворилася кредитна
заборгованість, яку банк має право
стягнути з боржника.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 16 серпня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був
укладений договір відповідно до умов
якого, остання отримала кредит у
розмірі 10 тис. грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36.00%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає дії картки (а.
с. 6-11).

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання
банківських послуг (далі - Умови)
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
пролонговується на такий самий термін
(а. с. 9).

Пунктом 9.5 вказаних Умов встановлено,
що картковий рахунок може бути
закритий на підставі заяви його
утримувача або банк має право закрити
Картрахунок, письмово повідомивши про
це утримувача. При цьому, утримувач
зобов'язаний повністю погасити перед
банком заборгованість за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами
відповідно до умов договору (а. с. 22).

Суди, задовольняючи позов виходили з
того, що строк дії кредитного договору
та кредитної картки пролонгувався з
кожним роком на підставі
п. 9.12 Умов, доводи відповідачки про
сплив строку позовної давності для
звернення до суду є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Судами залишено поза увагою те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4
правил користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH) (а.
с. 9).

Крім того, згідно правової позиції,
викладеної у постанові Верховного Суду
України від 19 березня 2014 року (справа №
6-14цс14), відповідно до правил
користування платіжною карткою, які є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

У порушення зазначених норм
матеріального права судами не
з'ясовано, коли відповідачкою було
здійснено останній платіж, та коли
закінчилась дія картки.

Як вбачається з матеріалів справи 03
жовтня 2013 року представник
відповідачки подала до суду першої
інстанції заяву про застосування
строку позовної давності (а. с. 24).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Питання застосування строку позовної
давності відповідно до ст. 256 ЦК
України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст.
267 ЦК України, з урахуванням
вищенаведених обставин та факту
пред'явлення позову тільки 21 серпня
2013 року, не вирішено.

Оскільки суди не звернули належної
уваги на вказані обставини, у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову, відповідно до
ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 02 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12 березня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко