Провадження № 2/638/2333/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року Дзержинський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Лазюк С.В.

при секретарі:Гребінник А.Ю.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Управління комунального
майна та приватизації Департаменту
економіки та комунального майна
Харківської міської ради, Харківська
міська рада, ОСОБА_3 про визнання
частково недійсним свідоцтва,-

в с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до
суду з позовом до Управління
комунального майна та приватизації
Департаменту економіки та
комунального майна Харківської
міської ради, Харківська міська рада,
ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна
служба Харківського міського
управління юстиції, в якому просила, з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог, визнати недійсним
свідоцтво про право власності на 75100
частин квартири АДРЕСА_1 від 24.10.2001 року
під реєстраційним № 1-01-2278, видане
Управлінням комунального майна і
приватизації Департаменту економіки
та комунального майна виконавчого
комітету Харківської міської ради в
частині оформлення права власності за
ОСОБА_4.

В обґрунтування позову, позивач
зазначає, що вона є власником 25/100
частини квартири АДРЕСА_1. В грудні 2011
року їй стало відомо, що власник 25/100
частин вказаної квартири незаконно їх
приватизував, оскільки до цього вже
брав участь у безоплатній приватизації
квартири, що приховав від органу
приватизації. Зазначене, на її думку,
порушує її права, а тому просить позов
задовольнити.

Представник позивача у судовому
засіданні поданий позов підтримала та
просила його задовольнити.

Відповідачі, Управління
комунального майна та приватизації
Департаменту економіки та
комунального майна Харківської
міської ради, Харківська міська рада до
суду не з'явилися,про час, місце та дату
слухання справи були повідомлені
належним чином, причини неявки суду не
повідомили, своїх заперечень проти
позову до суду не подали.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову
заперечувала, посилаючись на
необґрунтованість та незаконність
позовних вимог, оскільки її батько
ОСОБА_4 був ветераном військової служби
та ветераном праці, а тому мав право на
безоплатну приватизацію житла
незалежно від його площі. На думку
представника відповідача, не подання
ОСОБА_4 органу приватизації даних про
те, що він вже брав участь у
приватизації, подання нового,
отриманого пізніше паспорту, в якому не
було відмітки про участь у
приватизації, не свідчить про
порушення порядку проведення
приватизації державного житлового
фонду.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального і процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, вважає, що позов
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
28 липня 1998 року ОСОБА_4, разом із своєю
донькою - ОСОБА_3 (відповідач) звернувся
до Центру приватизації державного
житлового фонду із заявою про
приватизацію квартири АДРЕСА_3.

Загальна площа цієї квартири
складає 46,4 кв. м. При цьому, як
вбачається з розрахунку площі
квартири, що безоплатно
приватизується, оформленого під час
приватизації ОСОБА_4 квартири, розмір
загальної площі, що підлягає
безоплатній передачі складає 52 кв. м
(21х2+10).

02 вересня 1998 року ОСОБА_4 в
порядку безоплатної приватизації
державного житлового фонду отримав у
спільну власність з ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про
право власності.

Отже, суд погоджується з
твердженням позивача про те, що ОСОБА_4
використав право на безоплатну
приватизацію житла у межах
встановлених законом норм 02 вересня 1998
року при приватизації квартири
АДРЕСА_3.

Суд зазначає, що в заяві ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, поданої 28 липня 1998 року до
міського центру приватизації
державного житлового фонду в графі
назва документу, що засвідчує особу,
вказано паспорт НОМЕР_1 ВВС Київського
РВК м. Харкова.

Після цього, 08 жовтня 2001 року
ОСОБА_4, а також ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернувся із заявою до міського центру
приватизації державного житлового
фонду про оформлення в порядку
приватизації права власності на
квартиру АДРЕСА_1.

У заяві в якості документу, що
посвідчує особу, ОСОБА_4 вказав паспорт
НОМЕР_2, виданий 22 січня 1999 року ЦОМ
Дзержинського РВ ХМУ, тобто інший
паспорт.

У відповідності до п. 30 Положення
про порядок передачі квартир (будинків)
у власність громадян, затвердженого
наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 15.09.92 при видачі власнику квартири
(будинку) свідоцтва про право власності
на житло у паспортах усіх повнолітніх
членів сім'ї власника і у свідоцтвах
про народження неповнолітніх осіб
робиться така помітка: "Право на
безоплатну приватизацію житла
використано в обсязі ___ кв. м при нормі
___ кв. м загальної площі". Таким
чином, оскільки ОСОБА_4 при
приватизації квартири АДРЕСА_1
пред'явив інший паспорт, відомості про
використання ним права на приватизацію
державного житлового фонду не стали
відомими міському центру приватизації
державного житлового фонду.

24 жовтня 2001 року було видано
свідоцтво про право власності на житло,
яке посвідчує, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 мають на праві власності 75/100
частин квартири АДРЕСА_1, загальна
площа приватизованих приміщень склала
78,1 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, його
спадкоємцем є відповідач ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 9 Житлового
Кодексу України громадяни мають право
на приватизацію квартир державного
житлового фонду на підставах
передбачених законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» приватизація
здійснюється шляхом:

- безоплатної передачі громадянам
квартир (будинків), житлових приміщень
у гуртожитках з розрахунку санітарної
норми 21 квадратний метр загальної
площі на наймача і кожного члена його
сім'ї та додатково 10 квадратних метрів
на сім'ю;

- продажу надлишків загальної
площі квартир (будинків), житлових
приміщень у гуртожитках громадянам
України, що мешкають в них або
перебувають в черзі потребуючих
поліпшення житлових умов.

У рішенні Конституційного суду
України від 10 червня 2010 року у справі за
конституційним зверненням громадянки
ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення
положення пункту 5 статті 5 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" (справа про безоплатну
приватизацію житла) вказано, що в
аспекті конституційного звернення
положення пункту 5 статті 5 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" від 19 червня 1992 року N
2482-XII, згідно з яким кожний громадянин
України має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чека
або з частковою доплатою один раз,
необхідно розуміти так, що право
громадян України на безоплатну
приватизацію державного житлового
фонду вважається реалізованим один
раз, якщо:

- громадянин України повністю
використав житловий чек для
приватизації житла у державному
житловому фонді, і у його власність
безоплатно передано в одній чи кількох
квартирах (будинках) загальну площу з
розрахунку санітарної норми 21
квадратний метр загальної площі на
наймача і кожного члена його сім'ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

- у власність наймача і кожного
члена його сім'ї передано загальну
площу однієї квартири (будинку), що
перевищує встановлену санітарну норму,
з оплатою вартості надлишкової
загальної площі приватизованого житла;

- у власність наймача і кожного
члена його сім'ї передано загальну
площу житла, меншу ніж встановлена
санітарна норма, а залишок житлового
чека використано для приватизації
частки майна державних підприємств,
земельного фонду;

- весь житловий чек використано
для приватизації частки майна
державних підприємств, земельного
фонду.

Приватизація загальної площі в
кількох квартирах (будинках)
державного житлового фонду в межах
встановленої санітарної норми та
номінальної вартості житлового чека не
є повторною.

У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» кожний громадянин
України має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чеку
або з частковою доплатою один раз.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. На підставі ч. 2 ст. 328 ЦК
України право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Отже, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 після
використання права на приватизацію
займаного житла, повторно взяв участь у
безоплатній приватизації житла, що є
порушенням вимог ч. 5 ст. 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

Конституційний суд України в
рішенні від 10 червня 2010 року у справі за
конституційним зверненням громадянки
ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення
положення пункту 5 статті 5 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" роз'яснив, що
приватизація загальної площі в кількох
квартирах (будинках) державного
житлового фонду в межах встановленої
санітарної норми та номінальної
вартості житлового чека не є повторною.

Враховуючи, що санітарна норма
складає 21 квадратний метр, а ОСОБА_4
безоплатно приватизовано в двох різних
квартирах приміщення на загальну площу
49,23 кв. м, то суд не може погодитися з
твердженням представника відповідача
про правомірну участь ОСОБА_4 в
приватизації кількох квартир в межах
санітарної норми та номінальної
вартості житлового чека.

Інакше розтлумачити норму про те,
що не є повторною приватизація
загальної площі в кількох квартирах
(будинках) державного житлового фонду в
межах встановленої санітарної норми та
номінальної вартості житлового чека,
аніж те, що загальна площа кількох
приватизованих квартир не може
перевищувати 21 кв. м та додатково 10 кв. м
на сім'ю неможливо.

Суд не може погодитися із
запереченнями представника
відповідача ОСОБА_3 щодо права ОСОБА_4
на приватизацію державного житлового
фонду незалежно від розмірів загальної
площі.

В преамбулі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» визначено, що цей Закон визначає
правові основи приватизації
державного житлового фонду, його
подальшого використання і утримання.
Метою приватизації державного
житлового фонду є створення умов для
здійснення права громадян на вільний
вибір способу задоволення потреб у
житлі, залучення громадян до участі в
утриманні і збереженні існуючого житла
та формування ринкових відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» незалежно від розміру
загальної площі безоплатно
передаються у власність громадян
займані ними:

- однокімнатні квартири;

- квартири (будинки), одержані у
разі знесення або відселення всіх
сімей з будинків (частин будинків), які
належали їм на праві власності, якщо
колишні власники не одержали за ці
будинки (частини будинків) грошової
компенсації;

- квартири (будинки), в яких
мешкають громадяни, котрим встановлена
ця пільга Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи";

- квартири (будинки), в яких
мешкають громадяни, удостоєні звання
Героя Радянського Союзу, Героя
Соціалістичної Праці, нагороджені
орденом Слави трьох ступенів, ветерани
Великої Вітчизняної війни,
воїни-інтернаціоналісти, інваліди I і II
груп, інваліди з дитинства, ветерани
праці, що пропрацювали: не менше 25 років
- жінки, 30 років - чоловіки, ветерани
Збройних Сил та репресовані особи,
реабілітовані згідно із Законом
України "Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні";

- квартири (будинки), в яких
мешкають сім'ї загиблих при виконанні
державних і громадських обов'язків та
на виробництві;

- квартири (будинки), в яких
мешкають військовослужбовці, котрим
встановлена пільга Законом України
"Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей";

- квартири (будинки), в яких
мешкають багатодітні сім'ї (сім'ї, що
мають трьох і більше неповнолітніх
дітей).

Отже, Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передбачено, що окремим
громадянам безоплатно передаються у
власність громадян займані ними
квартири незалежно від розміру
загальної площі.

Тобто, вказане означає
відсутність обов'язку у такого
громадянина оплачувати надлишок площі
займаної квартири у випадку
перевищення санітарної норми та не є
виключенням з правила про приватизацію
займаного житла один раз.

Зміст цієї норми закону свідчить,
що у випадку, якщо займана квартира
перевищує норми безоплатної
приватизації, то визначені в законі
особи звільняються від обов'язку
оплати надлишку площі.

Також зміст ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» не передбачає права
на безоплатну приватизацію декількох
квартир або їх частин незалежно від їх
загальної площі.

Натомість, з розрахунку вартості
надлишкової загальної площі квартири
АДРЕСА_1 вбачається, що розмір
надлишків площі склав 5,10 кв. м, що було б
неможливим при врахуванні органом
приватизації факту участі ОСОБА_4 в
приватизації квартири АДРЕСА_3.

Більше того, залучені судом копії
приватизаційних справ не містять
жодних доказів пред'явлення ОСОБА_4
документів, які б посвідчували його
статус ветерана військової служби або
ветерана праці, що надавало б змогу
органу приватизації визначити
наявність таких пільг, а також
правомірність участі у приватизації
другої квартири.

Згідно з п. 18 Положення про
порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян, затвердженого
наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 15.09.92 громадянином до органу
приватизації подаються копія
документа, що підтверджує право на
пільгові умови приватизації.

Однак, ОСОБА_4, звертаючись із
заявою про приватизацію, копію
документа, що підтверджує право на
пільгу не надав, взагалі приховавши
факт участі у приватизації квартири
АДРЕСА_3.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_4
під час приватизації квартири АДРЕСА_1
не діяв по процедурі та в порядку
передбаченому для приватизації
другого жилих приміщень з
використанням залишених на
приватизаційних депозитних рахунках
невикористані житлові чеки.

Стаття 19 Конституції України
гарантує, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

ОСОБА_4, поданням заяви про
безоплатну приватизацію другої
квартири та укриттям факту участі у
приватизації квартири АДРЕСА_3,
позбавив орган приватизації
можливості об'єктивно надати оцінку
права на приватизацію спірної
квартири, можливих пільг щодо
приватизації надлишкової площі жилої
квартири, у той час суд не може
підміняти функції органу приватизації
та прогнозувати дії Харківського
міського центру приватизації у випадку
подання належних документів при
приватизації другої квартири.

За таких обставин, судом не
приймаються доводи представника
відповідача про правомірність
безоплатної приватизації частки у
другій квартирі понад санітарну норму.

Крім того, не заслуговують на
увагу посилання представника
відповідача ОСОБА_3 на ст. 29 ЦК України,
оскільки ЦК України набрав чинності 01
січня 2004 року, а приватизація квартир
відбувалася у 1998 та 2001 роках
відповідно.

Відповідач ОСОБА_3, всупереч
вимогам ст. 60 ЦПК України не довела, що
ОСОБА_4 на момент приватизації спірної
квартири постійно проживав у ній, хоча
з матеріалів справи вбачається, що він
брав участь у приватизації квартири
АДРЕСА_3 і вказував, що саме за цією
адресою постійно проживає.

Не може погодитися суд із
твердженням представника відповідача
ОСОБА_3 про те, що участь ОСОБА_4 у
приватизації квартири АДРЕСА_1 не
стосується прав та інтересів позивача.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач є власником 25/100 частин
спірної квартири, які вона набула також
в результаті приватизації. Крім того,
рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 червня 2012 року
за позивачем визнано право власності
на 50/300 частин квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю. Право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» право на приватизацію
квартир (будинків) державного
житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни
України, які постійно проживають в цих
квартирах (будинках) або перебували на
обліку потребуючих поліпшення
житлових умов до введення в дію цього
Закону.

Отже, наявність співвласника
спільного майна, набуття ним права
власності не у відповідності до вимог
закону, участь іншої особи в
приватизації належної їй квартири
впливає на права та інтереси ОСОБА_2, а
тому вона має право на звернення з
позовом у цій справі.

Таким чином, суд вважає, що
приватизація ОСОБА_4, спадкоємцем якого
є відповідач ОСОБА_3, 25/100 частин
квартири АДРЕСА_1 відбулася з
порушенням вимог Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а тому позовні вимоги
підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст..328,356 ЦК України, Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», Положенням про
порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян, затвердженого
наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 15.09.92 р., ст.ст.10,11,60,88,212-214, 294 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до
Управління комунального майна та
приватизації Департаменту економіки
та комунального майна Харківській
міської ради, Харківській міської ради,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсним
свідоцтва про право власності -
задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право
власності на 75/100 частин квартири
АДРЕСА_1 від 24.10.2001 року під
реєстраційним №1-01-2278, видане
Управлінням комунального майна і
приватизації Департаменту економіки
та комунального майна виконавчого
комітету Харківській міської ради в
частині оформлення права власності в
порядку приватизації за ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, яки брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення ухвалено і надруковано
власноруч суддею Лазюк С.В. у нарадчій
кімнаті.

Головуючий: суддя
С. В. Лазюк