У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Облтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за послуги з
теплопостачання, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 18 грудня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство
«Облтеплокомуненерго» (далі - ПАТ
«Облтеплокомуненерго») звернулось до
суду з указаним позовом, просило
стягнути із відповідача
заборгованість за послуги з
теплопостачання за період із 14 жовтня
2008 року по 1 жовтня 2013 року у розмірі 38 140
грн 05 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що
відповідач є споживачем послуг із
теплопостачання квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Чернігівської міської ради №
92 від 28 квітня 2008 року вказану квартиру
переведено до нежитлового фонду, тому з
цього часу тарифи на теплопостачання
для відповідача нараховуються не за
тарифами для населення, а за тарифами
для інших споживачів.

12 березня 2011 року Деснянським районним
судом м. Чернігова видано судовий наказ
про стягнення з відповідача
заборгованості за теплопостачання за
період з 14 жовтня 2008 року по 31 грудня 2010
року. Судовий наказ було скасовано
ухвалою цього ж суду від 15 червня 2011
року.

За таких обставин, відповідно до ст. 264
ЦК України строк позовної давності
перервався, а тому з відповідача
підлягає стягненню заборгованість за
теплопостачання за період із 14 жовтня
2008 року до 1 жовтня 2013 року.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 18 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 24 лютого 2014 року, позов
задоволено. Стягнуто з відповідача на
користь позивача заборгованість за
послуги з теплопостачання за період з 14
жовтня 2008 року до 1 жовтня 2013 року у
розмірі 38 140 грн 05 коп. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
споживачем послуг теплопостачання за
адресою: квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Чернігівської міської ради №
92 від 21 квітня 2008 року «Про переведення
квартир з житлового фонду до
нежитлового в Деснянському районі»
квартиру АДРЕСА_1 переведено з
житлового фонду до нежитлового.

12 березня 2011 року Деснянським районним
судом м. Чернігова видано судовий наказ
про стягнення із ОСОБА_3 на користь ВАТ
«Облтеплокомуненерго» заборгованості
за теплопостачання у розмірі 14 517 грн 69
коп. за період із 14 жовтня 2008 року по 31
грудня 2010 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Чернігова від 15 червня 2011 року вказаний
судовий наказ скасовано.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що строк позовної давності
перервався видачею судом судового
наказу, тому з відповідача підлягає
стягненню заборгованість за послуги з
теплопостачання за період із 14 жовтня
2008 року до 1 жовтня 2013 року у розмірі 38 140
грн 05 коп. за тарифами не для населення,
а для інших споживачів.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
теплопостачання» споживач повинен
щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації за
фактично отриману теплову енергію.

Згідно із п. 3 Порядку формування
тарифів на виробництво,
транспортування, постачання теплової
енергії та послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 955 від 10 липня 2006
року, тарифи формуються для трьох
категорій споживачів - населення,
бюджетних установ та інших споживачів.

Як убачається із матеріалів справи,
ОСОБА_3 (до зміни прізвища - Михальчук) є
власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Встановивши, що рішенням виконавчого
комітету Чернігівської міської ради №
92 від 21 квітня 2008 року вказану квартиру
переведено до нежитлового фонду, суди
дійшли обґрунтованого висновку про те,
що теплопостачальна організація
правильно здійснювала нарахування
плати за послуги з теплопостачання для
квартири відповідача за тарифами для
інших споживачів.

Частиною 2 ст. 264 ЦК
України встановлено, що позовна
давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується. (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо
цивільні відносини не врегульовані цим
Кодексом, іншими актами цивільного
законодавства або договором, вони
регулюються тими правовими нормами
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, що регулюють подібні за
змістом цивільні відносини (аналогія
закону).

Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України судовий
наказ є особливою формою судового
рішення, що видається судом за
результатами розгляду вимог,
передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Згідно із ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають справи, визначені у
частині першій цієї статті, в порядку
позовного, наказного та окремого
провадження.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 118 ЦПК України
позов пред'являється шляхом подання
позовної заяви до суду першої
інстанції. Позовна заява щодо вимог,
визначених у частині першій статті 96
цього Кодексу, може бути подана тільки
в разі відмови у прийнятті заяви про
видачу судового наказу або скасування
його судом.

За своєю сутністю судовий наказ є актом
реалізації судової влади, яким
вирішується цивільна справа по суті
заявлених вимог.

Як і в наказному, так і в позовному
провадженні реалізуються завдання
цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України
судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Підставою для відкриття наказного
провадження у справі є прийняття судом
заяви про видачу судового наказу, а для
відкриття позовного провадження -
позовної заяви.

Результат вирішення цивільної справи
по суті у позовному провадженні
закріплюються у рішенні суду. За
результатами вирішення справи у
наказному провадженні видається
судовий наказ.

З огляду на викладене та положення ч. 1
ст. 8, ч. 2 ст. 264 ЦК України необхідно
дійти висновку, що подання заяви про
видачу судового наказу та його видача
судом перериває позовну давність.

За таких обставин колегія суддів
погоджується із висновками судів
першої та апеляційної інстанцій про те,
що у зазначеній справі перебіг
позовної давності був перерваний у
зв'язку з поданням заяви про видачу
судового наказу.

Оскільки строк позовної давності за
вимогами про стягнення заборгованості
за житлово-комунальні послуги за
період з 14 жовтня 2008 року до 31 грудня 2010
року було перервано видачею судового
наказу 12 березня 2011 року, із позовом про
стягнення заборгованості за період із
14 жовтня 2008 року до 1 жовтня 2013 року
теплопостачальна організація
звернулась у листопаді 2013 року, то суди
дійшли обґрунтованого висновку про
задоволення позову.

Водночас, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не
спростував доводи представника ОСОБА_3
про те, що станом на 1 червня 2009 року
заборгованість ОСОБА_3 з
теплопостачання відсутня.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В ухвалі Деснянського районного суду м.
Черкаси від 15 червня 2011 року зазначено,
що заявник ОСОБА_3 надала докази
(виставлену стягувачем квитанцію) про
те, що станом на 1 червня 2009 року
заборгованість з теплопостачання
помешкання була відсутня (а.с. 7).

Зазначений довід представника
відповідача апеляційний суд не
перевірив, не спростував та не
зазначив, чому не бере його до уваги.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

У порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд належним чином не
перевірив доводи апеляційної скарги та
не спростував їх.

З огляду на допущені апеляційним судом
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин справи, ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 24 лютого 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко