АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 9209 /2014
Головуючий у 1-ій інстанції -
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Меєчко Д.П.

за участі осіб:
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовомОСОБА_6 до
ОСОБА_4 про стягнення аліментів на
утримання непрацездатної дружини;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 травня 2014 року

в
с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
аліментів на утримання непрацездатної
дружини.

ОСОБА_6 зазначила, що вона з 23.09.2006 року
перебувала у шлюбі з відповідачем. Шлюб
було розірвано 27.07.2010 року. Посилаючись
на те, що перебуваючи у шлюбі вона
захворіла на системний червоний
вовчак, хвороба має хронічний перебіг у
2-ій, 3-ій стадії активності з ураженням
нервової системи, що призвело до
встановлення їй інвалідності 2-ої групи
під час шлюбу, на даний час - 1-ої групи.
Вона є непрацездатною особою, яка
потребує матеріальної допомоги, а
відповідач, як її колишній чоловік,
спроможний надавати їй таку допомогу.
Він працює лікарем-нейрохірургом у
Інституті нейрохірургії у відділенні
функціональної діагностики, має вчену
ступінь кандидата медичних наук, тому
позивач просила суд стягнути з нього
аліменти на її утримання у розмірі 1/6
частини (відповідно до заяви від травня
2014 року) з усіх видів заробітку
(доходів).

Відповідач позовних вимог не визнавав,
зазначав що ОСОБА_6 отримує пенсію, як
інвалід 1-ої групи, яка забезпечує їй
прожитковий мінімум встановлений
законодавством на 01.12.2013 року для особи,
яка є непрацездатною. Вважає, що
захворювання позивачки виникло до
шлюбу як спадкова хвороба, яку вона
приховувала від нього, вважає що
відсутні підстави для стягнення з
нього аліментів на утримання
непрацездатної ОСОБА_6 Відповідач
зазначав, що він отримує невелику
заробітну плату, має іншу сім'ю, хворих
батьків і тому не може надавати
матеріальну допомогу.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27.05.2014 року позов
ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_6 аліменти на утримання
непрацездатної дружини ОСОБА_6 в
розмірі 1/6 частини з усіх видів
заробітку (доходу) ОСОБА_4, щомісячно,
починаючи з 28 жовтня 2013 року. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь держави судовий збір
у сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_6 Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що до суду першої
інстанції позивачка надала довідку про
те, що вона отримує пенсію у розмірі 1071,
27 грн., яка перевищує прожитковий
мінімум встановлений законом для
непрацездатних осіб - 949 грн. Таким
чином, відповідачка отримує, як
інвалід, пенсію, яка забезпечує їй
прожитковий мінімум, а відповідно, вона
не є особою яка потребує матеріальної
допомоги, у відповідності до вимог ч.4
ст. 75 СК України. Апелянт вважає, що
позивачка вводить суд в оману стосовно
того, що вона отримала хворобу під час
шлюбу. Суд першої інстанції
безпідставно не взяв до уваги витяг з
історії хвороби позивачки, наявний в
матеріалах справи, який свідчить про
те, що тяжка хвороба у позивачки
виникла ще до укладення шлюбу з
відповідачем, у вересні 2006року.
Фактично вона, на момент укладення
шлюбу, приховала від відповідача факт
наявності тяжкої хвороби, на що
відповідач в суді першої інстанції
акцентував увагу суду, проте в самому
рішенні суд про це майже не зазначив
нічого. Не зрозумілим є і зазначення в
рішенні суду першої інстанції
стягнення судового збору в сумі 243,60
грн.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну
скаргу в повному обсязі, посилаючись на
доводи, викладені в ній. Представники
позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_2
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Позивачка
ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась,
про час та місце судового засідання
повідомлялась належним чином. ЇЇ
неявка в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про
можливість розгляду справи за її
відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Так, задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що ним не було встановлено
обставин, які б стали підставою для
відмови у позові про стягнення
аліментів на непрацездатну позивачку,
а тому дійшов до висновку про
необхідність задоволення позову.

З таким висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки він не відповідає
вимогам закону та зібраним по справі
доказам.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 23.09.2006 року,
шлюб було розірвано 27.07.2010 року.

Позивачка стала непрацездатною до
розірвання шлюбу, їй було присвоєно
другу групу інвалідності, що
підтверджено пенсійним посвідченням №
НОМЕР_1, у якому зазначено про
встановлення ОСОБА_6 інвалідності від
загального захворювання від 24.11.2009 року
та витягами з історії хвороби.
Відповідно до довідки від 22.05.2012 року до
акту огляду МСЕК, з 15.05.2012 року
позивачці встановлено інвалідність
першої групи, вона є особою, яка
потребує постійної сторонньої
допомоги. Таким чином, позивач є особою,
яка втратила працездатність.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивач набула право на утримання
(аліменти), як непрацездатна особа, яка
потребує матеріальної допомоги,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Сімейного
кодексу України один із подружжя є
таким, що потребує матеріальної
допомоги, якщо заробітна плата, пенсія,
доходи від використання його майна,
інші доходи не забезпечують йому
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Прожиткові мінімуми для основних
соціальних і демографічних груп
населення, затвердженні Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2013 рік». Так, з 01 грудня 2013
прожитковий мінімум для осіб, які
втратили працездатність (якою є
позивач) складав 949 грн. З 01.01.2013 року по
01.12.2013 року (на час звернення позивачки
до суду - жовтень 2013 року) прожитковий
мінімум складав 894 грн.

До суду першої інстанції
позивачкою була надана довідку яка
свідчить про те, що вона отримувала
пенсію (у жовтні 2013 року), яка дорівнює
1016, 27 грн. Тобто, розмір пенсії
позивачки (на час її звернення до суду)
перевищував прожитковий мінімум для
осіб, які втратили працездатність.

ОСОБА_6 отримує (як інвалід)
пенсію, яка забезпечує їй прожитковий
мінімум, а відповідно до вимог закону
вона не є собою, яка потребує
матеріальної допомоги.

Колегія суддів не бере до уваги
посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 (на
час реєстрації шлюбу) навмисно
приховала від відповідача наявність у
неї тяжкого захворювання, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази, які
б підтверджували дану обставину. Так,
витяг з історії хвороби № 73117954 (а.с. 7-8)
свідчить про те, що вона себе вважає
хворою з січня 2006 року, оскільки «тоді
з'явився «метелик» на обличчі,
алопеція, з часом схуднення». З даного
документу не вбачається конкретний
час, коли позивачці став відомим
діагноз її захворювання.

Крім того, колегія суддів не бере
до уваги посилання відповідача на те,
що він не спроможний надавати
позивачці матеріальну допомогу,
оскільки його доходи значно
перевищують розмір її пенсії. Доказів
того, що він несе додаткові витрати на
утримання членів своєї родини
відповідач суду не надав.

Але, зазначені обставини не
свідчать про наявність підстав для
задоволення позову ОСОБА_6, оскільки
вона не є особою, яка потребує
матеріальної допомоги, а тому колегія
суддів скасовує рішення суду першої
інстанції та ухвалює нове рішення, яким
відмовляє ОСОБА_6 у задоволенні позову
про стягнення з ОСОБА_4 аліментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_4, поданої представником ОСОБА_5, є
частково обґрунтованими, а висновки,
викладені в рішенні суду першої
інстанції щодо наявності правових
підстав для задоволення позовних вимог
є помилковими та такими, що не
відповідають зібраним по справі
доказам та вимогам закону.

Оскільки позивач звільнена за законом
від сплати судового збору і суд
ухвалює рішення на користь
відповідача, тому витрати по сплаті
судового збору суд відносить на
рахунок держави.

Висновки колегії суддів апеляційного
суду відповідають фактичним
обставинам справи та зібраним по
справі доказам.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

ОСОБА_6 відмовити у задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору
віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: