АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 - й інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач - Ратнікова В.М.
І М Е Н Е М У К Р А
25 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Борисової О.В.
при секретарі - Шалапуда Н.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 18 серпня
2014 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Київської
міської ради, третя особа: Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання незаконним та скасування
дозволу Київської міської ради на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
визнання права користування земельною
Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 18 серпня 2014 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5,
Київської міської ради, третя особа:
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання незаконним
та скасування дозволу Київської
міської ради на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та визнання права користування
земельною ділянкою.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись
до суду з апеляційною скаргою, в якій
просили рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 18 серпня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивують тим,
що рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, без урахування
всіх обставин, що мають значення для
розгляду справи. Зазначають, що
відмовляючи в задоволенні їх позову,
суд 1-ї інстанції не врахував той факт,
що вони є повноправними та законними
користувачами спірної земельної
ділянки і, як землекористувачі,
будь-якого погодження щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_5 не
давали, у законному порядку дана
земельна ділянка у них не вилучалась. У
зв'язку з чим вважають, що Київська
міська рад, розглядаючи документи
ОСОБА_5 щодо відведення спірної
земельної ділянки, повинна була
відмовити у наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою, оскільки
такі документи подані з порушенням
вимог ст.118 ЗК України. Проте, Київською
міською радою розглянуто подані ОСОБА_5
документи та надано дозвіл на розробку
проекту землеустрою спірної земельної
ділянки, чим порушено їх права, як
землекористувачів.

В судовому позивачі ОСОБА_4 повністю
підтримала доводи апеляційної скарги
та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_7 та
представник Київської міської ради
Власенко Ірина Іванівна проти доводів
апеляційної скарги заперечували,
посилалась на те, що вони є
безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

ОСОБА_3 та представник Департаменту
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) в
судове засідання не з'явилися, про день
та час слухання справи судом
повідомлені у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомили, а тому, колегія судів
вважає можливим слухати справу за їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на праві приватної власності по1/2
частині кожному належить житловий
будинок АДРЕСА_1

З дослідженого судом державного акту
на право приватної власності на землю
вбачається, що житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 розташований на
земельній ділянці 0,0828 га (кадастровий
номер :75:126:0011). Дана земельна
ділянка належить позивачам на праві
спільної часткової власності, по 1/2
частині кожному, у відповідності до
часток будинку.

З Технічного звіту по відновленню
зовнішніх мереж земельної ділянки,
виконаним на замовлення позивачів
землевпорядною організацією ПП «ГЄОС»,
вбачається, що фактична площа
користування земельною ділянкою, на
якій розташований даний будинок,
рівняється 0,1032 га.

У 2008 році ОСОБА_5 звернулась до
Київської міської ради з заявою про
надання їй у власність земельної
ділянки.

07 вересня 2008 року Київською міською
радою ОСОБА_5 було надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

09 липня 2013 року Комунальним
підприємством «Київський міський
центр земельного кадастру та
приватизації землі» на адресу
позивачів було надіслано листа, яким
повідомлено, що для громадянки ОСОБА_5
виконуються роботи із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) за адресою:
АДРЕСА_2.

Оскільки частина земельної ділянки
(орієнтовною площею 0,0172 га), на яку
Київською міською радою ОСОБА_5 надано
дозвіл на розробку проекту
землеустрою, фактично перебуває у
користуванні позивачів та разом із
земельною ділянкою, яка перебуває у їх
власності, огороджена парканом та
використовується для обслуговування
будинку останніх, то ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5,
Київської міської ради, третя особа:
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання незаконним
та скасування дозволу Київської
міської ради на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та визнання права користування
земельною ділянкою.

Відмовляючи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
задоволенні позову, суд 1-ї інстанції
виходив з того, що позовні вимоги є
необґрунтованими, не підтверджені
належними та допустимими доказами, а
тому правових підстав для їх
задоволення немає.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону. Проте, вирішивши вірно спір по
суті, суд першої інстанції помилково
застосував статті 116, 118 Земельного
Кодексу України, які діяли станом на
день ухвалення рішення, а не ті, які
діяли на час виникнення спірних
правовідносин, а тому рішення в цій
частині підлягає зміні і застосуванню
підлягають ст.ст. 116, 118 ЗК України в
редакції станом на 2008 рік.

Частиною 2 статті 14 Конституції України
встановлено, що право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону. Відповідно до ч.2 ст.41
Конституції України право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до вимог п.б ч.1 ст.12 ЗК
України (в редакції, яка була чинна на
час виникнення спірних правовідносин)
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить - передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Підстави набуття права на землю
визначено ст.116 ЗК України (в редакції,
яка була чинна на час виникнення
спірних правовідносин), згідно з якою
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі: одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом. Передача земельних
ділянок безоплатно у власність
громадян у межах норм, визначених цим
Кодексом, провадиться один раз по
кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
встановлено ст.118 ЗК України (в
редакції, яка була чинна на час
виникнення спірних правовідносин)
відповідно до якої громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки. Громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають заяву про вибір місця
розташування земельної ділянки до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. До заяви додаються
матеріали, передбачені частиною п'ятою
статті 151 цього Кодексу, а також
висновки конкурсної комісії (у разі
відведення земельної ділянки для
ведення фермерського господарства).

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються у порядку, встановленому
статтею 151 цього Кодексу. Районна,
Київська чи Севастопольська міська
державна адміністрація або сільська,
селищна, міська рада у місячний строк
розглядає проект відведення та приймає
рішення про передачу земельної ділянки
у власність.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

Судом встановлено, сторонами не
заперечується той факт, що земельна
ділянка на яку Київською міською радою
ОСОБА_5 було надано дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки належить до
комунальної власності, тобто є землею
територіальної громади, яку не надано у
користування або у власність будь-яким
особам.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, що беруть участь у справі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до вимог
ст.60 ЦПК України, не надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що Київська міська
рада під час надання ОСОБА_5 дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки діяла не
на підставі та не в межах повноважень і
не в спосіб визначений чинним
законодавством.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що правові підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Київської міської
ради, третя особа: Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання незаконним та скасування
дозволу Київської міської ради на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки відсутні.

Статтю 123 ЗК України встановлено, що
надання земельних ділянок державної
або комунальної власності у
користування здійснюється Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органами виконавчої влади або
органами місцевого самоврядування.

Особа, зацікавлена в одержанні у
користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, передають у власність
або користування такі земельні
ділянки.

З системного аналізу даної норми чітко
вбачається, що надання земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності в користування
здійснюється на підставі рішення ради,
прийнятого за результатами розгляду
заяви (клопотання) особи, яка бажає
отримати земельну ділянку в
користування.

Таким чином, законодавством України
чітко визначено порядок та органи, які
надають земельні ділянки із земель
державної або комунальної власності в
користування. Суд при прийнятті
судового рішення не може підміняти
собою орган, до повноважень та
компетенції якого входить вирішення
питання про надання земельної ділянки
із земель державної або комунальної
власності в користування, а тому
колегія суддів погоджується з
висновками суду 1-ї інстанції про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права
користування спірною земельною
ділянкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є повноправними та
законними користувачами спірної
земельної ділянки, колегія суддів
вважає необґрунтованими, з огляду на
таке.

Ні суду 1-ї інстанції, ні суду
апеляційної інстанції позивачами не
надано будь-яких доказів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
повноправними та законними
користувачами спірної земельної
ділянки та що вони звертались до
Київської міської ради з клопотанням
про надання спірної земельної ділянки
із земель державної або комунальної
власності в їх користування.

Не заслуговують на увагу твердження
апелянтів про те, що судом 1-ї інстанції
не надано жодної правової оцінки
позовним вимогам, які заявлялись по
даній цивільній справі, як наслідок,
безпідставно відмовлено в задоволенні
позову, оскільки суд 1-ї інстанції
розглянув дану справу в межах
заявлених позовних вимог, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду 1-ї
інстанції також не спростовують.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 18 серпня
2014 року підлягає зміні в частині
застосування ст.ст.116,118 ЗК України (в
редакції станом на 2014 рік), так як
застосуванню підлягають норми права,
які існували на момент виникнення
правовідносин між сторонами. Оскільки
правовідносини щодо надання Київською
міською радою дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки виникли в 2008 році, то
застосуванню підлягали ст.ст.116,118 ЗК
України (в редакції станом на 2008 рік).

В іншій частині рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним
доказам, обставинам справи і підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст.ст.116,118 ЗК України (в
редакції станом на 2008 рік), ст.ст. 303, 307,
309, 313-315 ЦПК України, колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 18 серпня
2014 року змінити в частині застосування
ст.ст.116,118 ЗК України (в редакції станом
на 2014 рік), вказавши, що спір вирішено
на підставі ст.ст.116,118 ЗК України (в
редакції станом на 2008 рік).

В іншій частині рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 18 серпня 2014 року залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку

Головуючий:
Судді: