Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/2510/14-ц

провадження № 2/521/3825/14

05 червня 2014 року

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Стариш О.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про припинення та визнання
права власності, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення та
визнання права власності, посилаючись
на те, що 20.03.2003 року між ним та ОСОБА_4
укладено договір дарування, згідно
якого він отримав у власність 374/1000
частин квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Рішенням
Малиновського районного суду міста
Одеси від 06.04.2006 року за ОСОБА_5 визнано
право власності 374/1000 частин квартири
АДРЕСА_1, в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_4.

14.08.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3
укладено договір дарування, згідно
якого відповідачі отримали у власність
374/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 06.04.2006 року скасоване,
справу передано до суду першої
інстанції на новий розгляд. Ухвалою
Малиновського районного суду міста
Одеси від 27 січня 2014 року позовні
вимоги по зазначеній справі залишені
без розгляду.

Оскільки, на теперішній час
відповідачі не визнають право
власності позивача на 374/1000 частин
квартири АДРЕСА_1, він вимушений
звернутись з позовом до суду.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просить суд припинити право власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 374/1000 частин
квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1
право власності на зазначену частину
квартири.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у поданих запереченнях на
позов.

Суд, вислухавши учасників цивільного
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що
20.03.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
укладено договір дарування, згідно
якого він отримав у власність 374/1000
частин квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Рішенням
Малиновського районного суду міста
Одеси від 06.04.2006 року за ОСОБА_5 визнано
право власності на 374/1000 частин
квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_4.

14.08.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3
укладено договір дарування, згідно
якого відповідачі отримали у дар 374/1000
частин квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 06.04.2006 року скасоване,
справу передано до суду першої
інстанції на новий розгляд. Ухвалою
Малиновського районного суду міста
Одеси від 27 січня 2014 року позовні
вимоги по зазначеній справі залишені
без розгляду.

В ході судового розгляду також
встановлено, що рішенням Малиновського
районного суду міста Одеси від 29 травня
2014 року договір дарування від 14.08.2006
року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
ОСОБА_3, згідно якого відповідачі
отримали у дар 374/1000 частин квартири
АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Відповідно ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. При цьому діє презумпція
правомірності набуття права власності
на певне майно, яка означає, що право
власності на конкретне майно
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що з 20.03.2003 року та по теперішній час
власником 374/1000 частин квартири
АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_1, на підставі
договору дарування, укладеного 20.03.2003
року.

Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
374/1000 частин квартири АДРЕСА_1 припинено
рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 29 травня 2014 року, яким
визнано недійсним договір дарування
від 14.08.2006 року.

Отже, вибраний позивачем спосіб
захисту права власності шляхом
припинення права власності осіб на
майно, яке вже є припиненим та визнання
права власності на майно, яке вже
перебуває у його власності є
неправильно обраним та є підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог,
що передбачено п. 3 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав».

На підставі викладеного, керуючись ст.
316, 318, 319, 328 ЦК України, ст. ст. 10, 58, 60, 209,
212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про припинення та визнання
права власності - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя: О.Михайлюк