ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/8396/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва

в складі: головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

прокурора
Любенок М.Д.;

позивача
ОСОБА_1;

представника позивача
ОСОБА_2;

відповідача
ОСОБА_3;

представника відповідача
ОСОБА_4;

представника третьої особи
Кушніра С.Б.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Служби у справах дітей Дніпровської
районної у місті Києві державної
адміністрації, про позбавлення
батьківських прав та стягнення
аліментів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач,
ОСОБА_1.) звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач,
ОСОБА_3.) про позбавлення батьківських
прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала
тим, що між сторонами було укладено
шлюб, від якого вони мають сина - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проте відповідач не
виконує батьківські обов'язки щодо
виховання та утримання сина, а відтак
вважає, що його необхідно позбавити
батьківських прав та стягнути аліменти
в розмір 1/4 частини з усіх видів
заробітку щомісячно, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з дня
подання позовної заяви і до повноліття
дитини.

Ухвалою суду від 27 травня 2014 року
провадження у справі було відкрито та
одночасно залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Службу у справах дітей Дніпровської
районної у місті Києві державної
адміністрації (далі по тексту - третя
особа).

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
вважали їх обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. Пояснили, що
відповідач не шукає зустрічі з сином,
не вітає його зі святами та не дарує
подарунків, не забезпечує продуктами
харчування, одягом, іграшками та іншим,
потрібним для дитини його віку, не
приймає участі у розвитку здібностей
сина, у навчанні, у підготовці до
самостійного життя та не проявляє до
дитини батьківської турботи та любові,
що негативно впливає на фізичний
розвиток сина, а також не виявляє
інтересу до внутрішнього світу сина, не
створює умов для отримання ним освіти і
не сплачує аліменти.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги в частині стягнення
аліментів визнав. Проти позовних вимог
в частині позбавлення батьківських
прав відповідач та його представник
заперечували, надавши суду письмові
заперечення. Відповідач пояснив, що
його неактивна поведінка щодо сина
виникла внаслідок їх спілкування з
колишньою дружиною. Відтак, коли
відповідач шукає зустрічі з сином,
телефонуючи до позивача з проханням
зустрітись, отримує відмови. Також
відповідач зазначив, що любить сина,
але не хоче травмувати його дитячу
психіку, розуміючи, що син проживає з
матір'ю та її новим чоловіком, та що
дитина звикає до свого вітчима.

Представник третьої особи в судовому
засіданні вважав за можливе позбавити
ОСОБА_3 батьківських прав.

Прокурор в судовому засіданні проти
позовних вимог в частині позбавлення
батьківських прав заперечила, позовні
вимоги в частині стягнення аліментів
підтримала та просила їх задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, її
представника, відповідача, його
представника, представника третьої
особи, думку прокурора, допитавши
свідків, повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши матеріали справи суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони з 2003 року
перебували в шлюбі, від якого мають
сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено копією свідоцтва про
народження (а.с.7). Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 червня 2010 року шлюб між сторонами
розірвано, про що Відділом реєстрації
актів цивільного стану Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
зроблено відповідний актовий запис
№1008 від 25 листопада 2010 року (а.с.8,9).

Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_6
залишився проживати з матір'ю, яка в
подальшому створила нову сім'ю,
одружившись з ОСОБА_8.

Статтею 150 Сімейного кодексу України
(далі по тексту - СК України)
встановлено обов'язок батьків щодо
виховання та розвитку дитини.
Визначено, зокрема, що батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною освіти, готувати її до
самостійного життя. Передача дитини на
виховання іншим особам не звільняє
батьків від обов'язку батьківського
піклування.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
охорону дитинства» сім'я є природним
середовищем для фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини, її
матеріального забезпечення і несе
відповідальність за створення
належних умов для цього. Кожна дитина
має право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 155 Сімейного кодексу
України здійснення батьками своїх прав
та виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Ухилення
батьків від виконання батьківських
обов'язків є підставою для покладення
на них відповідальності, встановленої
законом.

Як зазначає позивач, відповідач, в
порушення вимог зазначеної правової
норми, ухиляється від виконання
обов'язку по вихованню та утриманню
сина, зокрема, не цікавиться його
здоров'ям, не шукає зустрічі з ним, не
вітає його зі святами та не дарує
подарунків, не забезпечує продуктами
харчування, одягом, іграшками та іншим,
потрібним для дитини його віку, не
приймає участі у розвитку здібностей
сина, у навчанні, у підготовці до
самостійного життя та не проявляє до
дитини батьківської турботи та любові,
що негативно впливає на фізичний
розвиток сина, а також не виявляє
інтересу до внутрішнього світу сина, не
створює умов для отримання ним освіти і
не сплачує аліменти, а відтак є всі
підстави для позбавлення його
батьківських прав відносно сина.

При цьому, відповідно до ст. 164 СК
України підставами для позбавлення
батьківських прав батьків є: якщо мати,
батько не забрали дитину з полового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування;
ухиляються від виконання своїх
обов'язків з виховання дитини; жорстоко
поводяться з дитиною; є хронічними
алкоголіками або наркоманами; вдаються
до будь-яких видів експлуатації дитини;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

Водночас, Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» №3 від 30 березня 2007
року роз'яснив, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно їх утримують та інше), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Тобто, відповідно до вищенаведених
роз'яснень та норм закону тільки винна
поведінка батьків, може бути підставою
для позбавлення їх батьківських прав.

Разом з тим, відповідач, заперечуючи
проти заявлених позовних вимог щодо
позбавлення його батьківських прав
відносно сина, вказав, що від виконання
своїх батьківських обов'язків він не
ухилявся, його неактивна поведінка
щодо сина виникла внаслідок їх
спілкування з колишньою дружиною.
Відтак, коли відповідач шукає зустрічі
з сином, телефонуючи до позивача з
проханням зустрітись, отримує відмови,
підтвердженням чого слугує його
звернення до Служби у справах дітей
щодо участі у вихованні та спілкуванні
з сином та відповідне рішення цього
органу про визначення годин
спілкування відповідача з сином.

Також відповідач зазначив, що любить
сина, але не хоче травмувати його
дитячу психіку, розуміючи, що син
проживає з матір'ю та її новим
чоловіком, та що дитина звикає до свого
вітчима. Конфліктувати з позивачкою
він не хотів, оскільки вона любить
дитину, піклується про неї, до того ж це
може травмувати саму дитину, чого він
не бажає.

З пояснень відповідача також
вбачається, що він періодично надавав
матеріальну допомогу на утримання
дитини, іноді купував речі, їжу, та в
подальшому не відмовляється від такої
допомоги, але не завжди є можливість її
надавати, підтвердженням чого є надані
пояснення його батьками - ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, допитаними у якості свідків
під час розгляду даної справи, а також
тим, що позивач до цього часу не
зверталася до суду з заявою про
стягнення з відповідача аліментів на
утримання дитини. Дані пояснення не
спростовані позивачем та допитаною у
якості свідка її матір'ю.

Крім того, під час розгляду справи
встановлено, що позивач разом з
малолітнім сином має намір виїхати на
постійне місце проживання до
Сполучених Штатів Америки, що не
заперечувалось сторонами під час
розгляду справи, а також доказом про
наявність такого наміру позивача
виїхати разом з дитиною за кордон
слугує наданий відповідачем дозвіл на
їх виїзд на постійне місце проживання
до Канади, який оформлений нотаріально
посвідченою заявою. При цьому, допитана
в судовому засіданні свідок ОСОБА_11,
яка є матір'ю позивача, вказала, що
однією з підстав звернення до суду з
заявленими вимогами про позбавлення
батьківських прав є також можливий
виїзд позивача разом з дитиною за
кордон на постійне місце проживання.

Водночас, під час допиту, малолітній
ОСОБА_6 вказав, що не хоче згадувати про
батька, оскільки саме зі слів матері
батько образив її, гуляючи з іншими
жінками та вживанням алкогольних
напоїв. Також вказав, що мама
заборонила йому розказувати про їх
намір щодо виїзду за кордон на постійне
місце проживання, у зв'язку з чим,
врахувавши наведені пояснення та
надані покази, суд дійшов висновку, що
позивачем чиниться тиск на
малолітнього сина стосовно
нав'язування йому негативної думки про
батька, а відтак не можуть бути
належними та допустимими доказами і
інші надані ним покази.

Таким чином, позивачем не наведено та в
судовому засіданні встановлено
відсутність безспірних доказів, які
свідчать про ухилення відповідача від
виконання своїх обов'язків щодо
виховання малолітнього сина, зокрема
його винна поведінка, свідоме
нехтування ним своїми обов'язками, а
намір виїзду за кордон на постійне
місце проживання не є підставою для
позбавлення батьківських прав
відповідача у розумінні ст. 164 СК
України.

Крім того, статтею 19 СК України
встановлено, що орган опіки та
піклування подає суду письмовий
висновок щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
дитини, батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

З наданого Органом опіки та піклування
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації висновку про
позбавлення батьківських прав ОСОБА_3
відносно його малолітнього сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що
відповідач з сином не проживає,
вихованням та утриманням не
займається, не цікавиться його життям
та здоров'ям, матеріально не допомагає,
що також підтвердив сам малолітній
ОСОБА_6 на засіданні комісії.

При цьому, ч. 6 ст. 19 СК України
встановлено, що суд може не погодитися
з висновком органу опіки та піклування,
якщо він є недостатньо обґрунтованим,
суперечить інтересам дитини.

Враховуючи недостатню обґрунтованість
висновку органу опіки та піклування,
невідповідність його висновків
встановленим судом обставинами, суд не
погоджується з ним та не бере його до
уваги у якості належних та допустимих
доказів.

З огляду на викладене, та відсутність у
матеріалах справи беззаперечних
доказів про ухилення ОСОБА_3 від
виконання своїх батьківських
обов'язків, та зважаючи на те, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, а судом встановлено,
що відповідач любить свою дитини,
прагне брати участь у її вихованні,
категорично проти позбавлення його
батьківських прав, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог в частині позбавлення
відповідача батьківських прав.

Стосовно вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача на
утримання малолітньої дитини
аліментів, судом встановлено наступне.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України
способи виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними. А частиною 3 цієї
статті встановлено, що за рішенням суду
кошти на утримання дитини (аліменти)
присуджуються у частці від доходу її
матері, батька і (або) у твердій
грошовій сумі.

Статтею 182 СК України встановлено, що
при визначенні розміру аліментів суд
враховує: стан здоров'я та матеріальне
становище дитини; стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів; наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
інші обставини, що мають істотне
значення. Мінімальний розмір аліментів
на одну дитину не може бути меншим, ніж
30% прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу.

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено,
що частка заробітку (доходу) матері,
батька, яка буде стягуватися як
аліменти на дитину, визначається судом.

За змістом ч. 1 ст. 174 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) відповідач може
визнати позов протягом усього часу
судового розгляду. А згідно з частиною 4
цієї статті у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 року
№ 2 «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальні частині рішення
посилання на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

Оцінюючи в сукупності надані до суду
докази та те, що дії відповідача
стосовно визнання позову в частині
стягнення з нього аліментів на
утримання сина не суперечать закону та
не порушують прав, свобод та інтереси
інших осіб, суд дійшов висновку, що
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд
допускає негайне виконання рішень у
справах про стягнення аліментів - у
межах суми платежу за один місяць.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України
суд, відмовляючи в задоволенні
цивільного позову, також відмовляє
позивачу у стягненні з відповідача на
його користь понесених ним і
документально підтверджених судових
витрат. Якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 19, 150, 155, 164, 180, 181, 182, 183 Сімейного
кодексу України, стст. 15, 57, 58, 60, 61, 88, 174,
209, 212-215, 367 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3;
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5;
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2;
ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
аліменти на утримання дитини - сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку (доходів),
але не менше 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку,
щомісячно, починаючи з 08.05.2014 року і до
досягнення дитиною повноліття.

Рішення допустити до негайного
виконання у межах суми платежу за один
місяць.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3;
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід
держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60
коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.