АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8984/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1345/14
Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К.
Доповідач Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі : Нестеренко А.М.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 18 березня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А
:

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 18 березня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
борг за розпискою в сумі 40000 грн., 3%
річних - 220грн. 43 коп., інфляційні
витрати в сумі 280 грн. 40 коп., проценти -
968 грн. 76 коп. та судові витрати 414 грн. 69
коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
зокрема наполягає на тому, що він кошти
в борг у позивача не отримував,
розписку був вимушений написати під
його тиском, у зв'язку з чим просить
визнати її недійсною та постановити
по справі нове рішення .

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що остання підлягає
частковому задоволенню.

Згідно п.3 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, згідно
власноручно написаної ОСОБА_1 розписки
від 22 вересня 2013 року останній взяв в
борг у ОСОБА_2 40000 грн., строком до 1
грудня 2013 року.

В зв'язку з неповерненням коштів у
визначений у розписці строк, ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом про
стягнення боргу за договором позики.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з наявності
між сторонами договірних відносин,
згідно яких позивач надав відповідачу
грошову позику, проте останній її не
повернув в передбачений умовами
договору строк, що є підставою для
захисту порушеного права у спосіб,
визначений положеннями ст. 625 та ст. 1048
ЦК України шляхом стягнення з боржника
3% річних, індексу інфляції та
процентів від суми позики.

З вказаним висновком не може в повній
мірі погодитись колегія суддів з
наступних підстав.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

В даному випадку позивачем на
підтвердження обставин, якими він
обґрунтовував заявлені вимоги, надано
суду власноручно написану
відповідачем розписку, з якої
вбачається, що 22 вересня 2012 року він
взяв в борг у ОСОБА_2 40000 грн., які
зобов'язався повернути до 1 грудня 2013
року.

Заперечуючи в судовому засіданні факт
отримання позики, ОСОБА_1 посилався на
те, що кошти він у позивача в борг не
отримував, а був вимушений написати
таку розписку у зв'язку з
пошкодженням в ДТП належного позивачу
автомобіля, яким він на той час керував.

Одночасно, відповідачем не ставилось
питання про оспорювання договору
позики, позаяк зустрічного позову про
в порядку ст. 1051 ЦК України ним не
пред'являлось.

Таким чином, прийнявши до уваги
розписку як доказ укладеного договору
позики, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
між сторонами договору позики, за яким
відповідач повинен повернути
позикодавцю грошові кошти в розмірі,
зазначеному в розписці.

Статтею 1050 ЦК України передбачено
наслідки порушення договору
позичальником. Зокрема, передбачено, що
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

У зв'язку з цим, колегія суддів
погоджується з застосуванням до
спірних правовідносин положень ст. 625
ЦК України, оскільки позивачем в цій
частині захист свого порушеного права
ґрунтується на законі.

Одночасно колегія суддів не може
погодитись із висновком суду щодо
необхідності повернути позичальнику
суму коштів із урахуванням процентів.

Так, право на отримання процентів за
договором позики передбачено
положеннями ст. 1048 ЦК України. При
цьому, законодавчо закріплено, що таке
право, а також розмір та порядок
одержання процентів, повинні бути
передбачені умовами самого договору. В
даному випадку, сторони не передбачили
право позичальника на одержання
процентів, тому суд безпідставно
нарахував їх на розмір боргу за
договором позики.

Таким чином, невірне застосування
положень ст. 1048 ЦК України призвело до
помилкового висновку про стягнення з
відповідача процентів на суму 968 грн. 76
коп., що є підставою для зміни рішення
шляхом зменшення підлягаючої
поверненню суми позики з 41469 грн.59 коп.
до 40500 грн. 83 коп.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду щодо
відсутності підстав для стягнення
боргу за договором позики, оскільки в
ході розгляду справи відповідач не
оспорював сам договір позики, позаяк
не надав суду жодного належного доказу
щодо доведеності факту безгрошовості
написаної ним розписки.

Твердження про те, що він був вимушений
скласти таку розписку внаслідок
обставин, а саме потрапляння в ДПТ на
належному позивачу автомобілі - не
виключає його відповідальність за
договором позики, який в даному випадку
може бути укладений згідно до ст. 1053 ЦК
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 307, п.п. 3,4 ч.1
ст. 309, 314, 317, 319 ЦПК України колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 18 березня 2014 року змінити,
зменшивши загальний розмір стягнутої
заборгованості за договором позики з
41469 грн.59 коп. до 40500 грн. 83 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Судді:

З оригіналом згідно.