АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1154/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 5 Горобець О. К.
Доповідач в апеляційній інстанції
Подорога В. М. РІШЕННЯ
21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПодорога В. М.
суддівБородійчук В. Г. , Василенко Л. І.
при секретарі Рибасюк О.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни на заочне рішення
Шполянського районного суду
Черкаської області від 20 лютого 2014 року
по справі за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення
в с т а н о в и л а :
У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 10 січня 2008 року
між банком та ОСОБА_7 було укладено
кредитний договір № CSXRRX05500305,
відповідно до якого ОСОБА_7 отримав
кредит в розмірі 1200 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12.00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.
Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється щомісяця
в період сплати, коли позичальник
повинен надавати банку грошові кошти
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, за
відсотками, комісією, а також інші
витрати згідно Умов.
Відповідач не надав своєчасно банку
грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами
відповідно до умов договору, що має
відображення у розрахунку
заборгованості за договором. Тобто, у
порушення умов кредитного договору, а
також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України,
відповідач зобов'язання за вказаним
договором не виконав.
Просив стягнути з відповідача - ОСОБА_7
заборгованість у розмірі 22 773,26 грн. за
кредитним договором № CSXRRX05500305 від
10.01.2008 року, з яких 19 140, 45 грн. - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором, а також штрафи відповідно
до пункту 5.3 Умов та правил надання
банківських послуг, та судові витрати.
Заочним рішенням Шполянського
районного суду Черкаської області від
20 лютого 2014 року позов ПАТ КБ
«Приватбанк» задоволено частково -
стягнуто з ОСОБА_7, на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором № CSXRRX05500305 від
10.01.2008 року в сумі 3 632,81 грн., а саме: 1200,00
грн. - заборгованість за кредитом; 127,58
грн. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 744,60 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 500 грн. - штраф
(фіксована частина); 1060,63 грн. - штраф
(процентна складова) та 229, 40 грн.
всього стягнути 3862,21 грн. В решті
позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» -
Шуліка А.В. звернулася з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
змінити в частині відмови в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення пені, ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невірне застосування судом
норм матеріального та процесуального
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, а судове
рішення до скасування із ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи
із слідуючих обставин.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним
вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що 10 січня 2008 року
між банком та ОСОБА_7 було укладено
кредитний договір № CSXRRX05500305. Даний
договір був укладений шляхом отримання
позивачем особисто від відповідача
письмового підтвердження про
приєднання до умов договору,
підписаної відповідачем заяви клієнта
на оформлення кредитної картки.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_7
отримав кредит у розмірі 1200 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Звертаючись до суду з позовною заявою
ПАТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що
ОСОБА_7 зобов'язання за взятим
договором № CSXRRX05500305 від 10 січня 2008 року
належним чином не виконав і станом на 29
листопада 2013 року мав заборгованість
за кредитним договором в сумі 22 773,26
грн., тому необхідно вказану
заборгованість стягнути в судовому
порядку.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої
інстанції виходив з тих обставин, що
ОСОБА_7 належним чином не виконав умови
договору щодо своєчасного погашення
кредиту та сплати відсотків. На день
звернення банку до суду з даним позовом
поточна заборгованість ОСОБА_7 за
кредитним договором становила 1200 грн,
127,58 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом; 744,60 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 1060,63 грн. - штраф
(процентна складова) та 229,40 грн. судових
витрат.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
Фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Колегією суддів встановлено, що
сторони по справі встановили як строк
дії договору - до моменту виконання
сторонами в повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Як встановлено судом, останній платіж
з погашення кредиту ОСОБА_7 здійснив 23
лютого 2008 року, що підтверджено
розрахунком заборгованості ОСОБА_7 за
договором № CSXRRX05500305 від 10 січня 2008
року, після чого перестав виконувати
щомісячні зобов'язання з погашення
кредиту та зі сплати процентів за
користування кредитом, у той час як з
вимогами про стягнення заборгованості
за кредитом та з вимогами про
дострокове повернення кредиту банк
звернувся 09 січня 2014 року (підтверджено
штемпелем вхідної кореспонденції суду
№ 33/14 на позовній заяві а.с.2), включивши
до позовних вимог як всю заборговану
суму, так і майбутні платежі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (чч. 1, 3
ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство
передбачає два види позовної давності:
загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає,
що позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Повернення заборгованості за
кредитним договором включає в себе
зобов'язання позичальника здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені графіком повернення
кредиту та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, початок позовної давності
для стягнення нарахованих платежів
утвореної відповідачем заборгованості
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що у випадку неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Оскільки останній платіж, як вже
зазначалося вище, ОСОБА_7 здійснив 23
лютого 2008 року і дана обставина
підтверджена наявними матеріалами
справи, тому строк позовної давності
звернення ПАТ КБ «Приватбанк» за
захистом своїх порушених прав до суду
розпочався саме 23 лютого 2008 року і
закінчився в лютому місяці 2013 року.
Оскільки позивач звернувся до суду
лише 09 січня 2014 року, тому колегія
суддів вважає, що висновок суду першої
інстанції про часткове задоволення
позовних вимог позивача не є
обгрунтованим і суд першої інстанції
неправильно застосував при вирішенні
спору норми матеріального права, не
звернувши увагу на пропуск позивачем
5-річного строку позовної давності за
зверненням до суду, передбаченого п. 5.5
Договору (а.с.11) Тому, такий висновок не
є законним та не ґрунтується на вимогах
чинного законодавства.

Зазначене узгоджується з правовою
позицією викладеною в правовому
висновку ВСУ у справі № 6-116 цс 13 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Правова позиція ВСУ вказує, що
відповідно до ст.261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат. Оскільки,
позивачу відмовлено в задоволенні
позовних вимог, тому не підлягає до
задоволення і вимога про стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат по оплаті судового
збору за подачу позовної заяви.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду з наведених
вище підстав підлягає скасуванню, а
апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк»
залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни відхилити.

Заочне рішення Шполянського районного
суду Черкаської області від 20 лютого 2014
року по справі за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові ПАТ КБ
«Приватбанк» до ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :