Справа № 139/547/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 вересня 2014 року
Мурованокуриловецький районний суд
Вінницької області в складі:
головуючої - судді Тучинської Н.В.,

секретаря Хонькович
Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Муровані Курилівці
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Сторони перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2002
року і мають спільну малолітню дочку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважаючи, що
фактично шлюб існує формально і не
бажаючи підтримувати подружні
стосунки, позивач з позовом про
розірвання шлюбу звернулася до суду.

30 липня 2014 року судом було
постановлено заочне рішення (а.с. 23),
яким було задоволено позов.

08 серпня 2014 року ухвалою суду (а.с.
37) було задоволено заяву відповідача
ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.
Справу було призначено до розгляду на 17
вересня 2014 року.

Сторони в судове засідання не
з'явилися. Позивач ОСОБА_1 у позовній
заяві просила справу розглянути у її
відсутності (зворот а.с. 2). Таке ж
клопотання позивач заявила у листі
щодо перегляду заочного рішення суду у
цій справі від 30 липня 2014 року (а.с. 31).
Відповідач, будучи належним чином
повідомленим про день, час і місце
судового розгляду (а.с. 39), в засідання
не з'явився, не повідомив про причину
неявки і не подав заяви про розгляд
справи за його відсутності.

Розгляд справи відкладено на 29 вересня
2014 року. Відповідач в судове засідання
не з'явився повторно, хоча належним
чином був повідомленим про день, час і
місце судового розгляду (а.с. 44, 46).

Судом на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК
України ухвалено провести заочний
розгляд справи.

Із матеріалів позовної заяви (а.с. 2)
слідує, що причиною звернення до суду з
позовом про розірвання шлюбу стала
втрата довіри між сторонами. Зокрема,
відповідач нехтуючи їх скрутним
матеріальним становищем, купив собі
машину, постійно обманював, що на думку
позивача унеможливлює їх подальше
спільне проживання. У заяві до суду від
05.08.2014 року (а.с. 31) позивач додатково
пояснила, що подружні стосунки і
ведення спільного господарства з
відповідачем фактично припинилися з
27.07.2013 року; відповідач без її відому
розпродує з домоволодіння їх спільне
майно, коштів на утримання малолітньої
дочки не надає.

Розглянувши справу в судовому
засіданні, суд прийшов до висновку, що
позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу слід
задовольнити.

Так, свідоцтвом про укладення
шлюбу (а.с. 5) стверджується, що сторони з
11 грудня 2002 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі, а свідоцтвом
про народження (а.с. 7), - що мають спільну
малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 16 Загальної
декларації прав людини від 10 грудня 1948
року чоловіки і жінки користуються
однаковими правами щодо одруження під
час шлюбу та під час його розірвання.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", зазначено,
що проголошена Конституцією України
охорона сім'ї державою полягає,
зокрема, в тому, що шлюб може бути
розірвано в судовому порядку лише за
умови, якщо встановлено, що подальше
спільне життя подружжя і збереження
шлюбу суперечитиме інтересам одного з
них чи інтересам їх дітей.

Позивач у позовній заяві
обґрунтувала свою вимогу про
розірвання шлюбу, а відповідач своєю
безпричинною неявкою проявив
байдужість до існування шлюбу. Крім
того, в судовому засіданні 08 серпня 2014
року по перегляду заочного рішення
відповідач заявив, що він не бажає
розірвання шлюбу, оскільки не узгодив з
ОСОБА_1 питання виконання кредитних
зобов'язань. Суд не вважає таку позицію
відповідача підставою для збереження
цього шлюбу, враховує категоричність
позивача щодо існування шлюбу, а тому
не вбачає підстав для надання сторонам
строку на примирення, оскільки вважає
що цей шлюб вичерпав своє значення для
сторін, він не відповідає принципам,
встановленим законом і суспільством
для такого союзу, а тому його необхідно
розірвати.

Відповідно до ст. 113 СК України, особа,
яка змінила своє прізвище у зв'язку з
реєстрацією шлюбу, має право після
розірвання шлюбу надалі іменуватися
цим прізвищем або відновити своє
дошлюбне прізвище.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб
(а.с. 5), позивач при реєстрації шлюбу
своє прізвище ОСОБА_1 змінила на
прізвище чоловіка ОСОБА_1. У позовній
заяві позивач просила після
розірвання шлюбу залишити їй прізвище,
отримане у шлюбі.

Керуючись ст.ст. 110, 112, 113 СК України, ст.
16 Загальної декларації прав людини від
10 грудня 1948 року, ст.ст.10, 60, 212, 213, 215, 224,
226, ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити. Розірвати
шлюб, укладений 11 грудня 2002 року у
виконкомі Обухівської сільської ради
Мурованокуриловецького району
Вінницької області за актовим записом
№ 15 між ОСОБА_2, 1968 року народження та
ОСОБА_1, 1974 року народження.

Після реєстрації розірвання
шлюбу позивачу залишити прізвище
ОСОБА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення до апеляційного
суду Вінницької області через
Мурованокуриловецький районний суд.

У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення, заочне рішення може бути
оскаржене відповідачем в апеляційному
порядку.

Суддя: _________