У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 03 квітня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи:
комунальне підприємство
житлово-експлуатаційне підприємство
Кіровського району м.
Дніпропетровська, відділ громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Кіровського РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області про
визнання особи такою,що втратила право
користування жилим приміщенням та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління
житлового господарства
Дніпропетровської міської ради про
відновлення реєстрації, визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності та вселення, за касаційними
скаргами ОСОБА_7 та прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
ОСОБА_7 на рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
29 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулись до
суду з позовом, у якому просили визнати
ОСОБА_7 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1,
зобов'язати відділ громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Кіровського РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області зняти
відповідача з реєстраційного обліку у
зазначеній вище квартирі.

В обґрунтування своїх вимог посилалися
на те, що спірну квартиру отримали
разом із відповідачем із державного
житлового фонду у 1965 році на підставі
ордера, основним квартиронаймачем є
відповідач, балансоутримувачем
будинку є КЖЕП Кіровського району
м. Дніпропетровська

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_7
у 1985 році, останній зібрав свої
особисті речі і виїхав за невідомою їм
адресою.

Посилаючись на те, що відповідач
протягом 24 років не проживає у
квартирі, що є предметом спору, у
зв'язку з чим втратив право
користування нею, просили задовольнити
позов.

Заперечуючи проти даного позову,
ОСОБА_7 подав зустрічний, у якому просив
відновити його реєстрацію у квартирі
АДРЕСА_1, визнати частково недійсним
свідоцтво про право власності на житло
від 18 серпня 2010 року № 5/30-10 без
врахування ј частини за вказаною вище
адресою та вселити його у зазначену
квартиру.

Свої вимоги мотивував тим, що він є
основним наймачем спірного жилого
приміщення, систематично сплачував
комунальні платежі, а відповідачі без
його відома приватизували квартиру й
приховали від нього цей факт.

Зазначав, що не міг проживати у
вищевказаній квартирі, так як його
син, який був неодноразово засуджений,
вживав наркотичні засоби та створював
перешкоди у здійсненні ним права
користування житлом.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 29
березня 2013 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 грудня
2013 року, позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
задоволено.

Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_7 та
заступник прокурора Дніпропетровської
області в інтересах ОСОБА_7 просять
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

При цьому, ОСОБА_7 просить направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, а прокурор просить ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
первісного позову та про задоволення
зустрічних позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
оскільки ОСОБА_7 з 1985 року без поважних
причин в спірному жилому приміщенні не
проживає, то згідно статей 71, 72 ЖК
України він втратив право
користування ним.

Відмовляючи ОСОБА_7 у задоволенні
зустрічних позовних вимог, суди
виходили з їх недоведеності.

Висновок судів є правильним з
урахуванням вимог
ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо
належності, допустимості доказів і
обов'язку доказування та надання
доказів.

Не заслуговують на увагу доводи скарги
прокурора про те, що суди невірно
застосували норми матеріального права,
зокрема, ст.ст. 71, 72 ЖК України, а не ст. 405
ЦК України, оскільки позов ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 поданий до суду 01
червня 2009 року, тобто до моменту
приватизації спірного жилого
приміщення і саме ці обставини
перевірялися судами.

Що стосується доводів скарги ОСОБА_7
про наявність поважних причин його
тривалого непроживання у спірній
квартирі, то з матеріалів справи
вбачається, що ним були надані такі
докази лише за 1983, 1987 та 1996 роки.

Інші доводи скарги зводяться до оцінки
доказів, що не є компетенцією суду
касаційної інстанції у розумінні ч.1
ст.335 ЦПК України, згідно з якою
касаційний суд не вправі встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Матеріали витребуваної справи також не
дають підстав вважати, що судами при
розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
статтями 338-341 ЦПК України як підстави
для скасування рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суди попередніх інстанцій з
урахуванням встановлених обставин
справи обґрунтовано дійшли висновку
про задоволення первісних позовних
вимог та про відмову в задоволенні
зустрічного позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_7 та прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
ОСОБА_7 відхилити, рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
29 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 24 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова