У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Висоцької В.С.,
Умнової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Центральної районної поліклініки
Шевченківського району м. Києва, третя
особа - Вільна профспілка медичних
працівників України, про визнання
звільнення з роботи незаконним,
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою
Центральної районної поліклініки
Шевченківського району м. Києва на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 17 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому, з врахуванням
уточнених позовних вимог, просив:
поновити строки для оскарження наказів
відповідача № 30к від 12 січня 2012 року, №
55к від 31 січня 2012 року, № 145к від 27
березня 2012 року про винесення йому
доган; визнати накази № 30к від 12 січня
2012 року, № 55к від 31 січня 2012 року, №
145к від 27 березня 2012 року про винесення
йому доган незаконними і скасувати їх;
визнати його звільнення з посади
завідуючого амбулаторією, лікаря
загальної практики - сімейного лікаря
Амбулаторії загальної практики
сімейної медицини Центральної
районної поліклініки Шевченківського
району м. Києва незаконним та скасувати
наказ № 258-к від 01 червня 2012 року про
його звільнення; поновити позивача на
раніше займаній вказаній посаді;
зобов'язати Центральну районну
поліклініку Шевченківського району м.
Києва сплатити йому середній заробіток
за час вимушеного прогулу в розмірі 58 915
грн 59 коп., за період з 04 липня 2012
року по 28 жовтня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що
відповідно до наказу № 131 від 22 березня
2002 року він був переведений на посаду
завідуючого амбулаторією, сімейного
лікаря Амбулаторії загальної практики
сімейної медицини. Наказом № 258-к від 01
червня 2012 року звільнений з посади у
відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України
за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку. Вважає, що дії відповідача
є грубим порушенням законодавства про
працю, оскільки звільняючи його з
посади адміністрація не зверталась за
попередньою згодою до виборного органу
первинної профспілкової організації
Вільної профспілки медичних
працівників України Амбулаторії
загальної практики сімейної медицини
Центральної районної поліклініки
Шевченківського району м. Києва, а
також до Вільної профспілки медичних
працівників України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 17
квітня 2014 року, позов задоволено
частково.

Визнано звільнення ОСОБА_4 з посади
завідуючого амбулаторією, лікаря
загальної практики - сімейного лікаря
Амбулаторії загальної практики
сімейної медицини Центральної
районної поліклініки Шевченківського
району м. Києва незаконним.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді завідуючого
амбулаторією, лікаря загальної
практики - сімейного лікаря
Амбулаторії загальної практики
сімейної медицини Центральної
районної поліклініки Шевченківського
району м. Києва з 01 червня 2012 року.

Стягнуто з Центральної районної
поліклініки Шевченківського району
м. Києва на користь ОСОБА_4 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 58 915 грн 59 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Стягнуто з Центральної районної
поліклініки Шевченківського району м.
Києва в дохід Держави судовий збір в
розмірі 229 грн 40 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення суми платежу за один
місяць допущено до негайного
виконання.

У касаційній скарзі Центральна районна
поліклініка Шевченківського району м.
Києва просить скасувати оскаржувані
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити у
справі нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення
судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачаються
наступні обставини.

Відповідно до наказу № 131 від 22 березня
2002 року позивач переведений на посаду
завідуючого амбулаторією, сімейного
лікаря Амбулаторії загальної практики
сімейної медицини.

Наказом Центральної районної
поліклініки Шевченківського району
м. Києва від 12 січня 2012 року № 30к
ОСОБА_4 винесено догану в зв'язку з
порушенням ним трудової дисципліни,
відсутністю на робочому місці більше
трьох годин (а. с. 143).

Наказом Центральної районної
поліклініки Шевченківського району
м. Києва від 31 січня 2012 року за № 55к
позивачу винесено догану в зв'язку з
неналежним виконанням посадових
обов'язків та неякісну організацію
лікувально-профілактичної роботи
амбулаторії загальної
практики-сімейної медицини, а саме
відсутність звіту про роботу
амбулаторії за 2011 рік, відсутність
плати роботи амбулаторії на 2012 рік,
відсутність журналу протоколів
виробничих нарад, відсутність журналу
ВКК, відсутність графіку роботи
співробітників амбулаторії (а. с. 147).

Наказом Центральної районної
поліклініки Шевченківського району
м. Києва від 27 березня 2012 року № 145к
ОСОБА_4 винесено догану за неналежне
виконання посадових обов'язків в
частині нездійснення контролю за
дотриманням лікарями Амбулаторії
порядку видачі документів про
тимчасову непрацездатність (а. с. 163).

Під час розгляду справи судами не
встановлено обставин, які б свідчили
про те, що при застосуванні до ОСОБА_4
заходів дисциплінарного впливу у
вигляді доган відповідачем
порушувались вимоги ст. ст. 147-151 КЗпП
України. З такими наказами останній був
ознайомлений та їх не оскаржив у
порядку ст. 233 КЗпП України.

ОСОБА_4 звернувся до суду з вимогами про
визнання наказів про винесення доган
незаконним 16 серпня 2012 року,
пропустивши тримісячний термін,
встановлений вказаною вище нормою
Закону. Поважних причин для поновлення
даного строку позивачем не наведено,
тому в позові у цій частині районним
судом було відмовлено.

Наказом № 258-к від 01 червня 2012 року
позивач був звільнений з посади у
відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України
за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, якщо раніше до нього
застосовувались заходи
дисциплінарного стягнення, із
зазначенням підстави: накази про
винесення доган від 21 вересня 2011 року №
444к, 12 січня 2012 року № 30к, 31 січня
2012 року № 55к. та від 27 березня 2012
року № 145к (а. с. 9).

За положеннями п. 3 ст.40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках, зокрема, систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

В свою чергу приписами ст. 43 КЗпП
України встановлено, що розірвання
трудового договору на підставі ч. 3 ст. 40
КЗпП України, може бути проведено лише
за попередньою згодою виборного органу
первинної профспілкової організації .

Позивач є членом Вільної профспілки
медичних працівників України з 02
лютого 2012 року Адміністрація
Центральної районної поліклініки
Шевченківського району м. Києва про
надання згоди на звільнення ОСОБА_4 до
профспілки не зверталась, а надіслала
лист від 06 липня 2012 року із
зазначенням, що така згода не потрібна.

Зважаючи на те, що первинна
профспілкова організація створена
працівниками Амбулаторії і визнана
Вільною профспілкою ланкою останньої,
навіть за відсутності її легалізації,
згода Первинної профспілки на
звільнення позивача на підставі п. 3 ст.
40 КЗпП України була необхідна.
Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
вимоги позивача в частині визнання
наказу про звільнення незаконним та
поновлення на роботі підлягають
задоволенню.

Інші задоволені судом першої інстанції
позовні вимоги є похідними.

З такими висновками погодився і суд
апеляційної інстанції при перевірці
доводів апеляційної скарги
відповідача на рішення районного
суду. Крім того, апеляційним судом
враховано роз'яснення викладені в
п.п. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 року
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» № 9, зупинено провадження по
справі та з'ясовано що профспілковий
орган на звільнення позивача згоди не
надав.

Матеріали справи та доводи касаційної
скарги не свідчать про порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Центральної районної
поліклініки Шевченківського району м.
Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 17 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

О.В. Умнова