УХВАЛА

іменем україни

28 травня 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом державного
підприємства «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35» до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної шкоди за
касаційною скаргою державного
підприємства «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35» на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 13 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року державне підприємство
«Підприємство Білоцерківської
виправної колонії управління
Державної пенітенціарної служби
України в м. Києві та Київській області
№ 35» (далі - ДП «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35» звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
ОСОБА_3 був прийнятий на посаду
начальника цеху № 2 з 8 червня 2010 року і
цього дня між ними було укладено
договір про повну матеріальну
відповідальність. За результатами
проведеної інвентаризації від 17 лютого
2012 року при прийомі -
передачі товарно-матеріальних
цінностей від начальника цеху № 2
ОСОБА_3 у підзвіт ОСОБА_4 виявлено
недостачу товарно-матеріальних
цінностей у розмірі 9 186 грн 61 коп.
Розрахунок відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 22 січня
1996 року № 116 «Про затвердження Порядку
визначення розміру збитків від
розкрадання, недостачі, знищення,
псування матеріальних цінностей»
складає 21 981 грн 72 коп., яку позивач
просив стягнути на його користь з
відповідача.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2014 року, у задоволенні
позову ДП «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35» відмовлено.

У касаційній скарзі ДП «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
позивачем не доведено факт заподіяння
шкоди з вини відповідача шляхом
вчинення протиправної поведінки.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції.
Також апеляційний суд вважав, що
позивач звернувся з позовом з
пропуском річного строку з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Проте повністю погодитись з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що з 7 червня 2010 року
ОСОБА_3 було прийнято на посаду
начальника цеху № 2 ДП «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35».

Відповідно до заяви про звільнення від
27 лютого 2012 року ОСОБА_3 звільнено з
цієї посади на підставі ст. 38 КЗпП
України з 27 лютого 2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3, перебуваючи на посаді
начальника цеху № 2, отримував
матеріальні цінності.

У ч. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» роз'яснено, що,
виходячи з вимог цивільного
процесуального законодавства суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

З матеріалів справи вбачається, що 17
лютого 2012 року була проведена
інвентаризація матеріальних цінностей
щодо матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_3 без його участі.

У висновку службового розслідування,
проведеного за результатами
інвентаризації від 17 лютого 2012 року,
зазначено, що в процесі використання
отриманих під звіт матеріалів
начальником цеху № 2 ОСОБА_3 не
проводилася їх своєчасне списання,
внаслідок чого утворилась недостача на
суму 9 186 грн 61 коп.

Апеляційний суд, дослідивши вказаний
доказ, вважав, що він не свідчить про
наявність прямої дійсної шкоди, якими
неправомірними діями відповідача її
заподіяно, не зазначено, в чому полягає
вина відповідача, на підставі яких
первинних документів встановлена
недостача.

При цьому апеляційний суд у порушення
ст. ст. 214, 315 ЦПК України не врахував, що
виявлена в ході інвентаризації
недостача зафіксована у накладних,
підписаних відповідачем, що є
підтвердженням прийняття товарів, а
вина доводиться в судовому порядку.
Крім того, у порушення ст. ст. 57-59 ЦПК
України апеляційний суд не вказав, у
зв'язку з чим цей акт не може бути
прийнятий як доказ на підтвердження
позову.

Також проведеним розслідуванням
встановлено, що в процесі використання
отриманих під звіт матеріалів
начальником цеху № 2 ОСОБА_3 не
проводилось їх списання в результаті
чого утворилась недостача на суму 9 186
грн 61 коп. завданих установі внаслідок
недбалого ставлення відповідачем до
використання отриманих під звіт
матеріалів.

Відповідно до ст. 134 КЗпП України
правники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли: 1) між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілісності майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей; 2) майно
та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами; 3) шкоди завдано
недостачею, умисним знищенням або
умисним зіпсуттям матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, а також
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування.

Апеляційний суд зазначене не врахував,
не звернув уваги на доводи позивача про
те, що наявні всі обставини для
покладення на винну особи матеріальної
відповідальності за завдану шкоду.

Також не можна погодитись з висновком
апеляційного суду про застосування
строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України
для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівникові
шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся в суд з указаним
позовом 17 травня 2013 року, тоді як
недостача матеріальних цінностей
виявлена 17 лютого 2012 року.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 6 (із
змінами) «Про практику розгляду судами
трудових спорів» судам роз'яснено, якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Проте оскільки при пропуску місячного
і тримісячного строків у позові може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через
пропуск без поважних причин строку
звернення до суду можливо лише в тому
разі, коли позов є обґрунтованим. У разі
безпідставності позовних вимог при
пропуску строку звернення до суду в
позові належить відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

З тексу судового рішення суду першої
інстанції вбачається, що суд відмовив
позивачу у задоволенні позовних вимог
за безпідставністю та
необґрунтованістю позовних вимог.

Апеляційний суд також погодився з тим,
що позов є необґрутований, а, крім того,
вважав, що позивачу теж правильно
відмовлено у задоволенні позовних
вимог, оскільки він пропустив строк
звернення до суду, чим фактично визнав
позов обґрунтованим.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного
підприємства «Підприємство
Білоцерківської виправної колонії
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області № 35» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко