У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області

у складі :
головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів :
Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря :
Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
01 квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Закарпаття-Моторс",
ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання недійсним
правочину, поділ майна подружжя та
виплату компенсації та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
майна, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 01 квітня 2014 року як первісний
так і зустрічний позови задоволено
частково. А саме, визнано правочин
недійсним; витребувано транспортний
засіб із чужого незаконного володіння;
зобов'язано здійснити перереєстрацію
транспортного засобу; поділено спільне
сумісне майно шляхом визнання права
власності в рівних частках; припинено
право власності на частку в
транспортному засобі; визнано у цілому
право власності на транспортний засіб;
стягнуто компенсацію за частину
транспортного засобу та вирішено
питання розподілу судових витрат. У
решті позовних вимог, відмовлено.

ОСОБА_1 та її представниця ОСОБА_2
подали апеляційну скаргу в якій
клопочуть перед апеляційною
інстанцією стосовно скасування
рішення суду в частині задоволених
вимог за первісним позовом та в частині
відхиленої вимоги стосовно інтересів
малолітньої дитини за зустрічним позов
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні первісного
позову й задоволення зустрічного
позову. Мотивують, вимоги тим, що
рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам норм
процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної
інстанції апелянти ОСОБА_1 та її
представниця ОСОБА_2 підтримали, вимоги
скарги та просили задовольнити таку з
наведених підстав.

Позивач за первісним і відповідач за
зустрічним позовами ОСОБА_3 заперечив,
вимоги скарги, оскільки такі є
безпідставними й у зв'язку із цим
просив відмовити в задоволенні скарги,
а рішення суду залишити без змін.

Протягом судового розгляду судом
першої інстанції встановлено, що під
час шлюбу сторонами у червні 2006 року
було придбано й зареєстровано за
ОСОБА_1 легковий автомобіль марки CHEVROLET
AVEO SF48Y 2006 року випуску. За відсутності
згоди співвласника легкового
автомобіля, такий було відчужено 26.07.2011
року іншим співвласником. У зв'язку з
незаконним відчуження легкового
автомобіля, такий підлягає
витребуванню з незаконного володіння
із вчиненням відповідної дії по
перереєстрації автомобіля в органі
МРЕВ ДАІ. Оскільки легковий автомобіль
є неподільною річчю, а тому, ОСОБА_3 слід
стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію
вартості його частки, яку згідна
виплатити. Вартість грошової
компенсації визначено в сумі 26000
гривень. У задоволенні решти позовних
вимог, судом не встановлено законних
підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь в
справі, дослідивши матеріали справи й
перевіривши доводи, викладені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
дійшла до думки, що апеляційну скаргу
слід відхилити, виходячи з наступних
мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України - кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки тій обставині, що саме ОСОБА_1
купляла легковий автомобіль марки
CHEVROLET AVEO SF48Y, 2006 року випуску.
Безпідставно відмовлено у
необхідності відступити від засад
рівності часток подружжя у майні з
урахуванням інтересів малолітнього
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Визначений
судом розмір компенсації за частку в
спільному сумісному майні є завищеним,
і не відповідає матеріалам справи.

Проте такі доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції та не узгоджуються з
матеріалами справи з огляду на
наступні обставини.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України -
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, у межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін, які беруть участь у
справі.

У матеріалах справи наявні
Довідка-рахунок за № 615874 від 17.06.2006 року
й Меморіальний ордер №5 від 19.06.2006 року
в яких зазначено ОСОБА_1 як особу, яка
придбала легковий автомобіль CHEVROLET AVEO
SF48Y, 2006 року випуску, а.с. 100, 101.

Проте, цей легковий автомобіль
придбано підчас перебування сторонами
у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2004 року,
який рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 11.10.2010 року,
розірвано.

Виходячи із цього, рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 06.09.2013 року визнано, що
спірний легковий автомобіль до його
відчуження - 26.07.2011 року належав на
праві спільної сумісної власності
колишньому подружжю.

Зважуючи на вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України
- обставини, встановлені судовим
рішення у цивільній справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо яких
встановлено ці обставини.

Отже, твердження апелянтки, що спірний
автомобіль куплений нею не може собою
підмінити вимогу закону в частині того,
що майно набуте подружжям під час
шлюбу, належить останньому на праві
спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 60
СКУ).

Як передбачено ч. 3 ст. 70 СК України - за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Виходячи із цього, суд може відступити
від засади рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей за умови, що розмір аліментів, які
вони одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 зобов'язаний сплачувати
аліменти на утримання сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 800 гривень,
щомісячно. Доданими до заперечення на
апеляційну скаргу, світлокопіями
Квитанцій за період із лютого місяця 2013
року по квітень місяць 2014 року,
стверджується, що аліменти у розмірі 800
гривень сплачуються через касу ПАТ КБ
"Правекс-Банк" в користь ОСОБА_1, а.с.
146-148. Таким чином, поданий ОСОБА_1 у
справі розрахунок-заборгованості від
23.01.2014 року не відповідає дійсним
платежам по аліментам з боку ОСОБА_3.
Крім цього, як пояснив у судовому
засіданні ОСОБА_3, щоб мати можливість
бачитись із сином, і приймати участь в
його вихованні, вимушений був
звертатись до суду з вимогою про
усунення перешкод у спілкуванні із
сином та у його вихованні. На цей час,
дитина має власну дитячу кімнату де має
все необхідне для повноцінного
розвитку, забезпечується крім сплатою
аліментів ще й одягом, взуттям і при
необхідності лікарством.

Зважуючи на встановлене та в супереч
вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_1 не
подала доказів і у зв'язку із цим не
доказала тих обставин з якими закон
пов'язує, відступлення від засад
рівності часток подружжя при
врахуванні інтересів неповнолітніх
дітей, коли розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як слідує зі змісту ч. 2 ст. 183 ЦК України
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

А виходячи із приписів ч. 2 ст. 71 СК
України неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними.

Легковий автомобіль, марки CHEVROLET AVEO SF48Y,
відноситься до неподільної речі, яку не
можна поділити без втрати її цільового
призначення.

Враховуючи дану обставину, ОСОБА_3
просив суд присудити йому грошову
компенсацію замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
автомобіль. Таку грошову компенсацію
ОСОБА_1 погодилась сплатити.

Та разом із цим, між сторонами не
досягнуто згоди стосовно визначення
розміру компенсації за частку у праві
спільної сумісної власності на
автомобіль.

Щоб встановити таку за клопотанням
ОСОБА_3 ухвалою Ужгородського
міськрайонного суду від 24.12.2013 року
було призначено у справі судову
товарознавчу експертизу на предмет
встановлення вартості легкового
автомобіля станом на 26.07.2011 року, день
відчуження, а.с. 74. Проте, виконати
вимоги ухвали суду, виявилось
неможливим, оскільки контактна особа -
ОСОБА_4, відмовилась надати
транспортний засіб на огляд для
визначення вартості КТЗ, а.с. 76.

За виниклої ситуації з метою
встановлення дійсної вартості
легкового автомобіля на момент його
відчуження, ОСОБА_3 визначив, вартість
такого в розмірі 52000 гривень з
прив'язкою до долара США через значну
інфляцію гривні. На час придбання
автомобіля вартість долара США до
гривні становила згідно курсу НБУ 5,05
гривень за 1 долар США. А на час
відчуження автомобіля вартість долара
США до гривні становила згідно курсу
НБУ 7,97 гривень за 1 долар США.
Враховуючи певний фізичний знос
автомобіля й була визначена позивачем
за первісним позовом вартість такого у
наведеному розмірі.

Заперечуючи наведений розмір вартості
легкового автомобіля, ОСОБА_1
посилалася на висновок ПП
"Бізнес-Експерт" в якому зазначено
вартість ТЗ у розмірі 32495 гривень, а.с.
103. Проте, даний висновок про
встановлення ціни ТЗ з метою продажу не
можна вважати допустимим доказом в
силу вимог статей 143, 144 ЦПК України.

Виходячи з вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
колегія суддів з метою сприяння
всебічному й повному з'ясуванню
обставин справи, роз'яснила сторонам їх
право просити визначення вартості
легкового автомобіля на час його
відчуження, і попередила про наслідки
не вчинення такої процесуальної дії.
Однак, сторонами не було заявлено
такого прохання, пояснивши, що
підтримують ту вартість автомобіля про
яку ними повідомлено суду.

Таким чином, судом першої інстанції й
було визначено компенсацію у розмірі
26000 гривень замість частки ОСОБА_3 у
праві спільної сумісної власності на
автомобіль від суми 52000 гривень.

Стосовно інших позовних вимог, рішення
суду ухвалено у відповідності до
встановлених обставин та з дотриманням
вимог норм матеріального права.

Позаяк доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та вище наведеного, а тому
колегія суддів у відповідності до
вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК
України дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції - без
змін .

Ураховуючи з наведеного та керуючись
вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 01 квітня 2014 року, залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді :
_________________

_________________