Справа № 521/462/13- ц
№пр.2/521/420/14
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2014 року Малиновський районний
суд м. Одеси в складі:
головуючого судді -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 за участю
третіх осіб: ОСОБА_5, ТОВ «Промтоварний
ринок» про визнання договору дарування
удаваним, визнання частини квартири
майном подружжя, розподіл майна
подружжя, вселення та виселення, за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю
третьої особи: ОСОБА_5 про визнання
факту роздільного проживання подружжя,
поділ майна подружжя, стягнення
грошових коштів, суд -
Позивач за первісним позовом ОСОБА_2
звернувся до суду із позовною заявою до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 за участю третіх осіб:
ОСОБА_5, ТОВ «Промтоварний ринок» та
уточнивши позовні вимоги просить
визнати причини пропуску строку
позовної давності на оспорювання
договору дарування 300/1000 квартири
АДРЕСА_1, укладений 10.06.2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - поважними; Визнати
договір дарування 300/1000 квартири
АДРЕСА_1, укладений 10.06.2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - удавною угодою та
визнати вказаний договір договором
кпівлі-продажу; визнати 300/1000 квартири
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; поділити майно, яке
на праві спільної сумісної власності
належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступним
чином: - виділити в особисту приватну
власність ОСОБА_2: 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,055га, розташованої у
с.Богнатово на території Єреміївської
сільської ради Роздільнянського
району Одеської області; ? частину
квартири АДРЕСА_3; 150/1000 квартири під
АДРЕСА_1; 1/2 частину двох
двадцятифутових контейнерів,
встановлених на торговельних місцях
НОМЕР_3 та НОМЕР_4 (другий поверх) по
вул.Розовій на контейнерному комплексі
ТОВ "Промтоварний ринок", розташованому
за адресою: АДРЕСА_4
Свої вимоги позивач ОСОБА_2 обґрунтовує
тим, що за час перебування сторін у
шлюбі до моменту припинення сімейних
відносин, ним та ОСОБА_3 було набуто
вище вказане майно, яке він вважає
спільною власністю подружжя та яке у
разі припинення сімейних відносин
повинно бути розділено у відповідності
його уточнених позовних вимог.
Посилаючись на те, що у добровільному
порядку сторони не можуть домовитись
про розподіл спільного майна, позивач
просить вказані вомоги задовольнити.
ОСОБА_3 уточнені первісні позовні
вимоги не визнала, звернулася до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_2 за
участю третьої особи: ОСОБА_5 та
уточнивши зустрічні позовні вимоги
просить встановити факт роздільного
проживання та ведення роздільного
господарства, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
січня 2004 року; виділити ОСОБА_3 у
власність 600/1000 частки, а ОСОБА_2 - 400/1000
частки квартири АДРЕСА_3; визнати за
ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 право власності на
земельної ділянки, площею 0,055 га, яка
розташована в с. Богнатово, на
території Єреміївської сільської ради
Роздільнянського району Одеської
області - по ? частині кожному; стягнути
з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в
гривневому еквіваленті, що відповідає
сумі у розмірі 3 000 дол. США; стягнути з
ОСОБА_2 на свою користь 1/2 частку
вартості відчуженого легкового
автомобіля «Мерседес - Бенц 500», в
гривневому еквіваленті, що відповідає
сумі у розмірі 20 000 дол. США.
Свої зустрічні позовні вимоги вимоги
ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що до складу
спільно нажитого майна, яке підлягає
розділу повинно бути долучено
автомобіль «Мерседес - Бенц 500», 1998 року
випуску, д/н НОМЕР_1, який було придбано
за період шлюбу. Також позивач за
зустрічним позовом вважає, що квартиру
за адресою: АДРЕСА_3 повинно бути
розподілено у частковому відношенні
600/100 частки - ОСОБА_3 та 400/1000 - ОСОБА_2 з
урахуванням того, що відповідачем за
власні кошти було проведено ремонтні
роботи у спірній квартирі. Крім того,
відповідачем було позичено позивачу
суму у розмірі 3000 дол.США, про що було у
письмовій формі було складено
відповідну розписку. Від повернення
вказаних коштів позивач ухиляється до
теперішнього часу, тому ОСОБА_3 просить
стягнути на свою користь з позивача
вказану суму боргу у гривневому
еквіваленті. Також відповідач вважає,
що два двадцятифутові контейнери,
встановлені на торговельних місцях
НОМЕР_3 та НОМЕР_4 (другий поверх) по
АДРЕСА_4 - не є спільною власністю
подружжя, а тому у межах розподілу
майна розділу не підлягають.
У судовому засіданні позивач за
первісним позовом ОСОБА_2 та його
представник уточнені первісні позовні
вимоги підтримали, вказавши, що наявні
законні підстави для задоволення
первісного позову. Зустрічний позов
ОСОБА_3 не визнали, вважають його
незаконним та необґрунтованим, тому у
задоволенні зустрічних позовних вимог
просили відмовити у повному обсязі.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3
та її представник зустрічні позовні
вимоги підтримали, первісний позов
ОСОБА_2 не визнали, просили у
задоволенні первісних позовних вимог
Відповідач ОСОБА_4, сповіщений належним
чином, у судове засідання не з*явився,
надав заяву від 15.03.2014 року, нотаріально
посвідчену про розгляд справи за його
відсутністю, у який у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання
договору дарування 300/1000 квартири
АДРЕСА_1, укладений 10.06.2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 удавною угодою -
Третя особа ОСОБА_5, сповіщена належним
чином, у судове засідання не з*явилась,
причини неявки суду не повідомила,
заяви про розгляд справи за її
відсутності до суду не надходило.
Представник ТОВ «Промтоварний ринок»
надав до суду лист від 14.07.2012 року № 852
щодо розгляду справи за його
Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, оцінивши та
оглянувши наявні в матеріалах справи
письмові докази, проаналізувавши
надані сторонами докази у їх
сукупності, суд вважає, що первісні
позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають
частковому задоволеню, зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3 також підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.
Правовідносини між сторонами склалися
внаслідок розподілу спільного майна
Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року, позов
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було задоволено
частково. Згідно з вказаним рішенням,
було визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
право власності в рівних частках (по 1/2
частці) на земельну ділянку, площею 0,055
га, яка розташована в с. Богнатово, на
території Єреміївської сільської ради
Роздільнянського району Одеської
області; квартиру АДРЕСА_3. Вселено
ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_3. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2
частки автомобілю «Мерседес-Бенц», 1998
року випуску, державний номер НОМЕР_2, в
розмірі 74 329 грн. 5 коп., а також суму
боргу в розмірі 23 940 грн. У інших
позовних вимогах ОСОБА_2, ОСОБА_3 було
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 15 грудня 2011 року, рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та
поділу квартири АДРЕСА_3 було скасовано
та у цій частині ухвалено нове рішення,
яким визнано договір дарування 300/1000
частин квартири під АДРЕСА_1, укладений
10 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Одеської державної
нотаріальної контори Драло Г.Л.,
реєстровий номер 8-2052 удаваною угодою
та визнано вказаний договір договором
купівлі-продажу. Визнано 300/1000 частин
квартири АДРЕСА_1 спільним майном
подружжя. Поділено майно, що є об'єктом
спільної сумісної власності ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Виділено в особисту приватну
власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3,
вартістю 992 348 грн. Виділено в особисту
приватну власність ОСОБА_3: - 300/1000
частини квартири АДРЕСА_1, вартістю 277
767 грн.; два двадцяти футових
контейнери, встановлених на
торгівельних місцях НОМЕР_3, НОМЕР_4
(другий поверх) по вул. Розовій, на
контейнерному комплексі ТОВ
«Промтоварний ринок», розташованому в
смт. Авангард, 7-й км, Овідіопольського
району Одеської області, вартістю 1 753
406 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 482
052,21грн. Усунено перешкоди у здійсненні
ОСОБА_2 права власності на квартиру
АДРЕСА_3. Виселено ОСОБА_3 та інших осіб,
які проживають з нею з квартири АДРЕСА_3
без надання іншого житлового
приміщення. В іншій частині рішення
залишено без змін.

28.11.2012 року Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ постановив ухвалу,
якою скасував рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 24.10.2011 року
та рішення апеляційного суду Одеської
області від 15.12.2011 року та направив
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи судом
встановлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 26.04.1980року по
20.04.2010 рік (а.с.67) Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 20.04.2010 року
шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування сторін у шлюбі до
моменту припинення сімейних відносин,
судом був встановлений наступний
обсяг спільно нажитого майна: земельна
ділянка, площею 0,055 га, яка розташована
в с. Богнатово, на території
Єреміївської сільської ради
Роздільнянського району Одеської
області; квартира АДРЕСА_3; автомобіль
«Мерседес - Бенц 500», 1998 року випуску, д/н
НОМЕР_1.

Судом встановлено, що земельна ділянка
належить ОСОБА_2 на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю, виданого на підставі рішення
Єреміївської сільської ради № 15 від
06.12.1993 року (а.с.35-36 т.1).

Оскільки сторони визнають факт
придбання цієї земельної ділянки, що
підтверджується змістом їх позовних
заяв та поясненнями в судовому
засіданні, суд включає її до переліку
спільного майна.

Квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на
підставі Свідоцтва про право
власності, виданого виконкомом
Одеської міської ради 03.06.2004 року, яке
видано на підставі договору про
будівництво житла від 30.08.2002 року
(а.с.36-37 т.1).

Автомобіль «Мерседес - Бенц 500», 1998 року
випуску, д/н НОМЕР_1, якій належав ОСОБА_2
на підставі Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (а.с.188 т.2, а.с.204
т.1). Як вбачається з матеріалів справи
та пояснень сторін, автомобіль
відчужений позивачем ОСОБА_2 08.04.2008
року.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України в разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Оскільки квартира АДРЕСА_3 та вище
зазначена земельна ділянка згідно
ст.60, 69 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України
є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, якщо будь-якими іншими
домовленостями між сторонами про
розподіл або шлюбним договором не
встановлені частки сторін в цьому
майні, тому суд визнає за кожним із
подружжя право власності на ? частину
даної земельної ділянки та вказаної
квартири.

Суд вважає обґрунтованими доводи
відповідача ОСОБА_3 щодо включення в
обсяг спільного майна подружжя
автомобіля марки «Мерседес - Бенц», 1998
року випуску, д/н НОМЕР_1, оскільки він
придбаний під час перебування в шлюбі.

Частиною 5 ст. 71 СК України встановлено,
що присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Враховуючи те, що автомобіль «Мерседес
- Бенц 500», 1998 р.в., д/н НОМЕР_1 був
відчужений, а гроші не були попередньо
внесені на депозитний рахунок суду,
суд вважає що вимоги ОСОБА_3 стосовно
стягнення з ОСОБА_2 вартості 1/2 частини
автомобілю в розмірі, еквівалентному 20
000 доларів США не підлягають
задоволенню.

Також, суд вважає безпідставними
вимоги позивача за первісним позовом
щодо включення до обсягу спільного
майна подружжя двох двадцятифутових
контейнерів, встановлених на
торгівельних місцях НОМЕР_3 та НОМЕР_4
по вул. Розовій на контейнерному
комплексі ТОВ «Промтоварний ринок»,
розташованому в АДРЕСА_4

Згідно ст.ст.57,62 СК України та ст.52 ЦК
України майно приватного підприємця чи
фізичної особи-підприємця не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 зареєстрована як фізична
особа-підприємець, що підтверджується
відповідним свідоцтвом, виданим
виконавчим комітетом Одеської міської
ради 05.04.2004 року (а.с.132 т.2). Між нею та ТОВ
«Промтоварний ринок» 21.05.2000 року та
11.07.2002 року укладені договори на
обслуговування та охорону спірних
контейнерів (а.с.126т.1), що
підтверджується відповіддю
адміністрації ТОВ "Промтоварний ринок"
про те, що вказані договори можливо
бути укладено лише з підприємцем, що
виключає можливість їх укладення з
фізичною особою.

ОСОБА_3 займалася підприємницькою
діяльністю з 1994 року, та у зв'язку з
реорганізацією у 2003 році Іллічівського
району м. Одеси, данні про її реєстрацію
було втрачено. Доказами реєстрації її
як приватного підприємця та проведення
підприємницької діяльністю є журнал -
прошитий, пронумерований, скріплений
гербовою печаткою податкової
інспекції Іллічівського району у 1994
році.

Згідно довідки Малиновського
районного суду м. Одеси за №1289/12-вих від
08.02.2012року, у 1996 році прокуратура
Іллічівського району м. Одеси в
інтересах Пенсійного фонду
Іллічівського району м. Одеси
зверталась з позовом до приватного
підприємця ОСОБА_3 про стягнення
нарахованих штрафних санкцій, що є
підтвердженням факту зайняття ОСОБА_3
підприємницькою діяльністю.

Відповідно до листа від 09.02.1999 року
ТОВ "Промтоварний ринок", від ОСОБА_3
було прийнято заяву та постановлено її
на облік для здобуття місця щодо
розміщення контейнерів (а.с. 248).

Отже, договори на обслуговування
контейнерів були укладені на ім'я
ОСОБА_3 Вказані контейнери було
придбано у 2000 та 2002 роках. На момент
придбання контейнерів у ОСОБА_3
існувала устаткована підприємницька
діяльність.

Вказані факти підтверджуються
свідченнями ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, завіреними нотаріально та
опостілірованими разом з копіями
рахунків-фактур, за якими
відвантажувався товар на ім'я ОСОБА_3,
копіями митних декларацій на її ім'я та
копією довідки відділу громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
від 27.12.2011 про наявність у ОСОБА_3 двох
закордонних паспортів.

Таким чином, свідчення
закордонних партнерів ОСОБА_3 по
бізнесу, які є громадянами Туреччини,
підтверджують факт багаторічної
співпраці саме з нею, а не з її
чоловіком, який супроводжував її у
відрядженнях.

У судовому засіданні ОСОБА_2 не
представив суду жодних доказів,
підтверджуючих портнерські стосунки
між ним та іноземними портнерами по
бізносу, з якими ОСОБА_3 мала
підприємницькі стосунки як на
території України, так і за її межами.

Крім того, відповідно до витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
Державної реєстраційної служби
України від 23.12.2013 року, ОСОБА_2 був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець 01.06.2001 року з видом
діяльності - «таксі».

Вказані обставини повністю
спростовують доводи позивача ОСОБА_2
про те, що його відрядження за кордон
були пов'язані із закупівлею товару для
його реалізації на ринках України.

Відповідно довідки Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі від 28.12.2011 року, сума отриманого
чистого прибутку дозволяла ОСОБА_3 без
допомоги будь-кого за особисті кошти
придбати необхідне їй рухоме та
нерухоме майно, що спростовує доводи
ОСОБА_2 відповідно того, що сімя
існувала за його заробітки та все
придбане майно за його особисті
грошові кошти.

Крім того, відповідно до ст. 29
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу, про
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя",

контейнер це знаряддя професійної
діяльності, а не засоби виробництва.

Оскільки спірні контейнери невідривно
пов'язані із торгівельною діяльністю
ФОП ОСОБА_3 були придбані за ії
особисті кошти, вони не є об'єктом
спільної власності подружжя ОСОБА_3, та
не можуть бути поділені, шляхом
виділення ОСОБА_2 ? частини в особисту
приватну власність.

Також, не підлягає включенню в обсяг
спільного майна подружжя 300/1000 частин
АДРЕСА_1, оскільки придбані ОСОБА_3 на
підставі договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Одеської нотаріальної контори
Драло Г.Л. 10.06.2003 року (а.с.142 т.1).
Відповідно вказаного договору, ОСОБА_4
подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар 300/1000
частин вказаної квартири.

Зазначений договір ОСОБА_2 просить
визнати удаваним, оскільки посилається
на фактичне укладання договору
купівлі-продажу. Щодо визнання
поважності пропуску строку на визнання
договору удаваним, то зазначені
позовні вимоги були заявлені ОСОБА_2
29.02.2008 року (а.с.139-141 т.1), в яких він
зазначає, що про наявність такого
договору йому стало відомо у лютому 2008
року. Проте, в уточнених позовних
вимогах від 19.11.2009 року позивач
зазначив, що про існування договору
дарування йому стало відомо у 2006 році
(а.с.57 т.2).

Позивач ОСОБА_2 не надав суду
відповідних доказів, підтверджуючих
той факт, що про існування договору
дарування йому стало відомо саме у цей
час.

Таким чином, відсутність єдиної
позиції позивача щодо визначення
моменту з якого йому стало відомо про
існування договору дарування спірної
квартири, свідчить про хибність його
доводів та неусвідомленість щодо
наявності саме вказаного правочину, за
яким було придбано частку вказаної
квартири.

Судом було встановлено, що про факт
існування договору дарування позивачу
за первісним позовом було відомо ще в
2004 року, оскільки позивач мав намір
розірвати шлюб з відповідачем та
розділити спільно нажите майно. З цією
метою він звертався за юридичною
консультацією, що підтверджується
показами ОСОБА_14, допитаного у судовому
засіданні у якості свідка. Як показав
свідок ОСОБА_15, який є чоловіком дочки
позивача, він особисто підвозив ОСОБА_2
на машині позивача (Мерседес 410) в
юридичну консультацію (м. Одесі, вул.
Грецьку, 34) до адвоката ОСОБА_16 Після
вказаної зустрічі ОСОБА_2 розповів
свідку, що відповідно роз*яснень
адвоката ОСОБА_16 майно, яке було
отримано одним з подружжя під час шлюбу
на підставі договору дарування, не є
спільною власністю подружжя, а тому є
особистою приватною власністю того з
подружжя, кому воно подаровано.
Вказані свідчення ОСОБА_7 у судовому
засіданні ОСОБА_2 спростовані не були.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Таким чином, договір дарування,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від
10.06.2003 року є правочином, укладеним
відповідно до вимог ст. 243 ЦК УРСР, який
був чинним на момент укладання
правочину і тому до нього
застосовується позовна давність
передбачена ст. 71 ЦК УРСР, тому
відповідно до ст. 80 ЦК УРСР суд
відмовляє у задоволенні даних позовних
вимогах в зв*язку з пропуском строку.

Також факт укладання між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 саме договору дарування
підтверджується поясненням ОСОБА_4,
наданими у прокуратурі Приморського
району м. Одеси при розгляді матеріалів
заяви ОСОБА_2 від 04.02.2008 року у
Приморському РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області. Постановою від 08.02.2008
року ОСОБА_2 було відмовлено в
порушенні кримінальної справи.

Судом встановлено, що Постанова
про відмову у порушенні кримінальної
справи датована 08.02.2008 роком, а
пояснення по обставинам, на підставі
яких повинно було бути відмовлено у
порушені кримінальної справи датовані
22.02.2008 року. Тобто, пояснення, які
знайшли своє відображення в постанові
правоохоронного органу надані
працівникам міліції лише через 14
(чотирнадцять) днів після того, як вони
вже на них посилалися. В ході
прокурорської перевірки скарги ОСОБА_3
на вищевказану постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи у січні
2012 року, ОСОБА_4 пояснень у встановленом
законодавством порядку, не надавав та
про відсутність договору дарування не
стверджував.

Також, вказаний факт
підтверджується заявою ОСОБА_4 від
15.03.2014 року, реєстр.№ 110, посвідченої
приватним нотаріусом Веселинівського
районного нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_19, в якій
він підтверджує той факт, що договір
дарування 300/1000 АДРЕСА_1 був безоплатним
та ніякого грошового відшкодування,
матеріальної чи іншої винагороди за
передане їм у власність ОСОБА_3 майно,
він не отримував.

Крім того, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.11.2012 року встановлено, що
апеляційна інстанція не обґрунтувала
належним чином наявність правових
підстав для визнання договору
дарування 300/1000 квартири АДРЕСА_1,
укладеного 10.06.2003 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, посвідченого державним
нотаріусом Першої Одеської державної
нотаріальної контори Драло Г.Л.,
реєстр.№8-2052 - удавною угодою та
визнання вказаного договору договором
купівлі - продажу, не навів
переконливих доказів щодо наявності
правових підстав для задоволення
позову в цій частині.

Між тим, ОСОБА_2 в уточнених позовних
вимогах від 03.04.2013 року знов
посилається на ті ж обставини що і
раніше, як на підставу своїх вимог щодо
визнання договору дарування 300/1000
спірної квартири - удавною угодою та
визнання вказаного договору
договором купівлі - продажу, тобто без
урахування вимог ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.11.2012 року.

Таким чином, посилання позивача в
уточнених позовних вимогах від 03.04.2013
року на пояснення ОСОБА_4 не можуть
бути взяті судом до уваги, як належні
докази.

Також, позовні вимоги ОСОБА_2 про
виділення йому в особисту приватну
власність 150/1000 квартири під АДРЕСА_1,
загальною площею 119, 2 кв.м., яка
складається в цілому з чотирьох
житлових кімнат суд вважає
необґрунтованими та такими, що
суперечать вимогам чинного
законодавства.

Оскільки суд вважає недоведеними
обставини поважності причин пропуску
позивачем строку трирічної позовної
давності на пред'явлення вимог щодо
визнання договору дарування частини
квартири - удавною угодою та визнання
його договором купівлі - продажу (ст. 71
ЦК УРСР), відповідно до ст. 80 ЦК УРСР, суд
відмовляє в задоволенні даних позовних
вимогах, у зв'язку з пропуском строку.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 зазначає,
що шлюбні стосунки, ведення спільного
господарства з позивачем за первісним
позовом сторони припинили з січня 2004
року. Від того часу вона проживає з
донькою у кв. АДРЕСА_3 а ОСОБА_2
перебуває з цього часу у шлюбних
стосунках з іншою жінкою та проживає у
іншому місці.

У судовому засіданні позивач не
заперечував, що сторони до розірвання
шлюбу тривалий час не підтримують
подружніх стосунків, проживали та
проживають окремо, спільного
господарства не ведуть, проте,
зазначає, що це відбулось наприкінці 2005
року.

Між тим, судом встановлено, що з початку
2004 року ОСОБА_3 перейшла жити в квартиру
старшої доньки за адресою: АДРЕСА_3 з
метою уникнення спілкування з
чоловіком, оскільки вся родина мешкала
в будинку її матері ОСОБА_5 за адресою:
АДРЕСА_5

Факт окремого проживання та
роздільного ведення господарства саме
з січня 2004 року підтверджується листом
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Хазяїн" від
03.02.2012 року № 6, листом слідчого
відділення Таїровського ВМ Київського
РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській
області від 27.06.2012 року, а також
показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_21

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК
України, у судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Поряд з пред'явленими вимогами про
розподіл майна подружжя, відповідачкою
ОСОБА_3 заявлені вимоги щодо стягнення
з ОСОБА_2 суми позики, яка мала місце в
травні 2006 року, що підтверджується
відповідною розпискою (а. с. 43 т. 1) та не
заперечується особисто ОСОБА_2

Вперше вимоги щодо стягнення суми
позики пред'явлені ОСОБА_3 датовано
06.11.2007 року (а. с. 42 т. 1), тому позивачка не
вважається такою, що пропустила строк
позовної давності. Крім того, позивач
ОСОБА_2 не наполягав на застосуванні
строку позовної давності щодо
вказаних вимог.

Згідно розписки, датованої травнем 2006
року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 3 000,0
доларів США, які зобов'язався повернути
протягом місяця.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
іншій стороні (позичальнику) гроші або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцю таку ж суму грошей (суму
позики) або рівну кількість речей того
ж роду та якості. Відповідно до ст. 526 ЦК
України, зобов'язання повинне
виконуватися належним чином згідно
умов договору і вимог Цивільного
кодексу України. Прийняті на себе
зобов'язання по договору у частині
своєчасного погашення заборгованості
за договором позики позивач ОСОБА_2 не
виконує, тому відповідно до ст. 610, 1049 ЦК
України порушує зобов'язання, оскільки
прострочив виплату позики.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 533 ЦК
України, ч.2 п.14 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» у разі пред'явлення позову про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті суду слід у мотивувальній
частині рішення навести розрахунки з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом Національного
банку України на день ухвалення
рішення. Оскільки на день ухвалення
судового рішення курс долара США по
відношенню до гривні становить 100
доларів США = 1172,3210 грн. грн грн., то
загальна сума в гривнях, яка підлягає
стягненню з ОСОБА_2 складає 35 169,6 грн.

За таких обставинах, суд вважає
уточненні позовні вимоги ОСОБА_2 та
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3
такими, що підлягають частковому
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 52, 57, 60-63, 70 СК України,
ст. ст. 6, 533, 627, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 10,
11, 60, 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину земельної ділянки, площею 0,055
га, яка розташована в с. Богнатово, на
території Єреміївської сільської ради
Роздільнянського району Одеської
області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
стосовно визнання договору дарування
300/1000 квартири під АДРЕСА_1, укладений 10
червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Одеської державної
нотаріальної контори Драло Г.Л.,
реєстровий номер 8-2052 удаваною угодою
та визнати вказаний договір договором
купівлі-продажу - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
стосовно визнання за ним права
власності на 1/2 двох двадцятифутових
контейнерів, встановлених на
торговельних місцях НОМЕР_3 та НОМЕР_4
(другий поверх) по АДРЕСА_4 - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
стосовно визнання 300/1000 квартири під
АДРЕСА_1, загальною площею 119,2 кв. м., яка
складається в цілому з чотирьох
житлових кімнат спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
стосовно визнання за ним права
власності на 150/1000 квартири під АДРЕСА_1,
загальною площею 119,2 кв. м., яка
складається в цілому з чотирьох
житлових кімнат - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Встановити факт роздільного
проживання та ведення роздільного
господарства, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
січня 2004 року, шлюб який розірвано
рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 09.04.2010 року.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину земельної ділянки, площею 0,055
га, яка розташована в с. Богнатово, на
території Єреміївської сільської ради
Роздільнянського району Одеської
області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_3

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
суму боргу в розмірі 35 169,6 грн.
(тридцять п*ять тисяч сто шістдесят
дев*ять) гривень, 60 копійок, що в
еквіваленті складає 3 000 дол. США по
курсу НБУ станом на 21.05.2014 р. по
відношенню до гривні ( 100 доларів США =
1172,3210 грн. ) .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
стосовно стягнення на її користь з
ОСОБА_2 1/2 частки вартості відчуженого
легкового автомобіля «Мерседес - Бенц
500», кузов НОМЕР_5, 1998 року випуску, а
саме 20 000 (двадцять тисяч) дол. США, що в
еквіваленті складає 234 464,00 (двісті
тридцять чотири тисячі чотириста
шістдесят чотири) гривень, згідно курсу
НБУ станом на 21.05.2014 р. по відношенню до
гривні ( 100 доларів США = 1172,3210 грн. ) -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Малиновський районний суд м.
Одеси шляхом подачі апеляційної скарги
на протязі 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя:
О.М. Буран

26.0