АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/81/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубіжанська Т.О. Доповідач -
Варенко О.П.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Григорченка Е.І., Лаченкової
О.В.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
28 серпня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, в
інтересах ОСОБА_3, до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» про визнання
договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2, в інтересах
ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просив визнати
недійсним кредитний договір № DNIGA00000115,
укладений 13 липня 2007 року між ОСОБА_3 та
ЗАТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування
вимог посилався на те, що 13 липня 2007
року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»
укладено кредитний договір № DNIGA00000115.
Предметом цього договору було надання
кредиту в розмірі 64 000 доларів США. Ні
йому, ні його рідному братові не було
достеменно відомо про отримання чи не
отримання ОСОБА_3 (їх матір'ю)
вищезазначеного кредиту. Будучи
впевненими в той період часу, що
відповідач зі свого боку виконав
зобов'язання взяті за умовами
кредитного договору і передав ОСОБА_3
гроші в повному обсязі, він навіть
деякий час сплачував платежі. Весь цей
період часу він намагався з'ясувати
питання чи дійсно отримала мати гроші в
банку. В кредитному договорі зазначено
про те, що гроші ОСОБА_3 отримала на
ремонт будинку. Проте ні у його матері -
ОСОБА_3, ні в кого з членів їх сім`ї
будинку не має. Сума, яка зазначена в
договорі для цільового призначення
«ремонт будинку» фактично становить
вартість самого будинку або квартири.
Зазначає, що ОСОБА_3 деякий час взагалі
не надавала ніякої відповіді, а потім
з'ясувалося, що ніяких грошей вона не
отримувала, а лише підписала документи,
які їй давали працівники банку. Вважає,
що в даному випадку став очевидним той
факт, що договір було укладено лише на
папері, так як не дивлячись на його
підписання обома сторонами, одна з них
свої зобов'язання не виконала. Тому, з
урахуванням обставин підписання
вищезазначеного кредитного договору 13
липня 2007 року і фактичного неотримання
грошей ОСОБА_3 у нього є підстави
стверджувати про те, що ОСОБА_3 - його
мати в силу стану свого здоров'я
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
28 серпня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, в зв'язку з
чим ставить питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення його позовних
вимог.

Вислухавши представника відповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції посилався
на те, що позивачем не надано належних
та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 в
момент підписання спірного кредитного
договору помилялася щодо обставин, які
мають істотне значення, а недієздатною
її визнано лише через 3 роки після
укладення спірного кредитного
договору.

Погодитись з такими висновками суду
першої інстанції не можна, оскільки суд
дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України
недодержання сторонами або стороною в
момент вчинення правочину вимог,
встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
як правило, має наслідком визнання
правочину недійсним. Зміст правочину
становлять права та обов'язки, про
набуття, зміну або припинення яких
учасники правочину домовилися.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 13 липня 2007 року
між Закритим акціонерним товариством
комерційним банком «Приватбанк», яке
змінило свою організаційно-правову
форму на Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № DNIGA00000115, згідно з
яким банк надав ОСОБА_3 грошові кошти у
сумі 64 000 доларів США, а вона тим самим
зобов'язалася повернути кредит у
розмірах та у строки згідно з Графіком
погашення заборгованості по кредиту
(а.с.9-14).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 липня 2010 року,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано
недієздатною. ОСОБА_2 призначено
опікуном над ОСОБА_3 (а.с.29).

Суд першої інстанції на зазначені
обставини уваги не звернув і помилково
прийшов до висновку про відсутність
обставин, які мали істотне значення під
час укладення ОСОБА_3 кредитного
договору від 13 липня 2007 року.

Згідно акту амбулаторної
судово-психіатричної експертизи
комунального закладу
«Дніпропетровська клінічна
психіатрична лікарня
Дніпропетровської обласної ради» № 46
від 01 квітня 2014 року, ОСОБА_3 в період
складання кредитного договору від 13
липня 2007 року страждала та на
теперішній час страждає хронічним
стійким психічним розладом у формі
органічного шизофреноподібного
розладу. За своїм психічним станом в
період складання кредитного договору
13.07.2007 р. не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними (а.с.126-129).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи. У разі наступного визнання
фізичної особи, яка вчинила правочин,
недієздатною позов про визнання
правочину недійсним може пред'явити її
опікун.

Доводи відповідача щодо застосування
строку позовної давності не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
В силу стану здоров'я ОСОБА_3 як на 13
липня 2007 року, так і після цього не
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а ОСОБА_2 призначений її
опікуном лише рішенням суду від 20 липня
2010 року. З вказаним позовом звернувся
до суду 15 квітня 2013 року, тобто в межах
строку позовної давності.

З огляду на зазначене, на підставі ч.1
ст.309 ЦПК України, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким слід
визнати недійсним кредитний договір №
DNIGA00000115, укладений 13 липня 2007 року між
Закритим акціонерним товариством
комерційним банком «Приватбанк» та
ОСОБА_3.

Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача
на користь позивача підлягають
стягненню судові витрати у справі у
розмірі 214,00 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 28 серпня
2013 року скасувати і ухвалити нове
рішення.

Визнати недійсним кредитний договір №
DNIGA00000115, укладений 13 липня 2007 року між
Закритим акціонерним товариством
комерційним банком «Приватбанк» та
ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові
витрати в розмірі 214 грн.00 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді