АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Шклянка М.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Укрветсанзавод»

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 04 серпня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Укрветсанзавод» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу

в с т а н о в и л а :

29.11. 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд із
позовом до відповідача про поновлення
на роботі та стягнення середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу.

В мотивування вимог посилався на те, що
з 18.02.2013 року працював у Державному
підприємстві «Укрветсанзавод» на
посаді начальника сектору кадрів,
документообігу та
адміністративно-господарського
забезпечення, з 01.08.2013 року на посаді
заступника генерального директора по
роботі з персоналом, а з 25.09.2013 року
відповідно до наказу генерального
директора ДП «Укрветсанзавод»
виконував обов'язки генерального
директора.

З 23.10.2013 року виконуючим обов'язки
генерального директора ДП
««Укрветсанзавод» з 11.10.2013 року за
наказом Голови Держветфітослужби став
ОСОБА_3

24.10.2013 року він подав заяву про
звільнення за власним бажанням за ст.38
КЗпП України як передбачено
законодавством, попередивши
керівництво за два тижні до звільнення,
отже днем його звільнення мало бути
07.11.2014 року.

Разом з тим, наказом від 31.10.2013 року його
звільнено, тобто задовго до
проходження двотижневого строку
попередження.

Вважаючи таке звільнення незаконним,
оскільки відповідачем порушено його
право на відкликання своєї заяви про
звільнення протягом двотижневого
строку, та з урахуванням уточнень
просив суд визнати незаконним та
скасувати наказ ДП «Укрветсанзавод»
від 31.10.2013 року №101-К/13 про його
звільнення; поновити його на посаді
заступника генерального директора по
роботі з персоналом Державного
підприємства «Укрветсанзавод» з 31.10.2013
року; стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 39886,25 грн.,
а також моральну шкоду в розмірі 10000
грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 04 серпня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано наказ
101-К/13 від 31.10.2013 року, виданий ДП
«Укрветсанзавод» про звільнення
ОСОБА_2 з посади заступника
генерального директора по роботі з
персоналом державного підприємства
«Укрветсанзавод» за ст.38 КЗпП.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі в ДП
«Укрветсанзавод» на посаді заступника
генерального директора по роботі з
персоналом державного підприємства
«Укрветсанзавод» з 31 жовтня 2013 року.

Стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в сумі 60308 грн. 76
коп.

Стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду в
розмірі 1000 грн.

Стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» в дохід
держави судовий збір в розмірі 603 грн.08
коп.

Рішення в частині поновлення на роботі
ОСОБА_2 на посаді заступника
генерального директора по роботі з
персоналом державного підприємства
«Укрветсанзавод» допущено до
негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що у заяві про звільнення не
була зазначена дата, з якої позивач
просив його звільнити, тому на підставі
усної домовленості та на прохання
позивача датою його звільнення було
визначено 31 жовтня 2013 року.

Заяв про відкликання поданої заяви про
звільнення не надходило, тому вважає,
що позивач був повністю згоден зі своїм
звільненням.

Зауважує, що поновлення є не можливим,
оскільки на посаду заступника
генерального директора по роботі з
персоналом, з якої було звільнено
позивача, призначено ОСОБА_4 порядком
переведення.

Заперечує проти стягнення середнього
заробітку, оскільки з позивачем
проведено повний розрахунок.

Крім того, позивач не надав суду
доказів спричинення йому моральної
шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції підставно виходив
з їх часткової доведеності та
обґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 18.02.2013 року
позивач був прийнятий на роботу в ДП
«Укрветсанзавод» на посаду начальника
сектору кадрів, документообігу та
адміністративно-господарського
забезпечення (а.с.8).

23.07.2013 року ОСОБА_2 переведено
заступником генерального директора по
роботі з персоналом (а.с.9).

24.10.2013 року позивач звернувся до
відповідача з заявою про звільнення за
власним бажанням (ст.38 КЗпП України), в
якій не зазначив дати звільнення (а.с.
10).

У відповідності до ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Колегія суддів, з урахуванням вимог
ст.38 КЗпП України, погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що останнім днем роботи ОСОБА_2 мало
бути 07.11.2013 року.

Разом з тим, наказом №101-К/13 від 31 жовтня
2013 року «Про розірвання трудового
договору» ОСОБА_2 звільнено з займаної
ним посади заступника генерального
директора по роботі з персоналом з
31.10.2013 року за власним бажанням, згідно
ст.38 КЗпП України (а.с.9,29).

В суді першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_2 зазначив, що про своє звільнення
він дізнався лише 04.11.2013 року, що
негативно вплинуло на стан його
здоров'я, внаслідок чого він вимушений
був звернутись до лікаря та перебував
на лікарняному з 04 по 08 листопада 2013
року (а.с.56), а трудову книжку отримав
08.11.2013 року. Про те, що на його місце вже
був призначений інший працівник йому
стало відомо лише під час судового
розгляду.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначив, що позивачу було відомо про
його звільнення саме з 31.10.2013 року, що
підтверджується його підписом про
ознайомлення з наказом, в цей же ж день
він отримав трудову книжку, й до цього
часу свою заяву про звільнення не
відкликав.

Судом першої інстанції в якості свідка
було допитано ОСОБА_5, яка працювала в
ДП «Укрветсанзавод» на посаді
заступника генерального директора з
фінансових та економічних питань, та
показала, що з приходом в ДП
«Укрветсанзавод» нового керівництва,
на робітників почав здійснюватись
тиск, внаслідок якого «неугодні»
працівники вимушені були звільнятись.
Це також торкнулось позивача, якого
вимусили написати заяву про звільнення
за власним бажання та звільнили без
його відома раніше закінчення
двотижневого строку попередження.
Також зауважила, що трудову книжку
позивач отримав після свого виходу з
лікарняного, а саме 08.11.2013 року і вона
особисто йому її видавала.

Проаналізувавши положення ч.1 ст. 38 КЗпП
України судом вірно зазначено, що
працівник може бути звільнений до
закінчення двотижневого строку лише у
виключних випадках, у разі коли заява
працівника про звільнення за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу, тоді власник, або
уповноважений ним орган зобов'язаний
розірвати трудовий договір у строк,
який вказує працівник.

Згідно ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснено, що працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Враховуючи те, що ДП «Укрветсанзавод»
порушило трудові права ОСОБА_2,
звільнивши його до закінчення
двотижневого строку попередження, не
давши можливість реалізувати своє
право на відкликання заяви про
звільнення, тому колегія суддів
погоджується з висновком суду про
задоволення вимоги про визнання
недійсним та скасування наказу 101-К/13
від 31.10.2013 року, виданого ДП
«Укрветсанзавод» про звільнення
ОСОБА_2 з посади заступника
генерального директора по роботі з
персоналом державного підприємства
«Укрветсанзавод» за ст.38 КЗпП.

У силу ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Оскільки звільнення позивача з посади
заступника генерального директора по
роботі з персоналом державного
підприємства «Укрветсанзавод» є
незаконним, тому суд вірно вказав, що
він повинен бути поновлений ДП
«Укрветсанзавод» на цій же посаді
заступника генерального директора по
роботі з персоналом державного
підприємства «Укрветсанзавод».

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України
передбачено, що при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи, але не більш як за
однин рік.

З пояснень сторін в апеляційному суді
вбачається, що 01.09.2014 року ОСОБА_2
поновлений на роботі.

Відповідно до виписки по заробітній
платі позивача та з розрахунку,
наданого ним (а.с.11,12), розмір
середньоденного заробітку становить
319,09 грн. Кількість робочих днів з дня
звільнення по день ухвалення рішення
складає 189 днів, отже середній
заробіток за час вимушеного прогулу, з
урахуванням Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100,
становить 60308 грн. 01 коп. (319,09*189).

Враховуючи те, що апеляційна скарга
відповідача не містить посилань на
неправильність розрахунку,
проведеного судом першої інстанції, та
не містить власного розрахунку з
обґрунтуванням його правильності та
повноти, колегію суддів погоджується з
розрахунком суду першої інстанції в
повному обсязі.

Не заслуговують на увагу посилання
відповідача на відсутність доказів
завдання позивачу моральної шкоди,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань, втрат
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В силу положень п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оскільки незаконним звільненням, було
порушено трудові права позивача, що в
свою чергу призвело до моральних
страждань, тому суд першої інстанції,
виходячи із засад розумності та
справедливості визначив розмір
відшкодування моральної шкоди у сумі
1000 грн. Із зазначеним висновком суду
також погоджується колегія суддів.

Таким чином суд повно та всебічно
з'ясував обставини справи, дав їм
належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося та набрало законної
сили.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Укрветсанзавод»
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 04 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: