ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року Фастівський
міськрайонний суд Київської області в
складі :

головуючого судді - Соловей Г.В.,

з участю секретаря - Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Фастові Київської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування частини житлового будинку
частково недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання договору
дарування частково недійсним
посилаючись на те, що за договором
дарування частини житлового будинку
посвідченого державним нотаріусом
Фастівської міської державної
нотаріальної контори від 05 квітня 2008
року ОСОБА_3, який є батьком сторін,
подарував відповідачу 7/12 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 з
зазначеними приміщеннями відповідно
до плану. Вважає даний договір укладено
під впливом обману відповідачем
зокрема це стосується приміщення 1-10
площею 5,20 кв.м. в якому розташована
кухня. У батька небуло наміру її
дарувати так, як ще при його житті та
житті матері будинок був розділений на
дві частини з двома виходами та
кухнями.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та пояснив, що
відповідач обманув батька при
укладенні договору даруванння, а саме
при виготовлені технічної
документації для дарування частини
будинку, в дану частину, було включено
приміщення 1-10. Батько був хворою
людиною і не міг повністю
усвідомлювати значення своїх дій при
підписанні договору. Нотаріус, яка
посвідчувала даний договір, мабуть,
отримала від відповідача хабаря.
Надання приміщення 1-10 у власність
відповідачу, позбавляє його
повноправно володіти та користуватися
належною частиною будинку.

Відповідач в судовому засіданні проти
позову заперечував і суду пояснив, що
батько подарував частину житлового
будинку з відповідними приміщеннями до
яких і уввійшло приміщення 1-10
відповідно до плану. Рішенням суду
зобов"язано позивача усунути перешкоди
в користуванні та розпорядженні
належної відповідачу частини
житлового будинку шляхом його
звільнення. Просить суд захистити його
право.

Заслухавши учасників судового процесу,
свідків, дослідивши докази по справі
суд, вважає позов не підлягає до
задоволення.

Так, судом встановлено, що відповідно
до Договору дарування частин житлового
будинку посвідченого 25.04.2008 року
державним нотаріусом Фастівської
міської державної нотаріальної
контори, зареєстровано в реєстрі за №
2-1640, ОСОБА_3, який є батько позивача та
відповідача, подарував ОСОБА_2-
відповідачу по справі, 7/12 частин
належного йому будинку АДРЕСА_1. До
вказаної частини будинку належать,
зокрема, приміщення по плану: 1-5 - 12,9
кв.м, 1-6 - 9,8 кв.м., 1-7 - 9,3 кв.м., 1-8 - 5,2 кв.м., 1-9
- 2,3 кв.м., 1-10 - 5,2 кв.м. Житлова площа
подарованої частин будинку становить
22,7 кв.м., загальна - 44,7 кв.м.(а.с.7).

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності від 20.05.2008 №18873150 7/12
частин житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі договору Дарування від 25.04.2008
належить позивачу (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Позивач звертаючись до суду із
вимогами до відповідача, ставить
питання про визнання частини
зазначеного договору недійсним, свої
вимоги обґрунтовує ст.230 ЦК України.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсний.

Разом з тим, в своїх поясненнях позивач
зазначив, що договір дарування
необхідно визнати частково недійсним
так, як його батько - дарувальник був
людиною хворою і під час укладення
вказаного договору неміг розуміти
значення своїх дій, чим і скористався
відповідач.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Як вбачається з пояснень сторін та
матеріалів справи позивач та
відповідач є синами ОСОБА_3, який є
стороною оспорюванного договору
дарування.

Згідно з вимогами п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК
України призначення експертизи є
обов'язковим у разі якщо у справі
необхідно встановити психічний стан
особи.

Сторонами клопотання про призначення
судово-психіатричної експертизи
заявлено не було.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28квітня 1978
року № 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними»
роз'яснено, що для визначення наявності
у особи стану, коли вона немогла
розуміти значення своїх дій або
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння та ін.), на
момент укладення спірної угоди суд
призначає судово-психіатричну
експертизу. Вимоги про визнання угоди
недійсною з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, що підтверджують чи
спростовують доводи позивача про те, що
в момент її укладення він не розумів
значення своїх дій і не міг керувати
ними.

В судовому засідані були допитані
свідки, до показань яких суд
відноситься критично, оскільки з їх
пояснень неможливо достовірно
встановити факти, що підтверджують
введення відповідачем в оману ОСОБА_3
при укладені вказаного договору
дарування, щодо істотних умов договору
дарування та про його психічний стан на
момент укладення договору.

Свідок ОСОБА_4, пояснив, суду, що дід не
планував дарувати відповідачу частину
будинку про що він чув з розмови діда, а
також те, що дід був людиною хворою і не
міг розуміти значення своїх дій.

Свідок ОСОБА_5, суду пояснила, що є
сусідкою і чула розмову між
відповідачем та його дружиною про те,
що які документи можна показувати, а
які ні. Також, чула сварку в якій
відповідач зазначив, що все буде його.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Отже, аналізуючи у сукупності надані та
досліджені докази, суд дійшов висновку,
що ОСОБА_2 не надав суду належних
доказів того, що договір дарування
частини житлового будинку необхідно
визнати частково недійсним.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,61,212,215,218 ЦПК
України, на підставі
ст.ст.202,203,205,208-211,215,225,230 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання договору дарування
частини житлового будинку частково
недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Фастівський міськрайонний суд шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

СУДДЯ
Г.В.Соловей