Номер провадження: 22-ц/785/4610/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2014 року

м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

ОСОБА_2,

при секретарі:
Горновій А.О.

за участю: позивачки ОСОБА_3,
представника прокуратури
Березівського району Одеської області
та прокуратури одеської області,
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3,
прокуратури Одеської області,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 12 березня 2014 року за позовом ОСОБА_3
до прокуратури Березівського району
Одеської області, прокуратури Одеської
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок неправомірної бездіяльності
працівників прокуратури,

в с т а
н о в и л а:

04 березня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, який 22 січня 2014
року остаточно уточнила, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 11 липня 2012 року вона
звернулась до прокурора Березівського
району Одеської області з проханням
надати рішення прокуратури по
відмовному матеріалу №1-7пр11 відносно
неї за заявою судді Березівського
районного суду Одеської області
Дєткова О.Я., 17 липня 2012 року їй
відмовили у цьому. В серпні 2012 року вона
звернулась до Березівського районного
суду Одеської області зі скаргою в
порядку ст. 236 КПК України, 1960р., в якій
просила визнати неправомірними дії та
бездіяльність прокурора і службових
осіб прокуратури району, якими
порушені її права, передбачені ст. 99 КПК
України, на отримання повідомлення
щодо прийнятого рішення по заяві судді
Дєткова О.Я. відносно неї та рішення з
цього приводу. Постановою
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 23 січня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
17 червня 2013 року, визнані
неправомірними дії прокурора
Березівського району Одеської області
щодо не направлення їй копії постанови
про відмову в порушення відносно неї
кримінальної справи за заявою судді
Дєткова О.Я., бездіяльність службової
особи прокуратури Березівського
району, яка проводила перевірку в
порядку ст. 97 КПК України заяви судді
Дєткова О.Я. відносно неї щодо не
направлення їй копії постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи та копії постанови про відмову в
порушення кримінальної справи за
наслідками додаткової перевірки заяви
судді Дєткова О.Я. У зв’язку з
розглядом справи за її скаргою в
порядку ст. 236 КПК України вона понесла
майнові збитки, які складаються із
витрат, пов’язаними з явкою до суду в
сумі 86,80 грн., і придбанням паперу, ручок
і ксероксів документів в сумі 14 грн., а
всього 100, 80 грн., та судових витрат,
пов’язаних з явкою до суду по цій
справі, в сумі 145,06 грн. Крім того,
неправомірними діями службових осіб
прокуратури Березівського району їй
завдано моральну шкоду в розмірі 50000
грн., яка полягає у душевних
стражданнях, які вона понесла у
зв’язку з порушенням її прав,
необхідністю постійного оскарження
дій службових осіб прокуратури, участі
в судових засіданнях з метою
відновлення порушених прав, порушенням
нормальних життєвих зв'язків у зв’язку
з витрачанням тривалого часу,
призначеного для відпочинку, роботи та
виховання дочки.

Посилаючись на ці обставини, та ст. ст.
55, 56 Конституції України, ст. 6, 13
Європейської конвенції про захист
прав людини, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК
України, позивачка ОСОБА_3 просила суд
позов стягнути з Державного бюджету
України на її користь у відшкодування
майнової шкоди в розмірі 245,86 грн. (100,80
грн. + 145,06 грн.) та у відшкодування
моральної шкоди 50 000 грн. шляхом
безспірного списання вказаних сум
органами Державної казначейської
служби України з відповідного
розрахункового рахунку (а.с. 1-3, 126, 133).

Представник відповідача, прокуратури
Березівського району Одеської області,
в судове засідання не з’явився.

Представник відповідача, прокуратури
Одеської області, проти позову
заперечував і в своїх усних і письмових
поясненнях зазначав, що позивачка
ОСОБА_3 не довела факт завдання їй
моральних чи фізичних страждань з боку
органів прокуратури та
неправомірність дій органів
прокуратури відносно неї, та причинний
зв'язок між заподіяною шкодою та
ненаданням прокуратурою рішення про
відмову у порушенні кримінальної
справи відносно неї, не доведений і
розмір витрат, пов'язаний з розглядом
справи (а.с. 71-76).

Представник відповідача, Головного
управління Державної казначейської
служби в Одеській області, проти позову
заперечувала і в своїх усних і
письмових поясненнях зазначала, що
позов ОСОБА_3 не доведений і
задоволенню не підлягає (а.с. 130-132).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Суд
стягнув з прокуратури Одеської області
на користь позивачки ОСОБА_5 майнову
шкоду в розмірі 22,25 грн. та моральну
шкоду в розмірі 1000 грн. шляхом списання
коштів Державної казначейською
службою України в Одеській області за
рахунок коштів призначених на
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства і прокуратури. В
решті позову відмовлено (а.с. 153-158).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
змінити й ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права (а.с. 165).

В апеляційній скарзі відповідач,
прокуратура Одеської області, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що суд порушив норми
процесуального та матеріального права,
а саме помилково застосував до спірних
правовідносин Закон України «Про
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», оскільки дій,
перелічених у статтях 1 та 2 вказаного
закону відносно позивачки не
вчинялось, наказ Генерального
прокурора України № 1 від 26 грудня 2011
року «Про організацію роботи і
управління в органах прокуратури
України», оскільки законом не
передбачено матеріальної
відповідальності вищестоящих
прокуратур за дії ніжчестоящої, не
з’ясування судом, у чому полягає
майнова та моральна шкода, чим
підтверджується та які наслідки
настали у зв’язку з її спричиненням,
оскільки само по собі неодержання
позивачкою ОСОБА_3 рішень чи постанов
не свідчить про заподіяння їй шкоди,
тому факт завдання та розмір шкоди не
доведений й позивачка немає права на
її відшкодування (а.с. 173-178).

В апеляційній скарзі відповідач,
Головне управління Державної
казначейської служби в Одеській
області, просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд порушив
норми процесуального та матеріального
права, які зазначені вище (а.с. 166-171).

В запереченні на апеляційні скарги
прокуратури Одеської області та
Головного управління Державної
казначейської служби в Одеській
області, позивачка ОСОБА_3 просить
скарги відхилити у зв’язку з
безпідставністю їх доводів.

Представник відповідача, Головного
управління Державної казначейської
служби в Одеській області, в судове
засідання не з'явилася, про розгляд
справи сповіщена належним чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку її неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг позивачки ОСОБА_3, та
відповідачів, прокуратури Одеської
області і Головного управління
Державної казначейської служби в
Одеській області, пояснення на
апеляцію позивачки ОСОБА_3,
представника прокуратури
Березівського району Одеської області
та прокуратури одеської області,
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційних скарг сторін у справі,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга позивачки ОСОБА_3 підлягає
задоволенню частково, а апеляційні
скарги відповідачів, прокуратури
Одеської області і Головного
управління Державної казначейської
служби в Одеській області, слід
відхилити за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
17 лютого 2012 року суддя Березівського
районного суду Одеської області Дєтков
О.Я. звернувся до прокуратури
Березівського району Одеської області
з заявою про порушення кримінальної
справи відносно позивачки ОСОБА_3 за
ознаками злочину, передбаченого ст. 383
КК України, завідомо неправдиве
повідомлення суду, прокурору, слідчому
або органу дізнання про вчинення
злочину (а.с. 78).

Постановою помічника прокурора
Березівського району Одеської області
від 27 лютого 2012 року ОСОБА_6 в порушенні
кримінальної справи відносно
позивачки відмовлено за п. 2 ст. 6 КПК
України, у зв’язку з відсутністю
складу злочину, передбаченого ст. 383 КК
України (а.с. 79-80).

Постановою Комінтернівського
районного суду Одеської області від 15
червня 2012 року скаргу судді Дєткова О.Я.
задоволено, постанову помічника
прокуратури від 27 лютого 2012 року
скасовано, матеріали справу направлено
прокурору Березівського району
Одеської області для проведення
додаткової перевірки (а.с. 81-82).

За наслідками додаткової перевірки
прокурором Березівського району
Одеської області ОСОБА_7 винесено
постанову від 06 липня 2012 року про
відмову у порушення кримінальної
справи за п. 2 ст. 6 КПК України (а.с. 83).

17 квітня 2012 року суддя Дєтков О.Я. знову
звернувся до прокуратури
Березівського району Одеської області
з заявою про порушення кримінальної
справи відносно позивачки ОСОБА_3 щодо
її неправомірних дій (а.с. 85). За
наслідками розгляду заяви судді
Дєткова О.Я. в порядку ст. 97 КПК України
слідчим прокуратури прийнято
постанову від 04 травня 2012 року про
відмову у порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 за п. 2 ст. 6 КПК
України, яка скасована 17 травня 2012 року
прокурором району.

25 травня 2012 року за наслідками
додаткової перевірки слідчим
прокуратури Березівського району
Одеської області ОСОБА_8 винесено
постанову про відмову у порушенні
кримінальної справи відносно
позивачки за ознаками злочину,
передбаченого ст. 383 КК України за п. 2
ст. 6 КК України (а.с. 86-87).

09 липня 2012 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до прокуратури
Березівського району з заявою про
видачу їй рішення прокуратури по
матеріалу № 1-7пр11 за її скаргою, який
був направлений прокуратурою Одеської
області, а також по матеріалу відносно
неї за заявою судді Дєткова О.Я. (а.с. 89).

Листом в.о. прокурора Березівського
району від 17 липня 2012 року №16-1434 вих-12
ОСОБА_7 позивачці було відмовлено у
цьому у зв’язку з тим, що з тексту заяви
не зрозуміло, які саме рішення заявниця
бажає отримати (а.с. 90).

В серпні 2012 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до Березівського районного
суду Одеської області зі скаргою в
порядку ст. 236 КПК України, 1960р., в якій
просила визнати неправомірними дії та
бездіяльність прокурора і службових
осіб прокуратури району, якими
порушені її права, передбачені ст. 99 КПК
України, на отримання повідомлення
щодо прийнятого рішення по заяві судді
Дєткова О.Я. відносно неї та рішення з
цього приводу.

Постановою Комінтернівського
районного суду Одеської області від 23
січня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 17 червня 2013 року, визнані
неправомірними дії прокурора
Березівського району Одеської області
щодо не направлення їй копії постанови
про відмову в порушення відносно неї
кримінальної справи за заявою судді
Дєткова О.Я., бездіяльність службової
особи прокуратури Березівського
району, яка проводила перевірку в
порядку ст. 97 КПК України заяви судді
Дєткова О.Я. відносно неї щодо не
направлення їй копії постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи та копії постанови про відмову в
порушення кримінальної справи за
наслідками додаткової перевірки,
бездіяльності в.о. прокурора
Березівського району щодо не
направлення їй копії постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи відносно неї за наслідками
додаткової перевірки та зобов’язав
прокурора Березівського району видати
їй копію постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи
відносно неї, винесеною за наслідками
додаткової перевірки заяви судді
Дєткова О.Я. (а.с. 5, 33, 127-128).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
застосував положення Закону України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури та суду» і вважав, що
відшкодування шкоди проводиться за
рахунок Державного бюджету України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури та суду», в
редакції чинної на час виникнення
спірних правовідносин, відповідно до
положень цього Закону підлягає
відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного повідомлення
про підозру у вчиненні кримінального
правопорушення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході кримінального
провадження обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадку закриття
кримінального провадження за
відсутністю події

кримінального правопорушення,
відсутністю у діянні складу
кримінального правопорушення або
невстановленням достатніх доказів для
доведення винуватості особи у суді і
вичерпанням можливостей їх отримати.

Однак колегія суддів вважає, що у
даному випадку підстав, передбачених
цим Законом немає й до правовідносин,
які виникли між сторонами у справі,
необхідно застосувати ч. 6 ст. 1176 ЦК
України.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України,
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
підставах.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК
України, відповідно до частин 1 яких
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовуються
особою, яка її завдала, за наявності їх
вини.

Предмет та підставу позову визначає
виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК
України). Саме на зазначені норми
матеріального права посилалась
позивачка ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Так під час вирішення спорів про
відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК
України доказуванню підлягає: факт
спричинення шкоди, протиправність дій
заподіюча шкоди і його вина, причинний
зв'язок між протиправною дією та
негативним наслідками.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв’язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров’я; 2) у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв’язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім’ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв’язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами) Пленум
Верховного Суду України роз’яснив, що
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв’язку з ушкодженням
здоров’я, у порушенні права власності
(в тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв’язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих
зв’язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум
Верховного Суду України зазначив, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов’язковому з’ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв’язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з’ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Аналіз наведених правових норм та
зазначених вище наявних обставин
справи свідчить про те, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що внаслідок неправомірних дій
службових осіб органів прокуратури,
які встановлені судовими рішеннями,
позивачці ОСОБА_3 завдана моральна
шкода, яка полягає у душевних
стражданнях, яких вона зазнала у
зв’язку з порушенням її прав,
передбачених ст. 99 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами) Пленум
Верховного Суду України роз’яснив, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат
(їх тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК
України про те, що розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами), викладених
у п. п. 3, 9 постанови, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно виходив з того, що розмір
моральної шкоди, заподіяної позивачі
ОСОБА_3, внаслідок неправомірних дій
службових осіб органів прокуратури,
складає 1000 грн.

Колегія суддів вважає, що зазначений
розмір моральної шкоди визначений з
врахуванням вимог розумності,
виваженості, справедливості, є
співмірним з заподіяною шкодою і
достатнім для відновлення морального
становища позивачки.

Відповідальність за шкоду, завдану
фізичній чи юридичній особі рішеннями,
діями або бездіяльністю працівника під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов’язків згідно зі ст. 1172
ЦК України покладається на юридичну
особу, з якою працівник перебуває у
трудових відносинах.

Прокуратура Березівського району
Одеської області не зареєстрована в
Єдиному державному реєстрі
підприємств та організації і є
відокремленим підрозділом юридичної
особи прокуратури Одеської області,
яка у відповідності до ст. ст. 96, 1172 ЦК
України відповідає за рішення, дії або
бездіяльність службових осіб
підлеглої прокуратури.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про
гарантії держави щодо виконання рішень
суду", який набрав чинності з 01 січня 2013
року, передбачено, що виконання рішень
суду про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що необхідно стягнути з
Державної казначейської служби
України за рахунок коштів прокуратури
Одеської області шляхом списання
коштів з єдиного казначейського
рахунку на користь позивачки ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Не погоджується колегія суддів із
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачці завдана майнова шкода, яка
полягає у понесенні нею витрат в сумі
22,25 грн. пов’язаних з придбанням
канцелярських товарів і
ксерокопіюванням документів, оскільки
в судовому засіданні не доведено, що ці
витрати знаходяться у прямому
причинному зв’язку з завданою шкодою.

Безпідставною є відмова суду першої
інстанції у відшкодування витрат,
пов’язаних з явкою позивачки до суду
за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК
України судові витрати складаються з
судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи.

До витрат, пов’язаних з розглядом
судової справи, належать витрати
сторін та їх представників, що
пов’язані з явкою до суду;

Статтею 85 ЦПК України передбачено, що
витрати, пов’язані з переїздом до
іншого населеного пункту сторін та їх
представників, а також найманням житла,
несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, та її представникові
сплачуються іншою стороною добові (у
разі переїзду до іншого населеного
пункту), а також компенсація за
втрачений заробіток чи відрив від
звичайних занять. Компенсація за
втрачений заробіток обчислюється
пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять — пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за
судовим рішенням витрат сторін та їх
представників, що пов’язані з явкою до
суду, встановлюється Кабінетом
Міністрів України.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві —
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Позивачка ОСОБА_3 проживає у
ІНФОРМАЦІЯ_1 і у зв’язку з розглядом
справи в Комінтернівському районному
суду Одеської області та в
Приморському районному суду м. Одеси
понесла і документально підтвердила
вказані витрати, пов’язані з явкою в
судове засідання 29 травня 2013 року – 29,10
грн., 13 червня 2013 року – 31,56 грн., 30
жовтня 2013 року – 26, 30 грн., 27 листопада
2013 року – 24, 20 грн. (а.с. 39, 116-119), а всього
на суму 111, 20 грн.

Зазначений розмір витрат не перевищує
граничні розміри компенсації
встановлені постановою Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 20006 року
№ 590 "Про граничні розміри компенсації
витрат, пов’язаних з розглядом
цивільних і адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави".

Таким чином, відшкодуванню підлягають
й судові витрати в сумі 111,20 грн.

Посилання позивачки ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі на те, що рішення
суду першої інстанції підлягає зміні й
ухваленню нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі не
приймаються до уваги, оскільки не
відповідають дійсним обставинам
справи та спростовуються наявними у
справі доказами.

Відшкодування витрат, пов’язаних з
явкою до суду при розгляді справи за її
скаргою в порядку ст. 236 КПК України,
тобто іншої справи, не підлягає
задоволенню, оскільки вони не є
збитками в розумінні ст. 22 ЦК України й
не можуть стягуватись у якості збитків.

Належними та допустимими доказами
позивачкою не доведено, що розмір
моральної шкоди, завданої їй внаслідок
неправомірних дій органів прокуратури
становить 50000 грн.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір в цій частині вимог, суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, дав
належну оцінку наявним у справі
доказам у відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що розмір
моральної шкоди становить 1000 грн.

Не погоджується колегія суддів із з
заявою позивачки ОСОБА_3 про
відшкодування витрат на явку в судове
засідання апеляційного суду – 29 травня
2014 року в розмір 84 грн. та поштові
витрати на направлення до суду
доповнень до апеляційної скарги в сумі
4, 20 грн., оскільки вони не доведені
належним чином.

Твердженні відповідачів, прокуратури
Одеської області та Головного
управління Державної казначейської
служби в Одеській області, в
апеляційних скаргах про те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки не доведено
в судовому засіданні факт завдання
моральної шкоди та її розмір, не
приймаються до уваги, оскільки не
відповідають дійсним обставинам
справи та спростовуються наявними у
справі доказами.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв’язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідачі були зобов’язані довести
в судовому засіданні ті обставини, на
які вони посилаються як на підставу
своїх заперечень проти позову.

Однак відповідачі не надали ні суду
першої інстанції, ні суду апеляційної
інстанції належні і допустимі докази у
підтвердженні заперечень про позову.

Судовими рішеннями, які набрали
законної сили і обставини, які в них
викладені у відповідності до ч. 4 ст. 61
ЦПК України є обов’язковими для суду,
з достовірністю встановлена
неправомірність бездіяльності
службових осіб прокуратури
Березівського району Одеської області
при розгляді заяви позивачки ОСОБА_3
про видачу їй рішення прокуратури
відносно неї за заявою судді Дєткова
О.Я., відповідальність за завдану
моральну шкоду встановлена законом,
кожна особа індивідуально визначає
свої моральні та душевні страждання.

Так позивачка ОСОБА_3 стверджувала, що
неправомірними діями службових осіб
прокуратури Березівського району їй
завдано морально шкоду, яка полягає у
душевних стражданнях, які вона понесла
у зв’язку з порушенням її прав,
необхідністю постійного оскарження
дій службових осіб прокуратури, участі
в судових засіданнях з метою
відновлення порушених прав, порушенням
нормальних життєвих зв'язків у зв’язку
з витрачанням тривалого часу,
призначеного для відпочинку, роботи та
виховання дочки.

Зазначене свідчить про встановлення
судом першої інстанції всіх складових
цивільного правопорушення: порушення
прав позивачки протиправною
бездіяльністю службових осіб
прокуратури, наявність вини в їх діях
та безпосередній причинний зв'язок між
протиправною дією та негативним
наслідками, що підтверджує
обґрунтованість її вимог про
відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, наведені в апеляційних
скаргах доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову в повному обсязі
немає.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 213,
214 ЦПК України, та матеріального права,
ч. 6 ст. 1176 ЦК України, у відповідності до
п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для
зміни рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову частково з інших
правових підстав ніж зазначено у
рішенні суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Апеляційні скарги прокуратури
Одеської області, Головного управління
Державної казначейської служби в
Одеській області відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 12 березня 2014 року змінити й
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до прокуратури
Березівського району Одеської області,
прокуратури Одеської області,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок
неправомірної бездіяльності
працівників прокуратури задовольнити
частково.

Стягнути з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
прокуратури Одеської області шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
позивачки ОСОБА_3, зареєстроване місце
проживання: 67300, АДРЕСА_1, моральну шкоду
в розмірі 1000 грн. та судові витрати в
сумі 111, 20 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

ОСОБА_9

ОСОБА_2