Справа № 466/7385/13
Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/3474/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого - судді Гірник
Т.А.

суддів: Кабаль І.І., Левика Я.А.

секретар Глинський О.А.

з участю представника
позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» на рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 3 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» про стягнення нарахованої але
не виплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з указаним позовом до ПАТ
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» та з врахуванням збільшених та
уточнених позовних вимог в кінцевому
просив стягнути з відповідача 126 662,72
грн., з яких 30 624,80 грн. заборгованої
заробітної плати за листопад 2012 року,
грудень 2012 року, 96 037,92 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
за період з 1.01.2013 року по 03.02.2014 року,
зобов'язати відповідача одночасно з
виплатою заборгованої заробітної
плати та середнього заробітку за час
затримки провести сплату усіх утримань
та нарахувань, із єдиного соціального
внеску в сумі 15 718, 60 грн., а також
провести сплату усіх утримань із
податку на доходи фізичних осіб у сумі 5
892,04 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 3 березня 2014 року
позов задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Дрогобицький завод
автомобільних кранів» на користь
ОСОБА_3 126 662 грн. 72 коп., з яких: 30 624 грн. 80
коп. - заборговано заробітної плата за
листопад 2012 р.; 96 037 грн. - середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Зобов'язано Публічне акціонерне
товариство «Дрогобицький завод
автомобільних кранів» одночасно з
виплатою заборгованої заробітної
плати за листопад 2012 р. та середнього
заробітку за час затримки в користь
ОСОБА_3 провести сплату усіх утримань
та нарахувань із єдиного соціального
внеску у сумі 15 718 грн. 60 коп., у тому
числі 14 736 грн. 36 коп. - нарахування
єдиного соціального внеску та 982 грн. 24
коп. - утримання єдиного соціального
внеску, а також провести сплату
утриманого податку на доходи фізичних
осіб із заборгованої заробітної плати
в сумі 5 892 /п'ять тисяч вісімсот
дев'яносто дві / грн. 04 коп.

Додатковим рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 1 квітня 2014
року стягнуто з ПАТ «Дрогобицький
завод автомобільних кранів» в користь
держави 1 482 грн. 73 коп. судового збору.

Рішення суду в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку оскаржив представник ПАТ
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» за довіреністю ОСОБА_4. Вважає
його незаконним та таким, що прийняте з
порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Просить рішення в оскаржуваній його
частині скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволенні позову відмовити.
Свої вимоги мотивує тим, що розрахунок
середнього заробітку за час затримки
розрахункових коштів проведено у
відповідності до Постанови КМУ «Про
затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати» за №100 від
08.02.1995 року. Однак, задовольняючи позов
в цій частині суд не звернув уваги на
те, що позивач пропустив строк на
звернення до суду із такими вимогами,
оскільки згідно ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права. З врахуванням, що позивач
був звільнений 31 грудня 2012 року, то
встановлений ст. 233 КЗпП України строк
позовної давності на звернення до суду
закінчився 31 березня 2013 року. Оскільки
позовна заява була подана 26 вересня 2013
року, то позивач пропустив
встановлений строк на звернення до
суду. Зазначає, що судом не враховано
роз»яснення Пленуму ВСУ «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 06.11.1992 року у п.4 якого зазначено, що
встановлені ст.ст. 228, 223 КЗпП України
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від зави
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причину пропуску цих строків, а також
навести в рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити пропущений строк.

При розгляді справи в апеляційній
інстанції представник позивача проти
доводів апеляційної скарги заперечив.
Просить рішення суду першої інстанції
залишити без змін, як законне та
обгрунтоване.

Представник апелянта в судове
засідання не з»явився. В клопотанні
про відкладення справи за підписом
представника Ахмадової А.Ф. просить
розгляд справи перенести по причині
перебування представника в цей день у
іншому судовому засіданні. Колегія
суддів вважає можливим продовжувати
розгляд справи, оскільки до клопотання
не долучено доказів причини, за якої
просить представник апелянта
відкласти розгляд справи. Відповідач є
юридичною особою, інтереси якого
вправі представляти будь-яка інша
особа за відповідною довіреністю або
особа, котрій надано право
представництва без довіреності. У
матеріалах справи наявна довіреність
на представництво відповідача іншою
особою - ОСОБА_4. /а.с. 35/. Довіреність
чинна до 31.12.2014 року і даних про її
відкликання у справі немає.
Незабезпечення явки представника
сторони не може бути визнано з поважних
причин. Доводи апелянта викладені в
апеляційній скарзі. Тому у
відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів вважає
можливим продовжувати розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України, рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду в повній мірі таким вимогам не
відповідає.

Матеріалами справи встановлено,
що позивач перебував у трудових
відносинах з ПАТ «Дрогобицький завод
автомобільних кранів». Наказом № 37-К
від 09.06.09 р. ОСОБА_3 принятий на роботу
на посаду директора з
матеріально-технічного забезпечення з
посадовим окладом, відповідно до
трудової угоди, з 09.06.2009р. по 08.06.2011р.

Наказом № 148к від 27.12.12р.,
ОСОБА_3 звільнено із вказаної посади у
зв'язку з закінченням строку трудової
угоди з 31.12. 2012 року./а.с. 54/.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 09.09.2013
року, останній звернувся до
Генерального директора ПАТ «ДЗАК» та з
метою мирного врегулювання питань щодо
належних до виплати сум просив надати
перелік зазначених у заяві документів.
/а.с.8/.

Судом встановлено, що позивач не
отримав заробітної плати за листопад
та грудень 2012 року в сумі 30 624 грн. 80 коп.
З долучених до справи копій
розрахункових листків за вказані
місяці, довідок - ця сума є до видачі
після проведення відрахувань та
обов»язкових платежів із заробітної
плати. Із нарахованої за грудень 2012
року 29 759 гр. 84 коп. до видачі за цей
місяць - 24 111 гр. 43 коп. та із нарахованої
за листопад 2012 року в сумі 8 006 гр. 34 коп.
до видачі 6 560 гр. 39 коп.

У відповідності до ч.1 ст. 116 КЗпП
України, виплата усіх сум, що належить
працівникові підприємства провадиться
в день звільнення. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. Згідно ст. 47 КЗпП України,
роботодавець зобов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства
установи, організації, у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Навівши відповідні мотиви в судовому
рішенні про необхідність стягнення
такої суми, суд необгрунтовано вказав,
що сума 30 624 грн. 80 коп. підлягає до
стягнення з відповідача як
невиплачений заробіток за листопад 2012
року. За таких обставин в цій частині
рішення суду необхідно змінити,
зазначивши, що в цю суму входить в тому
числі заробіток і за грудень місяць 2012
року та вказати про проведення з неї
необхідних відрахувань.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Матеріалами справи встановлено
існування між сторонами спору щодо
виплати заробітку за час затримки у
проведенні розрахунку при звільнення,
тому позивач мав підстави для
звернення до суду з такими вимогами і
його звернення після наміру
врегулювати спір мирним шляхом у
спосіб скерування 09.09.2013 року листа
відповідачу з проханням провести
розрахунок - не свідчить про пропущення
строків звернення до суду за захистом
порушеного права.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування законодавства про оплату
праці» від 24.12.1999 року №13, установивши
при розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку з затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж працівник у цей день не був на
роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Згідно п.25 вищенаведеної Постанови,
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок, є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Посилання апелянта на порушення судом
ст. 233 КЗпП України безпідставне.

Згідно ч.2 цієї норми - у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Що стосується вимоги про стягнення
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, то це врегульовано ст.117
КЗпП, за якою - в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Означена норма не містить обмежень та
не визначає строків, по спливу яких
звільнена особа втрачає право на таку
вимогу.

Тому у суду не було підстав для
застосування ст. 233 КЗпП, оскільки між
сторонами не вирішувався трудовий
спір.

Така позиція судової колегії
узгоджується з позицією
Конституційного суду України у
рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №
1-5/2012 де вирішено, що в аспекті
конституційного звернення положення ч.
1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього
Кодексу слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено в ході
розгляду справи в апеляційній
інстанції, відповідачем не сплачено
ОСОБА_3 заробітної плати за листопада
-грудень 2012 року, відповідно також не
проведено розрахунку по сплаті
середнього заробітку за час його
затримки. Доказів, які б спростовували
вищенаведене в матеріалах справи
відсутні.

Що стосується визначеної судом
суми до стягнення, то з обґрунтованістю
такої колегія суддів не погоджується.

Правильно пославшись у своєму
рішенні на вимоги відповідного
нормативного акту, суд необґрунтовано
погодився з розрахунком позивача, тому
в цій частині рішення також необхідно
змінити.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що відповідачем порушено права
позивача, а тому стягнув в його користь
96 037,92 грн. середнього заробітку за
затримку розрахунку з урахуванням усіх
обов'язкових платежів і зборів, які
підлягають відрахуванню з заробітної
плати.

Відповідно до п.п. 2, 8 Постанови
КМУ «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» від 08.02.1995 року №100,
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Середньоденна
(годинна) заробітна плата визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, на число календарних
днів за цей період.

У відповідності до п, 4 вказаної
постанови при обчисленні середньої
заробітної плати у всіх випадках її
збереження не враховуються певні
виплати, які перелічені у підпунктах
цього пункту постанови, що також
правильно враховано судом першої
інстанції

Перевіряючи правильність розрахунку
позивача, колегія суддів вважає, що
такий не в повній мірі відповідає
вимогам означеної постанови .

Розраховуючи суму середнього
заробітку за час затримки, який
визначений позивачем, а саме з 01.01.2013
року по 03.02.2014 року, згідно збільшених
позовних вимог, до стягнення підлягає
сума, обрахована наступним чином.

Сума заробітної плати за останні два
місяці, що передували звільненню /
листопад та грудень 2012 року / становить
16 006 гр. 34 коп = 8 000 + 8 006 гр. 34 коп./ З
врахуванням кількості робочих днів у
цьому періоді, яких було 43 -
середньоденний заробіток становить 372
гривни 24 коп./ 16 034 гр. 34 коп. : 43 роб. дні/.
З врахуванням кількості робочих днів в
2013 році, а таких було 251 та 22 робочих
днів в період з 01.01.2014 року по 03.02. 2014
року - загальна кількість робочих днів
в період до 03.02. 2014 року становить 273
роботі дні. Тому сума середнього
заробітку за час затримки у проведенні
розрахунку на дату визначену позивачем
- 03.02.2014 року становитиме 101 621 гр. 52 коп.

В такий спосіб суд не виходить за межі
позовних вимог, оскільки ця сума
обрахована без врахування необхідних
відрахувань та обов»язкових платежів,
які повинні бути проведені в процесі
виконання судового рішення. Сума,
котра обрахована позивачем за цей
період - є сума до видачі після
проведення ним розрахунку сум
необхідних до стягнення із заробітної
плати. Однак з таким розрахунком
колегія суддів не може погодитись,
оскільки такий розрахунок проведено,
однак не підтверджений фахівцем. Крім
того, види платежів, які підлягають до
стягнення із заробітної плати, як
заробленої працівником та види
платежів, які підлягають відрахуванню
як із суми середнього заробітку за
час затримки у проведенні розрахунку
при звільненні не у всьому є
тотожними.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини у
справі, та правильно застосував норми
права, які регламентують спірні
відносини за виключенням зазначених
вище обставин, що викликає
необхідність для зміни рішення в
означеній частині.

Що стосується рішення в частині
задоволення позову та зобов'язання
Публічне акціонерне товариство
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» одночасно з виплатою
заборгованої заробітної плати за
листопад 2012 р. та середнього заробітку
за час затримки в користь ОСОБА_3
провести сплату усіх утримань та
нарахувань із єдиного соціального
внеску у сумі 15 718 грн. 60 коп., у тому
числі 14 736 грн. 36 коп. - нарахування
єдиного соціального внеску та 982 грн. 24
коп. - утримання єдиного соціального
внеску, а також провести сплату
утриманого податку на доходи фізичних
осіб із заборгованої заробітної плати
в сумі 5 892 /п'ять тисяч вісімсот
дев'яносто дві / грн. 04 коп., то в цій
частині рішення підлягає скасуванню.

Як зазначалось вище, матеріалами
справи встановлено, що заробітна плата
за листопад та грудень 2012 року
обрахована в сумі 30 624 гр. 80 коп. і це
становить суму до видачі після
проведення обов»язкових відрахувань.
Тому висновки суду про повторне
оподаткування такої суми та проведення
відповідних відрахувань є
безпідставним.

Що стосується позиції суду про
проведення визначених судом
конкретних сум відрахувань з суми
заробітної плати за час затримки у
проведенні розрахунку з працівником,
то проведення такого розрахунку не
підтверджено фахово. Крім того, в цей
період працівник не працював, що
впливає на види відрахувань з цієї
суми, котрі можуть бути проведеними в
процесі виконання рішення суду про
стягнення визначеного судом суми
середнього заробітку за час затримки
у розрахунку при звільненні.

Тому з доводами апеляційної
скарги слід погодитись частково.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,п.3ч.1
ст.309,313,ч.2 ст.314,316, 317 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дрогобицький
завод автомобільних кранів»
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 3 березня 2014 року в
частині стягнення заборгованої
заробітної плати, належної на день
звільнення в сумі 30 624 гр. 80 коп. та в
частині суми середнього заробітку за
час затримки розрахунку - змінити.

Доповнити в абзаці другому
резолютивної частини рішення після
слів «за листопад 2012 року» - словами
«та грудень 2012 року, що є сумою
заробітної плати, належної до виплати
з якої уже проведено обов»язкові
відрахування та платежі».

Змінити суму середнього
заробітку за час затримки у проведенні
розрахунку при звільненні із
визначеної судом за період з 01.01.2013 року
по 03.02.2014 року - 96 037 гривен на суму 101
621 гр. 52 коп., що становить суму
нарахувань без врахування
обов»язкових відрахувань та платежів.

Рішення в частині зобов'язання
Публічне акціонерне товариство
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів» одночасно з виплатою
заборгованої заробітної плати за
листопад 2012 р. та середнього заробітку
за час затримки в користь ОСОБА_3
провести сплату усіх утримань та
нарахувань із єдиного соціального
внеску у сумі 15 718 грн. 60 коп., у тому
числі 14 736 грн. 36 коп. - нарахування
єдиного соціального внеску та 982 грн. 24
коп. - утримання єдиного соціального
внеску, а також провести сплату
утриманого податку на доходи фізичних
осіб із заборгованої заробітної плати
в сумі 5 892 /п'ять тисяч вісімсот
дев'яносто дві / грн. 04 коп. - скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову у позові.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскарженим шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді