Справа № 495/5779/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 419
від 21.05.2014 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №
66 від 26.03.2013 року)

від третіх осіб:

- від ОСОБА_1 - ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_1 виданий 24.06.1998 року)

- від ДМС - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/5779/14-ц

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

за участю третіх осіб без самостійних
вимог на предмет спору:

- ОСОБА_1

- Білгород-Дністровського районного
відділу Головного управління
державної міграційної служби України в
Одеській області

про усунення перешкод в користуванні
власністю, визнання особи такої, що
втратила право користування житлом,
зняття з реєстрації

В С Т А Н О В И В :

06.08.2014 року ОСОБА_3 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по
тексту - відповідач) за участю третіх
осіб без самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_1 (далі по тексту - третя
особа-1) та Білгород-Дністровського
районного відділу Головного
управління державної міграційної
служби України в Одеській області (далі
по тексту - третя особа-2) про усунення
перешкод в користуванні власністю,
визнання особи такої, що втратила право
користування житлом, зняття з
реєстрації.

Так, позивач просить суд:

- визнати ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди у користуванні
майном шляхом зняття з реєстрації
місця проживання ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1;

- зняти з реєстрації місця проживання
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_3 являється власником квартирою
АДРЕСА_1. В даній квартирі
зареєстрована, але не проживає з квітня
2012 року ОСОБА_4, яка в добровільному
порядку відмовляється знятися з
реєстрації. Дані обставини позбавляють
ОСОБА_3 можливості належним чином
користуватися своєю власністю.

Відповідачем - ОСОБА_4, подано до суду
заперечення на позовну заяву ОСОБА_3,
відповідно до якого відповідач просить
суд відмовити в повному обсязі в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_1, заявлені ОСОБА_3
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засідання представник
відповідача - ОСОБА_2, подане до суду
ОСОБА_4 заперечення на позовну заяву
ОСОБА_3 підтримала в повному обсязі та
просила у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити.

В судовому засіданні третя особа-1 -
ОСОБА_1, заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Представник третьої особи-2 -
Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України, в
судове засідання не з'явився, але від
начальника відділу надійшов до суду
лист, згідно з яким останній повідомив,
що зауважень та заперечень не має і
просив розглянути справу без
представника Білгород-Дністровського
районного відділу ГУ ДМС України.

18.09.2014 року в ході судового засідання
представником ОСОБА_4 - ОСОБА_2, було
подано до суду клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору Служби у справах дітей.
Така заява мотивована тим, що у спірній
квартирі зареєстрована неповнолітня
дитина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому
необхідно залучити Орган опіки та
піклування під час вирішення спору,
який зачіпає права та інтереси дитини.

ОСОБА_1, як представник позивача та
третя особа-1, в судовому засіданні
заперечував проти клопотання ОСОБА_4 -
ОСОБА_2, про залучення до участі у
справі третьої особи, просив в
задоволенні такого клопотання
відмовити та продовжити розгляд справи
по суті, посилаючись на те, що даний
спір ніяким чином не зачіпає права та
інтереси дитини.

Відповідно до ч.4 ст.209 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, не
виходячи до нарадчої кімнати,
розглянувши клопотання представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_2, про залучення третьої
особи, дійшов до висновку про відмову в
задоволенні такого клопотання, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем у даній справі є ОСОБА_3,
відповідачем - ОСОБА_4, третьої особою-1 -
ОСОБА_1, третьою особо-2 -
Б-Дністровський РВ ГУ ДМС України.
Предметом розгляду справи є
встановлення факту не проживання
ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1, визнання
ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування спірною квартирою та
зняття її з реєстрації за вказаною
адресою. Отже, даний спір взагалі та
ніяким чином не стосується та не
зачіпає прав та інтересів
неповнолітньої дитини, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована у
спірній квартирі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
25.09.2002 року між ОСОБА_6 (Продавець) та
ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір
купівлі-продажу квартири, відповідно
до умов якого Продавець продав, а
Покупець купив двокімнатну квартиру
під номером третім, розташовану в
АДРЕСА_1.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 30.03.2005 року визнано договір
купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
квартири АДРЕСА_1 таким, що відбувся.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
заявою про перегляд рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 30.03.2005 року за нововиявленими
обставинами.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 05.06.2011 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 30.03.2005 року за позовом ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на квартиру скасовано
за нововиявленими обставинами. Справу
призначено до розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 05.08.2013 року позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання права приватної
власності (первісні вимоги: визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності на квартиру)
залишено без розгляду на підставі
заяви ОСОБА_1

У червні 2007 року ОСОБА_4 звернулась до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовом до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 18.01.2010 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя задоволено
частково. Поділено майно подружжя між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 03.11.2010 року рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 18.01.2010 року в частині задоволення
позовних вимог про поділ майна та
визнання права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено
в цій частині нове, яким поділено
спірну квартиру та визнано за ОСОБА_4
право власності на ? частину спірної
квартири. В решті рішення суду залишено
без змін.

ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду
Одеської області з заявою про перегляд
рішення апеляційного суду Одеської
області від 03.11.2010 року за
нововиявленими обставинами.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 28.11.2013 року заяву ОСОБА_1 про
перегляд рішення апеляційного суду
Одеської області від 03.11.2010 року за
нововиявленими обставинами
задоволено. Рішення апеляційного суду
Одеської області від 03.11.2010 року
скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено частково. Рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 18.01.2010 року скасовано в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя та визнання права власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1 і в цій
частині ухвалено нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про поділ спільного майна
подружжя та визнання права власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1
відмовлено. В решті рішення суду
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.05.2014 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 28.11.2013 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя та визнання
права власності на ? частину квартири
залишено без змін.

Відповідно до мотивувальної частини
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.05.2014 року, суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя та
визнання права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1, оскільки ухвалою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 05.08.2013 року позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання права приватної
власності залишено без розгляду, тому
спір між сторонами відсутній, а
квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
25.09.2002 року.

Згідно із Витягом з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності (індексний
номер витягу: 22193991; дата формування
витягу: 27.05.2014 року), власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 25.09.2002 року.

Наведені обставини свідчать про той
факт, що єдиним власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

Як встановлено матеріалами справи та
не заперечується сторонами, у квартирі
АДРЕСА_1 значиться зареєстрованою
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до Акту, складеного 26.06.2014
року комісією у складі депутата
Шабівської сільської ради Мирза В.І. та
сусідів ОСОБА_8, ОСОБА_9, власником
квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 На її
житловій площі прописана ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка за вказаною адресою не
проживає з квітня 2012 року.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Стаття 41 Конституції України закріплює
право кожного громадянина володіти,
користуватися і розпоряджатися свою
власністю.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного
кодексу України право власності є
правом особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежного від волі інших осіб.
Власнику надається право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Власник вправі вимагати усунення
будь-яких порушень своїх прав, навіть
якщо вони не поєднані з позбавленням
права володіння (ст.391 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17.07.1997 року відповідно до
Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно із статтею 71 Житлового кодексу
України, при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку (ст.72 ЖК України).

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу
України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно із пунктом 11 Пленуму Верховного
Суду України № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 12.04.1985
року, суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї зазначеної
позивачем підстави, передбаченої ст.71
або ст.107 ЖК України.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
встановлено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть. З даних положень
вбачається, що судове рішення, яке
набрало законної сили, є самостійною
підставою для зняття з реєстрації.

Враховуючи вищевикладені обставини,
норми чинного законодавства та той
факт, що власником квартири АДРЕСА_1 є
ОСОБА_3, ОСОБА_4 за вказаною адресою
зареєстрована, але фактично не
проживає, суд дійшов до висновку, про
законність, обґрунтованість та
правомірність позовних вимог ОСОБА_3
про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням.

Між тим, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом зняття з
реєстрації місця проживання ОСОБА_4
задоволенню не підлягають, оскільки
дані вимоги заявлені позивачем
передчасно, до звернення до
відповідного органу. При цьому, рішення
суду щодо визнання особи, що втратила
право користування житловим
приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», вже є підставою
для зняття її з реєстрації.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

З урахуванням викладеного, суд вважає,
що позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за
участю третіх осіб ОСОБА_1 та
Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України в
Одеській області про усунення перешкод
в користуванні власністю, визнання
особи такої, що втратила право
користування житлом, зняття з
реєстрації підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу
України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 169, 208, 209,
212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за
участю третіх осіб без самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_1 та
Білгород-Дністровського районного
відділу Головного управління
державної міграційної служби України в
Одеській області про усунення перешкод
в користуванні власністю, визнання
особи такої, що втратила право
користування житлом, зняття з
реєстрації - задовольнити частково.

Визнати громадянку ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням за адресою: 67700, АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко