________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/8971/14-ц
Провадження № 2/520/5366/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування удаваним
правочином,

ВСТАНОВИВ:

18.07.2014 року позивач звернулась до суду з
позовом, в якому просила суд ухвалити
рішення, яким визнати договір
дарування квартири АДРЕСА_1, яка в
цілому складається з двох кімнат
загальною площею 56,4 кв.м. в тому числі
житловою - 30,2 кв.м., укладений 26.11.2004 року
між ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) і ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) посвідчений державним
нотаріусом Першої одеської державної
нотаріальної контори Алексєєвою О.В.,
договором купівлі-продажу.

Свої вимоги мотивувала тим, що 26
листопада 2004 року вона з відповідачем
уклала договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, однак, у зв'язку з тим,
що її чоловік на момент придбання
зазначеної квартири знаходився у
тривалому відрядженні за кордоном і не
міг надати свою згоду на купівлю
квартири, вони вирішили оформити
договір купівлі-продажу договором
дарування.

Крім того, позивач посилається на те, що
ОСОБА_4, яка до 20.09.2004 року була
власником ? частини спірної квартири,
звернулась до суду з позовом про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу, згідно з яким вона та
інший співвласник квартири - ОСОБА_5
продали цю квартиру ОСОБА_2, та у зв'язку
з цим просила також визнати частково
недійсним договір дарування, яким
ОСОБА_2 подарував вказану квартиру
позивачу, посилаючись на те, що
довіреність, видана від її імені на
продаж квартири, підроблена.

Посилаючись на те, що апеляційним
судом Одеської області ОСОБА_4 було
роз`яснено право звернутись до неї з
позовом про витребування частини
спірної квартири, позивач просила
вимоги задовольнити.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позов підтримала в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов визнав, проти його задоволення не
заперечував.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. У разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснив Пленум Верхового Суду
України у п. 24 постанови від 12 червня 2009
року № 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
відповідача, з'ясувавши обставини
справи, на яких ґрунтується позов, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову, виходячи з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 26
листопада 2004 року державним нотаріусом
Першої одеської державної
нотаріальної контори Алексєєвою О.В.
було посвідчено договір дарування,
згідно умов якого ОСОБА_2 подарував, а
ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру під
АДРЕСА_1, яка в цілому складається з
двох кімнат, загально площею 56,4 кв.м., в
тому числі житловою - 30,2 кв.м.

Звернувшись до суду з даним позовом,
ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що в
день придбання квартири, її чоловік
знаходився у тривалому відрядженні за
кордоном, і не міг надати свою згоду на
купівлю квартири, через що вони
оформили договір купівлі-продажу -
договором дарування, однак, доказів
існування чоловіка та його тривалого
закордонного відрядження не надала.

Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.717 Цивільного кодексу України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу
України дарунком можуть бути рухомі
речі, в тому числі гроші та цінні
папери, а також нерухомі речі. Дарунком
можуть бути майнові права, якими
дарувальник володіє, або які можуть
виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право
власності обдарованого на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним
правочином сторони умисно оформлюють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. За
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
пункті 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», за удаваним правочином
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Отже, при вирішенні спору про визнання
правочину удаваним, необхідно
встановлення того, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди.

На підтвердження своїх доводів позивач
надала суду копію розписки від 26.11.2004
року, відповідно до якої вбачається, що
ОСОБА_2 ніби-то отримав від ОСОБА_1
грошові кошти за продаж квартири
АДРЕСА_1.

Однак, суд не враховує копію даної
розписки в якості належного та
допустимого доказу по справі, так як
позивачем для огляду у судовому
засіданні оригінал її надано не було, а
відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України
письмові докази, як правило, подаються
в оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Крім того, ч.2 постанови №11 Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1976 року
"Про судове рішення" (з наступними
змінами) передбачено, що відповідно до
принципу безпосередності судового
розгляду рішення може бути
обґрунтоване лише тими доказами, які
одержані у визначеному законом порядку
і перевірені в тому судовому засіданні,
в якому постановлюється рішення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу. Доказування не можу
грунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60
ЦПК України позивач, заявляючи вимогу
про визнання правочину удаваним, має
довести: факт укладання правочину, що
за його думкою є удаваним,
спрямованість волі сторін в удаваному
правочині на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.
За таких обставин, для визнання угоди
удаваною позивачу необхідно надати
відповідні докази, а суду - встановити,
що обидві сторони договору діяли
свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників
договору.

В порушення вищевказаних вимог закону
позивач не надала суду належних
доказів, які би свідчили, що при
укладенні оскарженого договору
дарування, сторони фактично домовились
про укладання договору
купівлі-продажу, а судом таких обставин
не встановлено.

Таким чином правочин, вчинений
сторонами, на думку суду не може бути
визнаний удаваним, оскільки їх дії
свідчать про намір набути, змінити чи
припинити цивільні права та обов'язки,
як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Крім того, залишилось не зрозумілим, з
якою метою сторонами був укладений
удаваний правочин - договір дарування,
в той час як їм ніхто не заважав укласти
договір купівлі-продажу, на укладання
якого необов'язкова згода будь-кого з
подружжя.

Відповідно до п. 36 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України від 03.03.2004 року
нотаріус зобов'язаний встановити
дійсні наміри кожної із сторін до
вчинення правочину, який він посвідчує,
а також відсутність у сторін
заперечень щодо кожної з умов
правочину. Встановлення дійсних
намірів кожного з учасників правочину
здійснюється шляхом встановлення
нотаріусом однакового розуміння
сторонами значення, умов правочину та
його правових наслідків для кожної із
сторін. Встановлення дійсних намірів
однієї із сторін правочину може бути
здійснено нотаріусом за відсутності
іншої сторони з метою виключення
можливості стороннього впливу на її
волевиявлення. Правочин посвідчується
нотаріусом, якщо кожна із сторін
однаково розуміє значення, умови
правочину та його правові наслідки, про
що свідчать особисті підписи сторін на
правочині.

Як вбачається із оспорюваного
договору, нотаріусом роз'яснювався
сторонам зміст договору та правові
наслідки, які настануть. В момент їх
укладення сторони договору мали на
меті реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ними, а саме -
перехід права власності на квартири;
сторонами договору було додержано усіх
вимог, додержання яких є необхідним для
чинності правочину, який посвідчується
нотаріально (ст.203 ЦК України), тому в
задоволенні позову має бути відмовлено
у повному обсязі.

Також не може бути підставою для
визнання договору дарування удаваним
правочином посилання позивача на те, що
ОСОБА_4 має право звернутись до неї з
позовом про витребування спірної
квартири.

Дійсно з матеріалів справи вбачається,
що рішенням Київського районного суду
м. Одеси від 16.10.2012 року у справі
№1512/2-35/2011 позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа -
ОСОБА_6, про визнання договору
купівлі-продажу та договору дарування
частково недійсними - задоволено та
визнано недійсним правочин договір
купівлі-продажу від 20.09.2004 року,
зареєстрований за №4724, посвідчений
приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_7, у
розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_4, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а також визнано
недійсним правочин договір дарування
від 26.11.2004 року, зареєстрований за №4-6209,
посвідчений державним нотаріусом 1-ої
Одеської державної нотаріальної
контори Алексеєвою О.В., у розмірі 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, яка належала
ОСОБА_4, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
та стягнуто з ОСОБА_5 239790,00 грн. на
користь ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05.11.2013 року задоволено
частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 та
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 16.10.2012 року скасовано в
частині визнання недійсним договору
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1,
укладеного 26.11.2004 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 239790 грн., та в цій частині в
позові ОСОБА_4 - відмовлено, в решті
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 16.10.2012 року залишено без змін
/а.с.14-16/.

Тобто, судовими рішеннями встановлено,
що 1/2 частина квартири, що належала
ОСОБА_4, була відчужена незаконно,
оскільки у ОСОБА_4 не було
волевиявлення на відчуження належної
їй 1/2 частини спірної квартири,
оскільки вона не видавала відповідної
довіреності, тому на підставі ч. 3 ст. 203,
ч. 1 ст. 215 ЦК України суд визнав
недійсним договір купівлі-продажу
20.09.2004 року в частині відчуження 1/2
частини квартири.

Отже, права ОСОБА_1 жодним чином у
теперішній час не порушені, а
відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд
захищає лише порушене право особи у
спосіб, встановлений законом, а рішення
суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності, право приватної
власності є непорушним, примусове
відчуження об'єктів права приватної
власності може бути застосоване лише
як виняток з мотивів суспільної
необхідності, на підставі і в порядку,
встановлених законом, та за умови
попереднього і повного відшкодування
їх вартості. Примусове відчуження
таких об'єктів з наступним повним
відшкодуванням їх вартості
допускається лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в
ст. 317 ЦК України, де вказано, що
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129
Конституції України, ст.1 ЦПК України
задачами цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних, прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави. Основними засадами
судочинства є законність, рівність
усіх учасників судового процесу перед
законом і судом, забезпечення
доведеності вини, змагальність сторін
та свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, гласність судового
процесу та його повне фіксування
технічними засобами, забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження та обов'язковість рішень
суду до виконання.

Вирішуючи справу по суті суд враховує
той факт, що починаючи з 2004 року позивач
могла б звернутись до суду з даним
позовом, чого зроблено не було, а п. 5 ч.2
ст.258 ЦК України передбачено, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про розірвання договору
дарування. Також суд звертає увагу на
те, що позивачем вже тричі пропущено
строк позовної давності та не надано
жодних доказів поважності причин
пропуску такого строку.

Аналізуючи зібрані по справі докази,
враховуючи наведене, суд приходить до
висновку про те, що вимоги позивача не
доведені, обставини, викладені в
позовній заяві не підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами,
від так законні підстави для
задоволення позову судом не
встановлені.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.
ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст. ст.
11, 12, 14, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 379, 382, 383 ЦК
України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування
удаваним правочином - відмовити в
повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги через
Київський районний суд м. Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.