Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2467/14
Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
Суддя-доповідач:
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.
при секретарі: Книш С.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 09 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, -

В С Т А Н
О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона з 26.01.2008р. була
власником квартири АДРЕСА_1, яку набула
від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за
договором дарування. В квартирі разом
із батьками проживав її племінник -
відповідач по справі ОСОБА_2 ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 Після їх смерті ОСОБА_2
залишився проживати в квартирі один, та
не впускав її в квартиру. Договори по
сплаті за комунальні послуги оформлені
на неї, тому за всі отримані ОСОБА_2
комунальні послуги сплачувала вона, та
за період з лютого 2013 по жовтень 2013 року
ця сума склала

3 329,45 грн. Також нею був проведений
ремонт в квартирі у період з 2007 по 2011
рік, на який було витрачено 75 718 грн.45
коп. Вважає, що протиправними діями
ОСОБА_2 щодо перешкоджання їй
користуватись квартирою їй було
завдано моральну шкоду, яку вона оцінює
у 10000 гривень. У зв'язку з
вищевикладеним позивач просила суд
стягнути з відповідача на її користь
збитки у розмірі 3 329,45 грн., матеріальну
шкоду у сумі 75 718 грн. 45 коп. та моральну
шкоду у сумі 10000грн.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 09 квітня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 суму витрат на сплату
житлово-комунальних послуг у розмірі 1
247 грн. 65 копійок, суму сплаченого
судового збору у розмірі 12 грн. 47
копійок, а всього стягнути 1260 (одну
тисячу шістдесят) гривень 12
(дванадцять) копійок.

В задоволенні інших позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на незаконність та
необгрунтованість рішення суду першої
інстанції, порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
його скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належала на підставі свідоцтва про
право власності на житло № 5777, виданого
Хортицькою районною адміністрацією
Запорізької міської ради 02.11.1998 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

26.01.2008р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, що
підтверджується договором дарування
(а.с. 9).

В квартирі постійно проживає та
зареєстрований відповідач ОСОБА_2, а
також в квартирі були зареєстровані до
дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 та
до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
(а.с. 6).

Будучі власником квартири, ОСОБА_3
після смерті батьків уклала договір
про користування електричною енергією
від 13.02.2013 року (а.с. 43-44), договір про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій від
28.01.2013 року (а.с. 45), договір про надання
послуг з газопостачання від 30.01.2013 року
(а.с. 46-47). Крім того, ОСОБА_3 уклала
договір із ПАТ «Укртелеком» про
надання телекомунікаційних послуг від
05.02.2013 року (а.с. 48-50).

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 21.11.2013р.
свідоцтво про право власності на житло
№ 5777, видане 02.11.1998 року ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, та договір дарування ними
квартири ОСОБА_3, посвідчений 26.01.2008
року, визнані недійсними (а.с. 77-82).

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 05.02.2014 року
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 21.11.2013 року залишено без
змін (а.с. 83-84).

Спірна квартира є постійним місцем
проживанням ОСОБА_2, що встановлено
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 21.11.2013р. і
визнається сторонами по справі. ОСОБА_2
не заперечував, що проживає в квартирі,
користується комунальними послугами,
за які не платить. Натомість, починаючи
з лютого по жовтень 2013 року за спожиті
відповідачем комунальні послуги
сплачувала ОСОБА_3

Дослідивши надані позивачем на
підтвердження своїх вимог докази,
допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, суд визнав
необґрунтованими вимоги позивача про
стягнення на її користь коштів за
ремонт квартири у сумі 75 718,45 грн. як
матеріальної шкоди у відповідності до
ст.ст. 22, 1166 ЦК України, оскільки
проведення ремонту здійснювалось
позивачем як власником квартири, а
добровільне вкладення коштів у своє
помешкання власником квартири не можна
кваліфікувати як матеріальну шкоду,
спричинену проживаючим в квартирі на
законних підставах мешканцем - членом
сім»ї колишніх померлих наймачів (
власників). Задовольняючи частково
позовні вимоги про стягнення з
відповідача половини сплачених витрат
за комунальні послуги, суд вважав, що ці
витрати випливають з солідарного
обов»язку відповідача як мешканця
квартири, передбаченого житловим
кодексом. Позов про відшкодування
моральної шкоди на суму 10 000 грн. судом
не був задоволений, оскільки не було
встановлено з боку відповідача по
відношенню до позивача будь-яких
конкретних неправомірний дій, які
могли б спричинити їй таку шкоду.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила, а
ОСОБА_2 оскаржив його тільки в частині
задоволених судом вимог, тобто в
частині стягнення з нього половини
витрат за комунальні послуги у сумі
1247,65 грн. Тому у відповідності до вимог
ч. 1 ст. 303 ЦПК України справа
переглядається судом тільки в цій
частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що вказані витрати позивача не можуть
бути збитками або матеріальною шкодою
у розумінні положень ст.ст. 22, 1166 ЦК
України, з підстав яких заявлено цю
позовну вимогу. Крім того, він не є
членом сім»ї ОСОБА_3, між ним та
позивачем не існувало договору найму
або будь-яких інших угод з приводу
користування квартирою, тому вважає, що
висновки суду про покладення на нього
обов»язку відшкодувати половину
витрат за комунальні послуги не
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах чинного житлового та
цивільного законодавства.

Дослідивши вказані доводи апеляційної
скарги, колегія приходить до
наступного.

В позові ОСОБА_3 вказує, що платежі за
комунальні послуги нею сплачені за
період з лютого 2013 по жовтень 2013 року у
сумі 3 329,45 грн., тобто саме за той
період, коли вона ще була власницею
квартири. Та вважала, що, поскільки
рішенням суду в листопаді 2013р. визнано
недійсним договір дарування як
підставу набуття нею права власності
на квартиру з моменту його укладення
-26.01.2008р., то сплачені платежі за
послуги, якими фактично користувався
тільки відповідач як єдиний мешканець
квартири, перетворились на її збитки.

Суд вважав, що правова норма -
стаття 22 ЦК України, на яку послалась
позивач, не регулює спірні
правовідносини, а тому, визначившись з
їх характером, суд застосував ту
правову норму, якою вони регулюються.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3,
будучи власником квартири АДРЕСА_1,
уклала відповідні договори про надання
комунальних послуг, але в квартирі не
була зареєстрована. Після смерті
батьків сплачувала кошти за комунальні
послуги, в той час як в квартирі
проживав ОСОБА_2 і користувався цими
послугами одноосібно, взагалі не
сплачуючи ніяких платежів.

Отже, до того моменту, як позивачем було
втрачено право власності на спірну
квартиру, між сторонами мались
відносини щодо оплати вартості
комунальних послуг: позивачем як
власником квартири та відповідачем як
особою, що законно проживає в квартирі
і фактично споживає надані
постачальниками послугами. Тому суд
правильно визначив, що до тих
правовідносин слід застосовувати ЖК
України, Закон України «Про
житлово-комунальні послуги» одночасно
з цивільним кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник
зобов'язаний утримувати майно, що йому
належить, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за
користування жилим приміщенням в
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, встановлюється угодою
сторін.

Такої угоди між сторонами у справі не
було, але не було і угоди про безоплатне
користування квартирою, якою в спірний
період користувався тільки ОСОБА_2,
перешкоджаючи в цьому позивачу, про що
свідчить її звернення із відповідною
заявою до райвідділу.

Проте з листопада 2013р. ОСОБА_3 втратила
право власності на кватиру у зв»язку з
визнанням недійсним договору
дарування як підстави такого права,
після чого правовідносини сторін
перейшли в іншу площину: статус ОСОБА_2
змінився з мешканця, який проживає у
житлі, що є власністю іншої особи, на
законного наймача цієї квартири та
одноосібного мешканця.

Оскільки договір дарування визнано
недійсним з моменту його укладення, то
саме на ОСОБА_2 полягає обов»язок
сплатити всі спожиті ним же комунальні
послуги, тому ОСОБА_3 обґрунтовано
просила повернути понесені нею витрати
на їх оплату за період з лютого по
жовтень 2013р.

Так, згідно з п. 5 ч. з ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом.

Саме на ОСОБА_2 як єдину зареєстровану
в квартирі особу нараховувались
комунальні платежі, якими він
користувався, тому саме він як споживач
повинен їх оплатити, незалежно від
того, що договорів з постачальниками
цих послуг він не укладав. Проте
враховуючи, що між сторонами не було
ніякої угоди, але обов»язок щодо сплати
комунальних платежів у позивача
випливав з права власності на житло, а у
відповідача - з факту отримання цих
послуг, суд на підставі ст.ст. 541, 543 ЦК
України вважав, що такий обов»язок
сторін є солідарним.

На підставі ст. 541, 543 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання. У разі солідарного
обов'язку боржників (солідарних
боржників) кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників,
так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник,
який виконав солідарний обов'язок, має
право на зворотну вимогу (регрес) до
кожного з решти солідарних боржників у
рівній частці, якщо інше не встановлено
договором або законом, за вирахуванням
частки, яка припадає на нього.

Тому суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 мають нести у даному випадку
солідарну відповідальність при сплаті
житлово-комунальних послуг як власник
квартири та споживач. А отже, у зв'язку
із тим, що сплата проводилась виключно
позивачем, ОСОБА_3 має право вимагати
половину від сплаченої нею суми,
оскільки інше не встановлено законом
або договором між сторонами. Тому,
здійснивши повний та ретельний
розрахунок по наданим квитанціям та
платіжкам, суд обґрунтовано стягнув з
відповідача на користь позивача
половину понесених нею витрат у
розмірі 1247,65 грн.

Такий висновок суду грунтується на
матеріалах справи, вимогах
вищевказаних норм матеріального права
та є справедливим за своєю суттю.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про вихід судом за межі підстав
позову, якими позивач зазначала ст.ст.
22, 1166 ЦК України, то вони є помилковими з
огляду на таке.

Згідно з наданими роз»ясненнями в
пункті 3 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
№ 5 від 07 лютого 2014р., ухвалюючи рішення,
суд згідно з ч. 1 статті 214 ЦПК України
має визначити, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин. При
цьому суд має навести в рішенні мотиви,
з яких суд не застосував норми права, що
на них посилались особи, які беруть
участь у справі. У зв»язку із цим
посилання позивача у позовній заяві на
норми права, які не підлягають
застосуванню у даній справі, не є
підставою для відмови в задоволенні
пред»явленного позову, оскільки при
вирішенні справи суд враховує підставу
(обгрунтування) та зміст позовних вимог
( стаття 119 ЦПК).

Тому з урахування викладених в позові
обставин, з»ясувавши характер виниклих
між сторонами правовідносин, суд в
данному випадку, обгрунтовано
вмотивувавши, що на спірні
правовідносини не розповсюджуються
вимоги ст.ст. 22, 1166 ЦК України, правильно
визначив відповідні норми, які
регулюють спірні правовідносини, не
порушивши при цьому принципу
диспозитивності.

Таким чином, в ході розгляду справи
колегією не встановлено підстав для
зміни або скасування рішення суду в
оскаржуваній частині, тому у
відповідності до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційну скаргу слід
відхилити із залишенням без змін
рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 09 квітня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.