Єдиний унікальний номер 270/771/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4740/2014
Головуючий у 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року

м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Шевченко В.Ю., суддів
Новосьолової Г.Г., Агєєва О.В.

при секретарі Бакунець Я.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 24
квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на нерухоме майно, усунення
перешкод у користуванні нерухомим
майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
частину нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на нерухоме майно,
усунення перешкод у користуванні
нерухомим майном та зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на частину нерухомого майна
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду через неповне
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права та ухвалити нове
по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції невірно застосував ч.ч.3,5
ст.376 ЦК України та дійшов помилкового
висновку про те, що спірний будинок є
самочинним будівництвом, оскільки на
думку апелянта, його будівництво було
розпочато у 1982 році забудовником
ОСОБА_3 на підставі дозволу на
виконання будівельних робіт і проекту,
що підтверджується договором
купівлі-продажу недобудованого
будинку (77% готовності) від 10.07.1995р.;
спростовується рішенням виконкому
Центрально-Міської ради № 437 від
13.08.1980р. та договором від 16.02.1982р.
висновок суду про те, що земельна
ділянка, на якій розташований будинок
не була відведена для мети будівництва
цього будинку, оскільки остання була
надана первісному власнику. Вважає, що
разом з придбанням її чоловіком
недобудованого будинку на підставі
договору купівлі-продажу від 10.07.1995р. до
її чоловіка ОСОБА_4, на підставі ст.30 ЗК
УРСР, перейшло право користування
земельною ділянкою.

Також апелянт послалась на те, що суд
першої інстанції дійшов невірного
висновку про те, що вона (апелянт) не є
титульним власником спірного жилого
будинку, а тому не може звертатися до
суду за захистом права власності на
підставі ст.392 ЦК України.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі договору про надання у
безстрокове користування земельною
ділянкою для будівництва
індивідуального житлового будинку від
16.02.1982р. ОСОБА_3 було надано земельну
ділянку площею 600 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1 для будівництва трьох
кімнатного житлового будинку із
встановленням строку завершення
будівництва - до 13.08.1983 (а.с. 5-8).

10.07.1995р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу, за
яким останнім було придбано
недобудований будинок готовністю - 77%,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, який
посвідчено нотаріусом першої
державної нотаріальної контори
Шебановою С.А. (а.с. 4).

Ухвалою Центрально-Міського районного
суду м. Макіївки від 25.03.2005р. було
затверджено мирову угоду у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу від
10.07.1995р. частково недійсним, визнання
права власності на незакінчений
будівництвом будинок і його поділ, за
умовами якої, зокрема, ОСОБА_1 виплачує
відповідачу суму в мірі 39 600грн. за
незакінчений будівництвом жилий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1. Даним судовим рішенням також
було ухвалено, що після укладення
мирової угоди до ОСОБА_1 переходить
право власності на недобудований
будинок (а.с. 17, 18-19).

20.02.2006р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено
договір про надання позики на
будівництво будинку, за умовами п.п.1.1
та. 1.2 якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1
прийняла грошові кошти в сумі 80 000грн.
для будівництва жилого будинку та
гаражу за адресою: АДРЕСА_1. За умовами
даного договору, ОСОБА_1 після
закінчення будівництва жилого будинку
і гаражу зобов'язалась ввести будинок в
експлуатацію у встановленому законом
порядку і оформити право власності на
будинок і гараж на своє ім'я і на ім'я
ОСОБА_2 (а.с. 70-71).

Згідно технічного паспорту,
домоволодіння, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, складається з: житлового
будинку літ. А-3 з прибудовами літ. а, її
загальною площею 178,20 кв.м, убиральні
літ. Б, гаражу В, огорожі № 2, 4, воріт №3
(а.с. 20-29), який, відповідно до звіту про
проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж об'єкта від 12.12.2013р. КП
«МістАРпроект» відповідає вимогам
надійності і можливості його безпечної
експлуатації (а.с. 9-16).

24.05.2012р. ОСОБА_1 звернулась до
реєстратора КП «БТІ м. Макіївки» про
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно - незакінчений
будівництвом будинок за адресою:
АДРЕСА_1, за результатами розгляду якої
прийнято рішення про відмову у
державній реєстрації права власності
на дане нерухоме майно, оскільки за
наслідками інвентаризації за
вищевказаною адресою розташований
будинок 100% готовності (а.с. 55-56).

Судом першої інстанції також
встановлено, що 04.11.2013р. між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 укладено договір оренди жилого
приміщення, за умовами якого
орендодавець передала, а орендар
прийняла у тимчасове платне
користування жилий будинок площею 78
кв.м і гараж, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, строком до 04.02.2014р. (а.с. 53-54).

У матеріалах справи міститься також
вимога ОСОБА_1 від 03.02.2014р., надіслана
ОСОБА_2, в якій орендодавець
повідомляла орендаря про закінчення
строку оренди та вимагала звільнити
жиле приміщення (а.с. 58).

05.03.2014р. ОСОБА_1 звернулась до Інспекції
ДАБК у Донецькій області із заявою в
якій поставила Інспекції низку
запитань з приводу подання та
реєстрації декларації про готовність
об`єкта до експлуатації (а.с. 59) та
отримала відповідь Інспекції ДАБК у
Донецькій області, викладену в листі
від 26.03.2014р. за вих. № 111/0260, про те, що у
Інспекції з 31.12.2013р. відсутні
повноваження щодо прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, які збудовані без
дозволу на виконання будівельних робіт
за період з 05.07.1992р. по 12.03.2011р. (а.с. 74).

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову ОСОБА_1, суд першої інстанції,
послався на ст.182,331,376 ЦК України, п.6.1
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України № 7/5 від
07.02.2002р., Порядок прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, затверджений Міністерством
регіонального розвитку; будівництва та
житлово-комунального господарства
України (2), від 19.03.2013, № 95 та виходив з
того, що ОСОБА_1 не було вчинено дій з
введення в експлуатацію самочинно
збудованого будинку.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1
щодо усунення перешкод у користуванні
спірним майном шляхом виселення
ОСОБА_2, суд першої інстанції послався
на ст.ст.16,392 ЦК України та виходив з
відсутності підстав для його
задоволення через не порушення її прав
як власника спірного майна.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
фактично між сторонами 20.02.2006р. було
укладено договір купівлі-продажу
частки нерухомого майна, вимоги закону
про його нотаріальне посвідчення
сторонами не було додержано, що не
створює правових наслідків для сторін
та не породжує виникнення у ОСОБА_2
права на спірне майно (рішення суду в
цій частині сторонами не оскаржується).

Колегія суддів, розглядаючи апеляційну
скаргу в межах її доводів, відповідно
до ч.1 ст.303 ЦПК України, погоджується з
висновком суду про відмову у
задоволенні первісного позову з
наступних підстав.

Згідно із ч.ч.1,2,3,5 ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених в п.4 Постанови «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6,
при розгляді справ зазначеної
категорії судам слід мати на увазі, що
самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані (будуються) на земельній
ділянці, що не була відведена особі, яка
здійснює будівництво; або відведена не
для цієї мети; або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту; або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до роз'яснень п.9 даної
постанови при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що відповідно до статті 26
Закону України «Про основи
містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

Згідно з п.9 Розділу V «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
від 17.02.2011 р. № 3038-VI інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю до 31 грудня 2013 року безоплатно
протягом 10 робочих днів з дня подання
заяви власниками (користувачами)
земельних ділянок, на яких розміщені
об'єкти будівництва, збудовані без
дозволу на виконання будівельних
робіт, за результатами технічного
обстеження будівельних конструкцій та
інженерних мереж приймають в
експлуатацію:

- індивідуальні (садибні) житлові
будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі і
споруди, прибудови до них, збудовані у
період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011
року;

- збудовані до 12 березня 2011 року:

- громадські будинки I і II категорій
складності;

- будівлі і споруди
сільськогосподарського призначення I і
II категорій складності.

На виконання даної норми Закону
Мінрегіонбуд наказом від 19.03.2013 р. № 95
затвердив Порядок прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж (далі - Порядок). Даний наказ
набрав чинності 29.04.2013 р. після його
офіційного опублікування.

Порядком встановлено процедуру та
умови прийняття в експлуатацію
збудованих без дозволу на виконання
будівельних робіт та механізм
проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
збудованих у період з 5 серпня 1992 року
до 12 березня 2011 року, а також збудованих
до 12 березня 2011 року громадських
будинків I і II категорій складності,
будівель і споруд
сільськогосподарського призначення I і
II категорій складності.

Даним Порядком передбачено спрощену
процедуру введення в експлуатацію
індивідуальних житлових будинків, яка
складається з таких основних етапів: 1)
проведення технічного обстеження, яке
проводиться спеціально уповноваженим
на те суб'єктом господарювання
(виконавцем), який діє на основі
ліцензії, виданої ДАБІ; 2) прийняття в
експлуатацію об'єктів.

Відповідно до п.п.3.2.,3.3,3.9,3.10 даного
Порядку, замовник або його
уповноважена особа подає особисто або
надсилає рекомендованим листом з
описом вкладення до інспекції за
місцезнаходженням об'єкта заяву про
прийняття в експлуатацію об'єкта за
формою, наведеною у додатку 3 до
Порядку, до якої додаються: два
примірники заповненої декларації; звіт
про проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж об'єкта з висновком про їх
відповідність вимогам надійності і
безпечної експлуатації; засвідчені в
установленому порядку копії:
документа, що посвідчує право
власності чи користування земельною
ділянкою, на якій розміщено об'єкт;
технічного паспорта.

Інспекція розглядає подані документи
та приймає рішення про реєстрацію
декларації або її повернення у строк
протягом 10 робочих днів. Один примірник
декларації після проведення
реєстрації повертається замовнику, а
другий залишається в інспекції, яка її
зареєструвала.

Датою прийняття в експлуатацію об'єкта
є дата реєстрації декларації про
готовність об'єкта до експлуатації.

З урахуванням вищевикладеного, суд
першої інстанції вірно застосував
норми матеріального права та дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
права власності на жилий будинок та
гараж через не вчинення нею дій з
введення в експлуатацію самочинно
збудованого будинку, а саме: не
дотримання процедури та умов прийняття
в експлуатацію збудованих без дозволу
на виконання будівельних робіт,
визначених Порядком прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж.

Суд також дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у задоволенні
позову в частині вимог ОСОБА_1 про
усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у
користуванні спірним майном шляхом
виселення відповідача через їх
необґрунтованість та доводи
апеляційної скарги в цій частині
висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про невірне
застосування судом першої інстанції
ч.ч.3,5 ст.376 ЦК України та помилковий
висновок про те, що спірний будинок є
самочинним будівництвом,
спростовуються встановленими
обставинами справи, які свідчить про
вірне застосування судом до спірних
правовідносин положень закону про
правовий статус самочинного
будівництва.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що апелянт є користувачем земельної
ділянки розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, оскільки відповідно до
договору купівлі-продажу від 10.07.1995р. до
ОСОБА_4 (чоловіка позивачки) у зв`язку з
придбанням незавершеного будівництвом
будинку (побудованого на земельній
ділянці, виділеній на підставі рішення
виконкому Центрально-Міської ради № 437
від 13.08.1980р. та договору від 16.02.1982р.)
перейшло право користування земельною
ділянкою колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно ч.ч.1,4 ст.30 ЗК Української РСР,
який діяв на момент укладення договору
купівлі-продажу незавершеного
будівництвом об`єкту нерухомості, при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Право власності або право користування
земельною ділянкою у перелічених
випадках посвідчується Радами
народних депутатів відповідно до вимог
статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЗК Української
РСР, право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Порядок надання у користування
земельних ділянок, виникнення права
користування ними і перелік
документів, що підтверджують таке
право, визначені у статтях 123, 124, 125, 126
чинного ЗК України, в редакції від
25.10.2001 року.

Згідно ст.126 ЗК України, право власності
на земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

Таким чином вищенаведений довід
апеляційної скарги є необґрунтованим,
оскільки апелянтом, відповідно до
вимог ст.60 ЦПК України, не надано
доказів щодо оформлення у
встановленому законом порядку після
вчинення правочину ОСОБА_4 права
постійного користування земельною
ділянкою, відповідно до вищенаведених
вимог закону.

Даному доводу судом першої інстанції
надана правильна правова оцінка.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції в повному обсязі встановив
права і обов'язки сторін по справі,
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін, дав їм належну
правову оцінку та ухвалив рішення, яке
відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції - залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Макіївки Донецької області від
24 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Головуючий

Судді: