АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 595/532/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Федорончук В.Б. Провадження
№ 22-ц/789/626/14 Доповідач - Загорський
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Козака І. О., Демковича Ю. Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

за участі ОСОБА_1, представників
відділу освіти Бучацької районної
державної адміністрації Кафтана
Миколи Петровича і Радзібаби Наталії
Ігорівни

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Бучацького районного суду
від 11 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до відділу освіти
Бучацької районної державної
адміністрації про визнання звільнення
з роботи незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
поновлення тижневого навантаження
вчителя основ християнської етики,-

ВСТАНОВИЛА:

12.03.2014 року ОСОБА_1 звернулася з
вказаним позовом. Вимоги аргументувала
тим, що 25.02.2014 року наказом відділу
освіти Бучацької РДА №30-к її звільнено
з роботи за власним бажанням 25.02.2014
року. Вказала, що заяву про звільнення з
роботи вона написала під тиском та
погрозами громади і відповідач
звільнив її з роботи в день подання
заяви, а мав право розірвати з нею
трудовий договір лише після спливу
двотижневого строку попередження про
звільнення, що 28.02.2014 року нею
подавалася заява про відкликання
заяви від 25.02.2014 року про звільнення за
власним бажанням.

Рішенням Бучацького районного
суду від 11.04.2014 року в задоволенні
позову відмовлено з підстав того, що
волевиявлення позивача було вільне і
відповідач на законних підставах
звільнив позивача з роботи за власним
бажанням в день подання заяви.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове про задоволення позову,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
і порушення норм процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Вказує, що суд
першої інстанції не взяв до уваги, що
відповідно до ст. 38 КЗпП України вона
мала відпрацювати ще два тижні
оскільки в заяві не вказано (строку)
дати звільнення, що її волевиявлення не
було вільним і до звільнення її
примусила громада села. Зазначає, що
судом не враховано роз'яснення п. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
згідно якого протягом строку
попередження працівник у праві
відкликати свою заяву про звільнення і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, а вона подавала
роботодавцю заяву про відкликання
заяви про звільнення, однак її заява не
була врахована судом. Вказує, що в
наказі про звільнення не вказано
частини ст.38 КЗпП України за якою
проведено звільнення.

В судовому засіданні апелянт
апеляційну скаргу підтримала і надала
покази аналогічні скарзі.

Представники відділу освіти
Бучацької РДА апеляційну скаргу
заперечили і вказали, що заяву про
звільнення написала ОСОБА_1 і її
принесли представники громади, а на
другий день вона сама принесла заяву
про звільнення її з посади вчителя.
Зазначили, що хотіли зменшити її
конфлікт з громадою, що на її місце
нікого іншого не було ще прийнято.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення, дослідивши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
25.02.2014 року позивач добровільно, без
примусу подала заяву про звільнення за
власним бажанням. Бажання невідкладно
звільнитися відповідало дійсній волі
позивача і було зумовлено неможливістю
продовжувати роботу з поважних причин.

З такими висновками суду
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що 24.02.2014 року
ОСОБА_1 своєю заявою просила звільнити
її з посади директора Ліщанецької ЗОШ
І-ІІ ступенів. Підставою звільнення
вказано - за вимогою громади села
Ліщанці. (а.с. 7).

Заявою від 25.02.2014 року ОСОБА_1, як
вчитель, просила звільнити її з роботи
за власним бажанням (а.с. 8).

ОСОБА_1 заявою від 28.02.2014 року
відкликала раніше подані заяви про
звільнення її з посади директора і
вчителя від 24.02.2014 року та 25.02.2014 року,
оскільки вони були написані під тиском
і погрозами громади очолюваної
сільським головою (а.с. 27).

Наказом Бучацької РДА від 25.02.2014
року №30-К ОСОБА_1 - директора
Ліщанецької ЗОШ І-ІІ ступенів
звільнено з роботи 25.02.2014 року за
власним бажанням - ст.38 КЗпП України.
Підставою вказано заяву ОСОБА_1. Дата
ознайомлення з наказом працівника -
06.03.2014 року. (а.с. 9).

Згідно повідомлення Бучацького
РВ УМВС України в Тернопільській
області за №0-113 від 07.03.2014 року -
перевіркою встановлено, що 24.02.2014 року
на територію Ліщанецької ЗОШ І-ІІ
ступенів прийшли жителі села і
вимагали від ОСОБА_1 написання заяви
про звільнення із посади директора
школи (а.с. 11).

В повідомленні Бучацького РВ УМВС
України в Тернопільській області за
№0-98 від 07.03.2014 року вказано про
встановлення аналогічних фактів (а.с.
12).

Згідно відповіді департаменту
освіти і науки Тернопільської ОДА за
№0-49 від 11.03.2014 року накази відділу
освіти Бучацької РДА від 25.02.2014 року
№30-К "Про звільнення ОСОБА_1" та №31-К
"Про звільнення ОСОБА_2" були видані з
порушенням ст.38 КЗпП України (а.с. 13).

В статті "Партії регіонів у Бучачі
вже немає. Тепер буде люстрація влади" в
газеті Нова Доба №9 (8579) від 28.02.2014 року
вказано, що у Ліщанцях під тиском
громади директорка написала заяву про
звільнення, яку на народному віче
привселюдно підписав начальник
районного відділу освіти Орест Рудник.
Жителі Ліщанців вимагали не тільки
звільнення директорки із керівної
посади, але й не хотіли, щоб вона
взагалі навчала дітей (а.с. 20-23).

Враховуючи вказане, пояснення
представників при розгляді
апеляційної скарги, колегія суддів
критично оцінює висновок суду першої
інстанції, що позивач добровільно, без
будь-якого примушування подала заяву
про звільнення з роботи за власним
бажанням, оскільки він спростовується
наступним:

- Причиною звільнення з посади
директора ОСОБА_1 у заяві від 24.02.2014 року
вказано - за вимогою громади села
Ліщанці (а.с. 7);

- Згідно повідомлень Бучацького РВ УМВС
України в Тернопільській області за
№0-113 від 07.03.2014 року та №0-98 від 07.03.2014
року встановлено, що 24.02.2014 року на
територію Ліщанецької ЗОШ І-ІІ
ступенів прийшли жителі села і
вимагали від ОСОБА_1 написання заяви
про звільнення із посади директора
школи (а.с. 11, 12).

- В статті "Партії регіонів у Бучачі вже
немає. Тепер буде люстрація влади" в
газеті Нова Доба №9 (8579) від 28.02.2014 року
вказано, що під тиском громади,
директорка написала заяву про
звільнення, яку на народному віче
привселюдно підписав начальник
районного відділу освіти Орест Рудник
(а.с. 20-23).

- Факти встановлені правоохоронними
органами і події відображені в газеті
не спростовано.

Судом не враховано відсутність
посилань як в заяві від 24.02.2014 року так і
в заяві від 25.02.2014 року на конкретну
дату звільнення позивача. Позивач не
виявила бажання звільнитися саме 25.02.2014
року, що на її місце нікого ще не було
прийнято.

В наказі про звільнення позивача
Бучацької РДА від 25.02.2014 року №30-К не
конкретизовано на підставі якої
частини ст. 38 КЗпП України звільнено
ОСОБА_1 Вказано, що позивач звільнена з
посади директора, однак відсутні
відомості про звільнення з посади
вчителя.

Заява від 24.02.2014 року написана
ОСОБА_1 як директором школи і в ній вона
просить звільнити її з посади
директора за вимогою громади села, а
заява від 25.02.2014 року написана ОСОБА_1 як
вчителем школи і вказано про
звільнення з роботи за власним
бажанням (а.с. 7-8).

Суд помилково ототожнив дві
вказані заяви і вважав, що позивач
25.02.2014 року просила звільнити її за
власним бажанням з посади директора
школи.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Судом не враховано п. 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» - Працівник,
який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться, якщо на
його місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

ОСОБА_1 заявою від 28.02.2014 року
відкликала свої заяви про звільнення
її з посади директора і вчителя від
24.02.2014 року та 25.02.2014 року, а тому
правових підстав для її звільнення у
роботодавця не було (а.с. 27).

Заява про відкликання заяв про
звільнення (а.с. 27) від 28.02.2014 року була
подана ОСОБА_1 до її ознайомлення з
наказом про звільнення - 06.03.2014 року (а.с.
9).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 24 Конституції
України громадяни мають рівні
конституційні права і свободи та є
рівними перед законом; не може бути
привілеїв чи обмежень за ознаками раси,
кольору шкіри, політичних, релігійних
та інших переконань, статі, етнічного
та соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Ч. 1 ст. 21 Хартії основних прав
Європейського Союзу від 07.12.2000 року
встановлено заборону дискримінації
будь-якого виду, зокрема, за ознаками
статі, раси, кольору шкіри, етнічного чи
соціального походження, генетичних
характеристик, мови, релігії,
політичних або інших поглядів,
приналежності до національної меншини,
майнового стану, походження, обмеженої
працездатності, віку або сексуальної
орієнтації.

Відповідні гарантії рівності
закріплено також ст. 2-1 КЗпП України,
якою встановлено, що Україна
забезпечує рівність трудових прав усіх
громадян незалежно від походження,
соціального і майнового стану, расової
та національної приналежності, статі,
мови, політичних поглядів, релігійних
переконань, роду і характеру занять,
місця проживання та інших обставин.

Згідно ч.2 ст. 22 КзпП України -
відповідно до Конституції України
будь-яке пряме або непряме обмеження
прав чи встановлення прямих або
непрямих переваг при укладенні, зміні
та припиненні трудового договору
залежно від походження, соціального і
майнового стану, расової та
національної належності, статі, мови,
політичних поглядів, релігійних
переконань, членства у професійній
спілці чи іншому об'єднанні громадян,
роду і характеру занять, місця
проживання не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при ухваленні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за 1 рік.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

З довідки про заробітну плату
ОСОБА_1 (а.с. 34) вбачається, що
середньомісячний заробіток - 4253,25 грн. і
відповідно середньоденна заробітна
плата - 212,66 грн.

Звільнення позивача проведено з
25.02.2014 року і з цієї дати вона перебуває
у вимушеному прогулі, за який з
відповідача має бути стягнуто середній
заробіток. Вимушений прогул - 58 робочих
днів.

Таким чином, до стягнення з
відповідача на користь позивача
належить - 12334,28 грн. - середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
вирахуванням всіх необхідних податків
і платежів з розрахунку : 58 днів х 212,66
грн. середньоденної заробітної плати =
12334,28 грн.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Враховуючи вказане, вимоги Закону
України "Про судовий збір" до стягнення
підлягає в дохід держави - 730,8 грн.
судового збору ( 487,2 грн за подання
позову та 243,6 грн. за подання
апеляційної скарги)

Вказана позиція колегії суддів
апеляційного суду відповідає зокрема і
позиції Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ викладеній в
інформаційному листі від 07.05.2014 №
10-644/0/4-14 "Про належне забезпечення
рівності трудових прав громадян при
розгляді спорів, що виникають у сфері
трудових відносин "

Враховуючи вказане, що фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судом не
встановлені, рішення суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Бучацького районного
суду від 11 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до відділу освіти
Бучацької районної державної
адміністрації про визнання звільнення
з роботи незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
поновлення тижневого навантаження
вчителя основ християнської етики
скасувати і ухвалити нове, яким позов -
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на попередній
роботі на посаді директора Ліщанецької
ЗОШ І-ІІ ступенів та на посаді вчителя
основ християнської етики з 25 лютого 2014
року.

Стягнути з відділу освіти
Бучацької районної державної
адміністрації на користь ОСОБА_1 12334,28
грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Стягнути з відділу освіти
Бучацької районної державної
адміністрації в дохід держави 730,8 грн.
судового збору.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.О. Загорський