Справа № 739/1116/14-ц
Провадження № 2/739/270/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2014 р.

м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_7,
ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма ім.
Шевченка» про зобов'язання видати
трудову книжку з записом про
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки та стягнення коштів,
утриманих із заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
ім. Шевченка» (далі - відповідач) та
після збільшення позовних вимог просив
зобов'язати відповідача видати йому
трудову книжку з записом про
звільнення з роботи за власним
бажанням за статтею 38 Кодексу законів
про працю України з 15 квітня 2014 року,
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час затримки
видачі трудової книжки та 828 грн. 61 коп.,
утриманих із заробітної плати.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що
понад десять років він працював в ТОВ
«Агрофірма ім. Шевченка», при цьому
йому не надавалися відпустки. В березні
2014 року у нього виникла потреба в
отриманні відпустки для протезування
зубів і з цього приводу він звернувся
до директора товариства, однак йому в
наданні відпустки було відмовлено.
Тоді ним було подано директору
товариства заяву про звільнення за
власним бажанням, після чого він поїхав
лікувати зуби. 31 березня 2014 року йому
надійшов лист від директора товариства
з вимогою пояснити причини відсутності
на роботі у період з 05 по 31 березня 2014
року. Під час зустрічі директор
товариства заперечила факт отримання
заяви про звільнення та висунула
вимогу перед звільненням з роботи
звільнити будинок, який він винаймає у
товариства. Враховуючи це, ним було
повторно подано заяву про звільнення,
яка була надіслана засобами поштового
зв?язку. Після цього він неодноразово
звертався до керівництва ТОВ
«Агрофірма ім. Шевченка» з приводу
отримання трудової книжки та
здійснення розрахунку, однак трудової
книжки йому не видали. 05 травня 2014 року
він отримав листа про наявність
заборгованості зі сплати за найм житла,
також з листа вбачалося, що він
звільнений з товариства. В липні 2014
року його запросили до товариства, він
розписався у видатковому касовому
ордері на тримання 2 310 грн. 61 коп.
заробітної плати за січень - лютий 2014
року, але коштів не отримав, при цьому
йому було надано квитанції до
прибуткових касових ордерів на
зазначену суму про нібито внесення
вказаних коштів до каси товариства в
якості плати за оренду житла, зокрема
за березень - червень 2014 року у розмірі
500 грн. на місяць, хоча для працюючих
розмір орендної плати становить 247 грн.
на місяць. У зв'язку з цим вважає, що
його звільнено з роботи і він має право
на отримання трудової книжки, яка
необхідна йому для працевлаштування,
середнього заробітку за весь час
затримки видачі трудової книжки, а
також вважає безпідставним
відрахування з його заробітної плати в
рахунок оплати оренди житла 828 грн. 61
коп.

Представником відповідача до суду
подано заперечення проти позову, в яких
зазначається, що позов є
необґрунтованим, оскільки позивачем не
надано доказів подання заяви про
звільнення, зокрема надіслання її
поштою, вказується, що така заява
позивачем взагалі не подавалася,
останній на даний час не звільнений з
роботи як за власним бажанням, так і з
ініціативи роботодавця, зокрема за
прогул, відповідно наказ про його
звільнення не видавався, запис про
звільнення до трудової книжки позивача
не вносився. Таким чином трудова книжка
позивача видачі останньому не
підлягає, сам позивач добровільно вніс
в якості плати за оренду житла кошти,
отримані ним в якості заробітної плати.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, вказані у позовній заяві,
пояснивши, що 05 березня 2014 року у нього
виник конфлікт з керівництвом ТОВ
«Агрофірма ім. Шевченка», в якому він
працював, оскільки йому не надали
відпуску. У зв'язку з цим він подав
директору заяву на звільнення,
залишивши її на столі в кабінеті
бухгалтерії адміністративного
приміщення товариства, оскільки в
товаристві відсутній відділ кадрів та
не здійснюється облік кореспонденції.
30 березня 2014 року він отримав листа з
товариства з проханням повідомити
причини відсутності на робочому місці.
Тоді 01 квітня 2014 року ним було подано
другу заяву про звільнення, яку він
надіслав поштою, що підтверджується
відповідною квитанцією, на роботу не
виходив, вважаючи, що його звільнили.
Пізніше йому поштою надійшов лист, з
якого вбачалося, що він звільнений і
повинен сплачувати за оренду житла 500
грн. на місяць, як особа, яка не працює в
товаристві. Орієнтовно в кінці червня
2014 року телефоном бухгалтер товариства
запросили його прийти та отримати
трудову книжку і розрахунок із
заробітної плати. В приміщенні
товариства він підписав видатковий
касовий ордер на виплату заборгованої
заробітної плати, але грошей не
отримав, натомість йому були видані
квитанції до прибутковий касових
ордерів про нібито внесення коштів,
отриманих в якості заробітної плати, в
рахунок орендної плати за житло. Наказу
про звільнення йому не видавали, жодних
коштів в рахунок сплати заборгованості
із заробітної плати він не отримував.
Після подання заяви про звільнення він
усно звертався до директора товариства
з приводу проведення розрахунку та
видачі трудової книжки, але остання
вимагала спершу виселитись з
орендованого житла.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити з
підстав, вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача - директор ТОВ
«Агрофірма ім. Шевченка» позов не
визнала, пояснивши, що позивач заяви
про звільнення не подавав, при цьому
поштою він направив їй лист, в якому
містилися нецензурні висловлювання,
адресовані їй особисто, жодної заяви
про звільнення цей лист не містив,
відповідно підстав для звільнення
позивача не було. На даний час вказаний
зазначений лист не зберігся. Дійсно,
позивачу направлявся лист про
збільшення квартплати за оренду житла,
але це було зумовлено тим, що позивач не
виходив на роботу, тобто не виконував
своїх трудових обов'язків, а не тим, що
він був звільнений. Також позивач
жодного разу не звертався з приводу
проведення розрахунку та видачі йому
трудової книжки. З 05 березня 2014 року
заробітна плата позивачу не
нараховується, оскільки він на роботу
не виходить, при цьому позивач не
звільнений з роботи, оскільки невідомі
причини його відсутності на робочому
місці. Грошові кошти, які були видані
позивачу відповідно до видаткового
касового ордера, останній вніс до каси
товариства в якості плати за оренду
житла.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_8 висловився проти задоволення
позову, посилаючись на обставини,
вказані в запереченнях.

Допитана в якості свідка представник
позивача ОСОБА_7 дала показання про те,
що вона від позивача заяви про
звільнення не отримувала, на її адресу
від позивача надходив лист, в якому
містилися нецензурні висловлювання на
її адресу, при цьому заяви про
звільнення вказаний лист не містив,
кілька разів після того вона
зустрічала позивача на вулиці. На даний
час позивач не звільнений, про подання
позивачем заяви про звільнення їй
стало відомо під час судового
засідання. Заборгованість із
заробітної плати позивачу було
виплачено відповідно до видаткового
касового ордера, в товаристві
відсутній касир і вона виконує його
обов'язки.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 дала
показання про те, що вона є дружиною
позивача. 05 березня 2014 року її чоловік
звертався до директора ТОВ «Агрофірма
ім. Шевченка» з приводу надання
відпустки. 30-31 березня 2014 року вони
спробували подати заяву про
звільнення, але директор товариства її
не прийняла. Тоді 01 квітня 2014 року вони
відправили заяву про звільнення
поштою, при цьому опис вкладення не
складався, підтвердженням направлення
заяви є квитанція, яка додана до
позовної заяви. За час роботи в
товаристві чоловіку жодного разу не
надавали відпусток. Згодом її чоловік
отримав якогось листа з товариства. 20
травня 2014 року вона направляла в
товариство заяву про надання довідки. В
кінці червня 2014 року її чоловіку
телефоном повідомили про необхідність
з'явитися до товариства для отримання
трудової книжки та розрахунку. Він
пішов на запрошення до
адміністративної будівлі товариства, а
згодом повернувся з квитанціями про
сплату оренди житла.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, пояснення представників
відповідача, допитавши свідків та
дослідивши матеріали справи і наявні в
них докази, суд приходить до наступних
висновків.

Як встановлено 04 червня 1997 року позивач
був прийнятий на роботу на посаду
тракториста в КСП «ім. Шевченка»,
реорганізованого 28 березня 2000 року в
ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» (а.с. 44-46). З
пояснень позивача, показань свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вбачається, що позивач
з 05 березня 2014 року фактично на
робочому місці не з'являється. При
цьому з пояснень позивача та показань
свідка ОСОБА_5 вбачається, що позивачем
у березні 2014 року було подано заяву про
звільнення директору ТОВ «Агрофірма
ім. Шевченка», яку позивач залишив в
приміщенні бухгалтерії товариства, а 01
квітня 2014 року заява про звільнення
була направлена ним поштою
відповідачу. Водночас свідок ОСОБА_7
факт подання позивачем заяв
заперечила, зазначивши, що особисто їй
заяву про звільнення відповідач не
подавав, поштою таку заяву вона не
отримувала, при цьому отримала від
відповідача листа в якому містилися
нецензурні висловлювання на її адресу.
Позивачем на підтвердження
направлення заяви про звільнення
поштою надано квитанцію від 01 квітня 2014
року про направлення рекомендованого
листа ОСОБА_7

Відповідно до частини першої статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно частини другої статті 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Абзацом двадцять сьомим пункту 2 Правил
надання послуг поштового зв'язку,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 05 березня 2009 року
№ 270, визначено, що документом, який
підтверджує надання послуг поштового
зв'язку, є розрахунковий документ
встановленої відповідно до Закону
України "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг" форми та змісту (касовий чек,
розрахункова квитанція тощо).

З аналізу зазначеної норми вбачається,
що розрахунковий документ, виданий
поштовим відділенням, зокрема
квитанція, є доказом надання (оплати)
послуг поштового зв'язку, проте він не
дає можливості суду перевірити вміст
поштового відправлення.

Вміст поштового відправлення містить
бланк опису вкладення, який згідно з
пунктом 61 Правил надання послуг
поштового зв'язку заповнюється
відправником у двох примірниках.
Працівник поштового зв'язку повинен
перевірити відповідність вкладення
опису, розписатися на обох його
примірниках і проставити відбиток
календарного штемпеля. Один примірник
опису вкладається до поштового
відправлення, другий видається
відправникові.

З огляду на викладене та з урахуванням
вимог частини першої статті 58 ЦПК
України належним доказом надіслання
позивачем відповідачу заяви про
звільнення може бути опис вкладення
разом з розрахунковим документом.

Суду позивачем надано лише
розрахунковий документ - квитанцію, при
цьому не надано опису вкладення
поштового відправлення, який, як
вбачається з пояснень позивача,
взагалі не складався, при цьому сторони
після роз'яснення судом відповідно до
вимог частини четвертої статті 10 ЦПК
України можливості заявити клопотання
про витребування відповідних доказів з
відділу поштового зв'язку щодо
рекомендованого листа, який був
надісланий позивачем відповідачу,
заявили про недоцільність
витребування таких відомостей,
оскільки вміст поштового відправлення
належним чином не фіксувався.

Оцінюючи досліджені докази суд
приходить до висновку про
недоведеність позивачем факту
направлення ним відповідачу 01 квітня
2014 року заяви про звільнення за власним
бажанням і відсутність доказів, які б
спростовували твердження директора
ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» про
отримання нею від позивача не заяви про
звільнення, а листа претензійного
характеру, враховуючи встановлений
судом факт наявності з початку березня
2014 року між нею та позивачем конфлікту
у зв'язку з ненадання відпустки.

Стосовно пояснень позивача про подання
заяви про звільнення за власним
бажанням в березні 2014 року шляхом її
залишення на столі в приміщенні
бухгалтерії ТОВ «Агрофірма ім.
Шевченка», суд враховує, що
підтвердженням даного факту є лише
показання дружини позивача, при цьому
компетентна посадова особа
відповідача вказану заяву під розпис
не отримувала, факт її отримання жодним
письмовим доказом не підтверджено, як
позивач, так і свідок ОСОБА_5 не
підтвердили факт подання заяви про
звільнення безпосередньо керівництву
товариства, що в свою чергу свідчить
про відсутність належних доказів
подання вказаної заяви позивачем.

З трудової книжки позивача вбачається,
що в ній відсутній запис про його
звільнення за власним бажанням (а.с.
44-46). Також у судовому засіданні
встановлено, що наказ про звільнення
позивача взагалі не видавався.

З показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що
хоча позивач з 05 березня 2014 року на
робочому місці не з'являється, останній
на даний час не звільнений у зв'язку з
неможливістю встановити причини
відсутності позивача. У судовому
засіданні досліджено доповідні
записки головного бухгалтера ТОВ
«Агрофірма ім. Шевченка», адресовані
директору товариства про відсутність
позивача на робочому місці з 05 березня
по 31 липня 2014 року, відсутність
документів щодо причин нез'явлення
останнього на робоче місце, відповідно
відсутність підстав для нарахування
йому заробітної плати та необхідність
вирішення питання про притягнення
позивача до дисциплінарної
відповідальності (а.с. 24-28).

Частиною першою статті 38 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП
України) працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про
власника або уповноважений ним орган
письмо за два тижні.

Аналіз досліджених судом доказів та
встановлених на їх підставі обставини
свідчать, що позивач письмово
відповідача про намір розірвати
трудовий договір не попереджав, тому у
відповідача були відсутні підстави для
розірвання трудового договору,
укладеного з позивачем, з ініціативи
останнього.

Також судом встановлено, що вказаний
трудовий договір, незважаючи на
відсутність позивача на робочому місці
з 05 березня 2014 року, не був розірваний з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Щодо посилання позивача на отриманий
ним лист від директора ТОВ «Агрофірма
ім. Шевченка» про підвищення йому плати
за оренду житла до 500 грн., як особі, яка
не працює в господарстві суд враховує,
що з показань свідка ОСОБА_7 вбачається,
що таке підвищення було здійснено,
оскільки позивач, хоча й не звільнений
з роботи, але не виконує своїх трудових
обов'язків, тобто відмовляється
працювати. Водночас розмір орендної
плати у вказаному товаристві
визначений наказом №36Б від 01 липня 2010
року, яким для наймача, який працює в
товаристві орендна плата становить 247
грн. 00 коп., а для наймача, який не працює
орендна плата становить 500 грн. (а.с. 34).
Встановлені судом обставини свідчать
про безпідставне підвищення вказаної
орендної плати відповідачем, оскільки
на час розгляду справи позивач не
звільнений з ТОВ «Агрофірма ім.
Шевченка», відповідно він перебуває з
вказаним товариством у трудових
відносинах і плата за оренду житла має
здійснюватися ним, як працюючим
наймачем у розмірі 247 грн. 00 коп.
Водночас, зміст цього листа жодним
чином не доводить факт розірвання
трудових відносин між позивачем і
відповідачем та свідчить лише про
неправильне визначення керівництвом
ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» розміру
орендної плати, яку мав сплачувати
позивач.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Отже обов'язок видати працівнику
трудову книжку виникає у власника або
уповноваженого ним органу сам в день
звільнення відповідного працівника.

Оскільки судом встановлено, що позивач
не був звільнений з роботи
відповідачем і у останнього підстав
для звільнення позивача за його
ініціативою не було, суд приходить до
висновку, що на даний час позивач та
відповідач перебувають в трудових
відносинах, відповідно позовні вимоги
в частині зобов'язання відповідача
видати позивачу трудову книжку з
записом про звільнення з роботи за
власним бажанням за статтею 38 Кодексу
законів про працю України з 15 квітня 2014
року є необґрунтованими і задоволенню
не підлягають.

Стосовно вимоги про стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час затримки видачі трудової книжки
суд враховує положення частини
четвертої статті 235 КЗпП України,
відповідно до якого у разі затримки
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Виходячи з системного аналізу положень
статей 47 та 235 КЗпП України, враховуючи,
що позивач не був звільнений з роботи
відповідачем і у останнього обов'язок
видати трудову книжку позивачу не
виник, підстави для стягнення з
відповідача середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу відсутні,
тому позовні вимоги в цій частині також
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог
про стягнення утриманих відповідачем
із заробітної плати позивача коштів у
сумі 828 грн. 61 коп. в якості переплати за
оренду житла за березень - червень 2014
року, суд враховує наступне.

Згідно видаткового касового ордеру №46
від 03 липня 2014 року позивачу було
виплачено заробітну плату за лютий та
березень 2014 року у сумі 2 310 грн. 61 коп.
(а.с. 47). Сам позивач визнав факт
підписання ним документів щодо виплати
заробітної плати, заперечивши
отримання належних йому коштів.
Наявність підпису позивача в графі
«одержав» є належним доказом факту
виплати йому коштів в якості
заробітної плати та спростовує
твердження позивача про неотримання
цих коштів.

З прибуткових касових ордерів №31, 32, 33,
34, 35, 36 від 23 липня 2014 року та квитанцій
до вказаних прибуткових касових
ордерів вбачається, що позивач сплатив
за 6 місяців поточного року орендну
плату за найм житла у розмірі 2 310 грн. 61
коп. (за січень 2014 року - 247 грн., за лютий
2014 року - 247 грн., за березень 2014 року - 500
грн., за квітень 2014 року - 500 грн., за
травень 2014 року - 500 грн., за червень 2014
року - 316 грн. 61 коп.) (а.с. 10, 29-31). Факт
сплати орендної плати позивачем
досліджувався судом апеляційної
інстанції та був встановлений під час
розгляду апеляційної скарги у справі
за позовом ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка»
до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за договором
оренди, розірвання договору оренди та
виселення з житлового приміщення без
надання іншого житла.

Відповідно до частини третьої статті 61
ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

За таких обставин суд визнає
встановленим факт сплати позивачем
орендної плати відповідачу за оренду
житла.

Оскільки грошові кошти у сумі 828 грн. 61
коп., не були утримані відповідачем із
заробітної плати позивача, яка
виплачена останньому в повному
розмірі, а були отримані ним в якості
плати за оренду житла, підстави для
стягнення цих коштів, як надміру
утриманих із заробітної плати
відсутні. Отже в цій частині позовні
вимоги також є необґрунтованими і
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 38, 40, 47, 235 Кодексу законів про
працю України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209,
212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма ім.
Шевченка» про зобов'язання видати
трудову книжку з записом про
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки та стягнення коштів,
утриманих із заробітної плати -
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області через Новгород-Сіверський
районний суд Чернігівської області
шляхом подачі апеляційної скарги у
десятиденний строк з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
В.В. Чепурко

Повне рішення складено 26 вересня 2014
року.