провадження: 22-ц/796/9115/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Бобровник О.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко
Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі:
Пікало К.В.

за участю: позивача - ОСОБА_3

представника позивача -
ОСОБА_4

представника відповідача -
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 5 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи:
ОСОБА_7, відділ опіки та піклування
Солом'янської районної в м.Києві
державної адміністрації, ОСОБА_8 про
визнання правочину недійсним, за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
треті особи: Відділ опіки та піклування
Солом'янської районної в м.Києві
державної адміністрації, ОСОБА_7 про
визнання добросовісним набувачем за
договором купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 5 червня 2014
року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3
та визнано недійсним правочин, а саме
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 укладений 3 лютого 2014 року між
ОСОБА_3, від імені якої по довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Броварського міського нотаріального
округу 28 листопада 2011 року діяла
ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 14.

У задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_6 . до ОСОБА_3, треті
особи: відділ опіки та піклування
Солом'янської районної в м.Києві
державної адміністрації, ОСОБА_7 про
визнання добросовісним набувачем за
договором купівлі-продажу квартири -
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим,
що рішення суду є незаконним,
необґрунтованим, винесеним з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
зазначає, що висновок суду про
нікчемність оспорюваного правочину
суперечить вимогам чинного
законодавства, виходячи з тієї
обставини, що на малолітніми дітьми,
які зареєстровані в спірній квартирі
опіка не встановлена. Крім того,
оскільки діти не є бездомними особами
та безпритульними дітьми, сфера дії
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб та
безпритульних дітей» на них не
розповсюджується, а тому посилання
суду на ці норми не узгоджується з
нормами чинного законодавства.

На думку апелянта безпідставним є
висновок суду про те, що оспорюваний
договір порушує права та суперечить
інтересам дітей, такий висновок суду не
відповідає фактичним обставинам та не
ґрунтується на доказах, наявних в
матеріалах справи.

Крім того, у порушення вимог
процесуального законодавства,
стороною позивача не надано жодного
належного та допустимого доказу на
підтвердження того, що ОСОБА_3 не
уповноважувала свою доньку ОСОБА_7 на
відчуження спірної квартири та не
видавала довіреність на ім'я
останньої.

Також зазначає, що висновок суду про
застосування наслідків недійсності
правочину вигляді односторонньої
реституції суперечить нормам
цивільного законодавства та на думку
апелянта є необґрунтованим та
безпідставним.

В судове засідання не з'явилися треті
особи ОСОБА_7, яка відбуває покарання в
Уманській виправній колонії № 129,
ОСОБА_8, представник відділу опіки та
піклування Солом'янської районної у
м.Києві державної адміністрації,
будучи повідомленими про день та час
розгляду справи, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає можливим розглянути
справу у їх відсутність відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_5
апеляційну скаргу підтримала і просила
її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували і просили рішення як
законне і обґрунтоване залишити без
змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених в суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений 3 лютого 2012 року між ОСОБА_3,
від імені якої по довіреності діяла
ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинений без
дозволу органу опіки та піклування не
відповідає вимогам закону і є
нікчемним. Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
не довів сукупність випадків,
вичерпний перелік яких наведено в
частині першій статті 388 ЦК України, за
наявності яких майно не може бути
витребувано у добросовісного набувача,
яким ОСОБА_6 просить себе визнати.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він відповідає встановленим
судом обставинам та нормам
матеріального права.

Як установлено судом, 3 лютого 2012 року
між ОСОБА_3, від імені якої по
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом Броварського міського
нотаріального округу 28 листопада 2011
року за реєстровим № 1483, діяла ОСОБА_7,
ОСОБА_7, як продавцями, та ОСОБА_6, як
покупцем. Укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Договір купівлі-продажу посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого в реєстрі за № 14.

На момент укладення договору
купівлі-продажу в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровано місце проживання ОСОБА_3,
ОСОБА_7 та її двох малолітніх дітей
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
довідкою структурного підрозділу КП
«Дирекція управління та
обслуговування житлового фонду» ВСП
«Залізничний» ( а.с.7, 69). Власника
спірної квартири до укладення договору
купівлі-продажу були ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в
рівних частках.

Відділ опіки та піклування
Солом'янської районної в м.Києві
державної адміністрації свого дозволу
на відчуження квартири АДРЕСА_1 не
надавав.

Згідно із ст.176 СК України батьки
зобов'язані передати у користування
дитини майно, яке має забезпечити її
виховання та розвиток. Права батьків та
дітей на користування житлом, яке є
власністю когось із них,
встановлюються законом.

Будучи зареєстрованими в
квартирі АДРЕСА_1 та проживаючи в ній
разом з матір'ю ОСОБА_7 малолітні діти
ОСОБА_12 та ОСОБА_11 нарівні з власниками
мають право користуватися квартирою.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей» органи
опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Отже, органи опіки та піклування мають
контролювати процес відчуження
нерухомого майна, що належить
батькам-власникам, щоб права
малолітньої дитини на користування
житлом були захищені, щоб дитина не
залишилася на вулиці.

Враховуючи, що для здійснення
правочинів щодо відчуження квартири,
право користування якою мають діти,
законом вимагається отримання
попередньої згоди органів опіки та
піклування, учинення договору
купівлі-продажу без такої згоди
суперечить вимогам закону та порушує
права дітей.

Відповідно до ст.224 ЦК України
правочин, вчинений без дозволу органу
опіки та піклування ( стаття 71 цього
Кодексу), є нікчемним.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що обов'язкова вимога щодо отримання
згоди органу опіки та піклування на
укладення правочину, недотримання якої
тягне за собою наслідком нікчемності
такого правочину, розповсюджується
виключно на правочини, укладені
опікуном, не можуть бути прийняті в
якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки і
норми Сімейного Кодексу України, що
регулюють права батьків та дітей на
майно, і ст.12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб та безпритульних дітей»
передбачають отримання попереднього
дозволу органів опіки та піклування на
відчуження батьками нерухомого майна,
право користуванням яким мають діти.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що сфера дії Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб та безпритульних дітей»
не розповсюджується на малолітніх
дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_11, оскільки вони
не є бездомними особами та
безпритульними дітьми, не заслуговує
на увагу, оскільки позбавлення дітей
житла зумовлює перебування дитини у
соціальному становищі бездомності та
стані безпритульності, на запобігання
таких явищ, а також попередження
виникнення негативних суспільних
наслідків, пов'язаних з відсутністю в
людей житла і спрямований зазначений
закон.

Наявність житла у батька дітей
ОСОБА_8, право користування яким не
мають малолітні діти, правового
значення для вирішення цієї справи не
має. Отже, доводи апеляційної скарги в
тій частині, що права малолітніх дітей
не порушені оспорюваним договором ,
оскільки діти мають можливість жити
разом з батьком колегія суддів
відхиляє.

Оскільки підставою заявленого
ОСОБА_3 позову були порушення прав
малолітніх дітей при укладенні
договору купівлі-продажу, посилання в
апеляційній скарзі на відсутність
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_3 не
уповноважувала ОСОБА_7 на відчуження
спірної квартири та не видавала на ім'я
останньої довіреності правового
значення не мають.

Відповідно до ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Згідно з п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Враховуючи, що сторонами
недійсного правочину є ОСОБА_3, ОСОБА_7
як продавці та ОСОБА_6 як покупець,
останній не позбавлений можливості
звернутися до іншої сторони договору з
окремою вимогою про повернення майна
(грошових коштів), переданого на
виконання недійсного правочину.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення
ухвалено судом першої інстанції з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і не впливають на їх
правильність, а тому підлягають
відхиленню.

З огляду на викладене,
передбачених ст.309 ЦПК України підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду першої інстанції по даній справі
немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 5 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: