АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/8039/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Озерянська Ж. М. Доповідач - Рудь
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року м.
Дніпропетровськ колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю.,
Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 08 серпня 2014 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи приватний
нотаріус Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
Реєстраційна служба
Дніпропетровського районного
управління юстиції, про поновлення
строку позовної давності, визнання
договорів дарування недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з
позовом до ОСОБА_2, треті особи
приватний нотаріус Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
Реєстраційна служба
Дніпропетровського районного
управління юстиції, про поновлення
строку позовної давності, визнання
договорів дарування недійсними(а.с.3-7,
22-26, т.1).

Позивачка зазначала, що вона є
власником житлового будинку та
земельної ділянки розміром 888 кв.м, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Житловий будинок АДРЕСА_2 належить їй
на праві приватної власності на
підставі договору дарування житлового
будинку від 02.02.1994 року, посвідченого
секретарем виконкому Любимівської
сільської ради народних депутатів
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області. Земельна
ділянка належала їй на підставі
Державного акта про право приватної
власності на землю серія І-ДП №097596,
виданого Любимівською сільською радою
25.01.2001 року.

У вересні 2011 року звернулася до
Любимівської сільської ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області з питання
щодо нарахування субсидії, де
дізналася, що власником зазначених
будинку та земельної ділянки є не вона,
а її дочка ОСОБА_2 на підставі договорів
дарування від 07 серпня 2001 року,
посвідчених приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 4318 та
зареєстрованого в Новомосковському
міському бюро технічної
інвентаризації від 17 серпня 2001 року за
№ 135-1.

Однак наміру дарувати свої будинок
та земельну ділянку ніколи не мала, до
теперішнього часу проживає та
зареєстрована в АДРЕСА_2. Як власник
утримує, ремонтує домоволодіння та
сплачує відповідні комунальні платежі,
піклується про земельну ділянку. Вона є
людиною похилого віку, має поганий зір,
не може себе обслуговувати і не
пам'ятає, щоб взагалі щось підписувала.
Навіть якщо припустити, що дійсно
підписала дані договори, то підписала
тільки під впливом помилки, вважаючи,
що підписує зовсім інші документи. При
цьому відповідачка, якій передала
документи на зберігання, запевняла, що
буде її доглядати, піклуватися та
допомагати.

Посилаючись на викладені обставини
та вказуючи на те, що дочка перестала до
неї приходити, допомагати, відмовилася
від неї, договори уклала внаслідок
помилки, що строк позовної давності на
звернення до суду пропустила через
необізнаність в юридичних питаннях та
повну довіру своєму представнику, який
припустився помилки щодо строку
позовної давності, ОСОБА_3 в позовній
заяві в редакції від 23.01.2014 року(а.с.22-26,
т.1) на підставі ст.ст.56, 243 Цивільного
Кодексу УРСР в редакції 1963 року
просила:

визнати поважною причину пропуску
строку звернення до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання договорів
дарування недійсними, поновити
пропущений з поважних причин строк
звернення до суду за захистом
порушених прав, свобод та інтересів;

визнати недійсним з моменту
укладання договір дарування земельної
ділянки площею 888 кв.м, розміщеної на
території Любимівської сільської ради
АДРЕСА_2, призначеної для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
посвідчений 07 серпня 2001 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №4320;

скасувати державний акт №ДП-ДН 044371
від 31.08.2001 року №1484 на право приватної
власності на земельну ділянку 0,0888га, що
розташована в АДРЕСА_2, виданого
виконкомом Любимівської сільської
ради ОСОБА_2;

визнати за нею, ОСОБА_3, право
власності на земельну ділянку площею 888
кв.м, розміщену на території
Любимівської сільської ради АДРЕСА_2,
призначеної для будівництва та
обслуговування житлового будинку;

визнати недійсним з моменту
укладання договір дарування житлового
цегляного будинку загальною площею 71,1
кв.м, з яких жила площа складає 41,4 кв.м,
господарські будівлі і споруди: літня
кухня цегляна Б, сарай шлакоблочний В,
гараж зі шпал, обкладений цеглою Г,
убиральня цегляна Д, огорожа металева
1-2, що знаходиться в АДРЕСА_2, що
розташовані на земельній ділянці
площею 888 кв.м, посвідчений 07 серпня 2001
року приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №4318;

визнати за нею, ОСОБА_3, право
власності на житловий будинок
загальною площею 71,1 кв.м, з яких жила
площа складає 41,4 кв.м, господарські
будівлі і споруди: літня кухня цегляна
Б, сарай шлакоблочний В, гараж зі шпал,
обкладений цеглою Г, убиральня цегляна
Д, огорожа металева 1-2, що знаходиться в
АДРЕСА_2, що розташовані на земельній
ділянці площею 888 кв.м.

Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 08 серпня 2014 року позов
задоволено(а.с.15-19, т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову ОСОБА_3 в
задоволенні позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неповне їх
з'ясування, порушення судом норм
матеріального та процесуального
права(а.с.22-25, т.2).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ч.2 ст.16 ЦК
України, які мають універсальний
характер і можуть застосовуватись до
відповідних суб'єктивних прав. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

За положеннями ст.16 ЦК України під
час розгляду і вирішенні цивільної
справи суд визначає спосіб захисту
виходячи із закону, який регулює
конкретні правовідносини, і тих
юридичних фактів, що обумовлюють
виникнення цих правовідносин та цього
спору. Особа, законний інтерес або
право якої порушено, може скористатися
способом захисту із числа передбачених
ст.16 ЦК з урахуванням специфіки
порушеного права й характеру
правопорушення.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що ОСОБА_3, вчинивши договори
дарування належних їй житлового
будинку та земельної ділянки,
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення, так саме і щодо
наслідків підписання таких договорів.
Дій щодо передачі майна відповідачці
не вчинено, позивачка продовжує
проживати в спірному будинку після
укладання договору, продовжує
користуватися спірною земельною
ділянкою, утримує будинок та земельну
ділянку, сплачує комунальні послуги.
Відповідачка ОСОБА_2 в будинку не
проживає. Оскільки про вказані
договори дарування ОСОБА_3 стало відомо
лише в 2011 році від Любимівської
сільської ради, куди вона звернулася
для отримання субсидії, то підлягає
поновленню строк позовної давності.
Зазначені обставини на думку суду
свідчать про порушення законних прав
та інтересів ОСОБА_3

Однак, такі висновки суду першої
інстанції не можна визнати
обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України від 16
січня 2003 року Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

За змістом п.п.2, 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідність
чи не відповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину. Правочин
вчинений під впливом помилки є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилась сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка мала місце, а також що вона має
істотне значення. Не має правового
значення помилка щодо одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією із сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

По справі встановлено, що 07 серпня 2001
року ОСОБА_3, що мешкає в АДРЕСА_2 та
ОСОБА_2, що мешкає в АДРЕСА_1, уклали
договір про таке: ОСОБА_3 подарувала, а
гр.ОСОБА_2 прийняла у дар житловий
цегляний будинок А, загальною площею 71,1
кв.м, з яких жила площа складає 41,4 кв.м
та слідуючі господарські будівлі і
споруди: літню кухню цегляну Б, сарай
шлакоблочний В, гараж зі шпал,
обкладений цеглою Г, убиральню цегляну
Д, огорожу металеву 1-2, що знаходиться в
АДРЕСА_2, розташовані на земельній
ділянці площею 888 кв.м. В договорі
зазначено, що зміст ст.227 Цивільного
кодексу України сторонам роз'яснено та
що договір підписано сторонами в
присутності нотаріуса.

Договір дарування посвідчений 07
серпня 2001 року приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за №4318(а.с.27,
т.1).

07 серпня 2001 року ОСОБА_3, що мешкає в
АДРЕСА_2, іменована в подальшому
Даруватель та ОСОБА_2, що мешкає в
АДРЕСА_1, іменована в подальшому
Обдарована, також склали договір про
таке: Даруватель подарувала, а
Обдарована прийняла у дар земельну
ділянку площею 888 кв.м, розміщену на
території Любимівської сільської ради
АДРЕСА_2, призначену для будівництва та
обслуговування житлового будинку. В
договорі зазначено, що зміст
Земельного кодексу України сторонам
роз'яснено та що договір підписано
сторонами в присутності нотаріуса.

Договір дарування посвідчений 07
серпня 2001 року приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №4320(а.с.9,
т.1).

З урахуванням періоду укладання
вказаних договорів та зазначених
положень діючого законодавства,
правовідносини, які склались між
сторонами щодо укладених правочинів
регулються нормами Цивільного Кодексу
УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до положень ст.243 ЦК УРСР в
редакції 1963 року за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

За змістом ст.56 ЦК УРСР в редакції 1963
року, якою передбачена недійсність
угоди, укладеної внаслідок помилки,
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

В розумінні ст.56 ЦК УРСР істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін.
Обставини щодо яких помилялася сторона
правочину мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце саме
на момент вчиненнч правочину та що вона
має істотне значення.

Із змісту позовної заяви вбачається,
що вимоги щодо недійсності договорів
дарування від 07 серпня 2001 року ОСОБА_3
обгрунтовувала помилкою при їх
укладанні з посиланням на положення
ст.56 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

При цьому ОСОБА_3 зазначала, що
помилкою є відсутність наміру дарувати
свої будинок та земельну ділянку, що до
теперішнього часу проживає та
зареєстрована в спірному будинку,
утримує та ремонтує останній, сплачує
відповідні комунальні платежі,
піклується про земельну ділянку. Також
ОСОБА_3 зазначала, що вона є людиною
похилого віку, має поганий зір, не може
себе обслуговувати і не пам'ятає, щоб
взагалі щось підписувала. Навіть якщо
припустити, що дійсно підписала дані
договори, то підписала тільки під
впливом помилки, вважаючи, що підписує
зовсім інші документи. При цьому
відповідачка, якій передала документи
на зберігання, запевняла, що буде її
доглядати, піклуватися та
допомагати(а.с.3-7, 22-26, т.1).

Разом з тим, виходячи зі змісту ст.243
ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір
дарування вважається укладеним, коли
сторони мають повну уяву не тільки про
предмет договору, а й досягли згоди про
всі його істотні умови.

Як вбачається із справи, договори
дарування житлового будинку та
земельної ділянки від 07 серпня 2001 року
підписані сторонами в присутності
приватного нотаріуса
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4, про що
зазначено в тексті договорів. ОСОБА_3,
як дарувателю, роз'яснені відповідно
зміст ст.227 Цивільного кодексу України
та зміст Земельного кодексу України,
договори посвідчені приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстровані у відповідних
реєстрах(а.с.9, 27, т.1).

Таким чином, наведені обставини
свідчать про те, що під час укладання
договорів дарування позивачці були
роз'яснені правові наслідки цих
правових угод, яка в свою чергу
підтвердила дійсність своїх намірів на
укладання саме договорів дарування, а
не іншого правочину, що сторони
домовились про істотні умови договору,
про що свідчать їхні підписи на
договорах дарування(а.с.9, 27, т.1).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно із справи, достовірних
доказів в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК
України, які б містили інформацію щодо
предмета доказування, а саме доказів
того, що оспорювані договори укладено
під впливом помилки щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
матеріали справи не містять.

Посилання позивачки на похилий вік
та стан здоров'я не можуть бути взяті до
уваги, оскільки останні не є тими
обставинами, з встановленням яких
закон пов'язує визнання правочину
недійсним на підставі ст.56 ЦК УРСР в
редакції 1963 року, як укладеним
внаслідок помилки.

Крім того, як видно із справи, з
позовом про визнання недійсними
договорів дарування від 07 серпня 2001
року ОСОБА_3 звернулась до суду 16.01.2014
року, тобто з пропуском строку,
передбаченого ст.71 ЦК УРСР в редакції
1963 року.

Що стосується тверджень ОСОБА_3 про
те, що вона дізналася про наявність
вказаних договорів лише у 2011 році від
Любимівської сільської ради, куди
звернулася з питання отримання
субсидії, то такі твердження є
необгрунтованими, оскільки спірні
договори дарування підписані нею 07
серпня 2001 року і даний факт у
встановленому порядку не спростований,
а відтак відсутні підстави для
поновлення строку позовної давності.

Доводи ОСОБА_3 про те, що договори
дарування уклала внаслідок помилки
щодо обставин, які мають істотне
значення і вважала, що дочка ОСОБА_2
буде її доглядати, піклуватися та
допомагати, а згодом остання змінила до
неї своє ставлення, не можуть свідчити
про недійсність правочинів, оскільки
по справі не встановлена наявність
обставин, які б свідчили про те, що
помилка дійсно мала місце та мала
істотне значення саме на момент
вчинення вказаних договорів дарування.

Та обставина, що ОСОБА_2 не проживає в
спірному будинку, на що посилається
ОСОБА_3, не може свідчити про те, що вона,
як обдарована, не прийняла майно у
власність, та бути підставою для
визнання правочинів недійсними з
підстав, передбачених ст.56 ЦК УРСР в
редакції 1963 року.

Таким чином, встановлені обставини
свідчать, що доказів про порушення
права ОСОБА_3, яке підлягає захисту у
обраний нею спосіб, матеріали справи не
містять, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не
грунтуються на законі.

Оскільки суд першої інстанції не
взяв до уваги встановлені обставини та
норми матеріального права, що
регулюють зазначені правовідносини,
рішення суду першої інстанції на
підставі п.п.2-4 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову ОСОБА_3 в
задоволенні позову до ОСОБА_2, треті
особи приватний нотаріус
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
Реєстраційна служба
Дніпропетровського районного
управління юстиції, про поновлення
строку позовної давності, визнання
договорів дарування недійсними.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 08 серпня 2014 року скасувати.

ОСОБА_3 в задоволенні позову до
ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
Реєстраційна служба
Дніпропетровського районного
управління юстиції, про поновлення
строку позовної давності, визнання
договорів дарування недійсними,
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-