БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ
№ провадження 2/356/119/14
Справа № 356/395/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.09.2014 року Березанський міський
суд Київської області у складі:

головуючого судді
Дудар Т. В.,

при секретарях
Настич Н.А., Мамей Н.І.

за участю представників позивача
Борща А.В., Стаднікова Д.В.

представника відповідачів
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - Банк) до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа - Служба у справах дітей та
сім'ї виконавчого комітету
Березанської міської ради Київської
області, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року до Березанського
міського суду Київської області із
позовом про виселення ОСОБА_4 звернувся
Банк. Свої вимоги позивач обґрунтував
тим, що 20 березня 2008 року між ним та
відповідачем був укладений кредитний
договір, в забезпечення виконання
якого ОСОБА_4 уклала договір іпотеки, за
яким надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням суду від 28 березня 2012 року на
вказаний предмет іпотеки було звернуто
стягнення. Після цього у встановленому
законом порядку позивач письмово
звернувся до ОСОБА_4 з вимогою
добровільно звільнити зазначене
приміщення, однак відповідач у
добровільному порядку не виселилась.
Тому позивач просив свої вимоги
задовольнити і виселити ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_1.

У ході розгляду справи було з'ясовано,
що за вказаною адресою зареєстровані
також ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також
проживають неповнолітні діти ОСОБА_4 -
ОСОБА_4 та ОСОБА_8, тому за клопотання
представника позивача зазначені особи
були залучені до розгляду справи у
якості співвідповідачів, а також, з
урахуванням того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8
неповнолітні у якості третьої особи до
справи була залучена Служба у справах
дітей та сім'ї. З урахуванням цього
позивач просив виселити із зазначеного
приміщення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_8 із зняттям їх з
реєстраційного обліку.

У судовому засіданні представник
позивача уточнену позовну заяву
підтримав у межах вимог про виселення,
відносно зняття з реєстраційного
обліку представник позивача вимог,
окрім зазначених в уточненій заяві, не
висловлював, обгрунтувань не наводив,
доказів суду не надавав.

Представник відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_8, ОСОБА_4 - ОСОБА_3 проти
задоволення позову заперечував,
вказавши, що при виселенні будуть
порушені конституційні права
неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на
житло, також вказував, що кредитний
договір, виконання якого
забезпечувалось передачею в іпотеку
вказаної квартири, був укладений до 2018
року і на сьогоднішній день не
розірваний, тому вважав даний позов
необґрунтованим та таким, що
задоволенню не підлягає.

Представник третьої особи до суду не
з'явився, направивши листа, у якому
просив розгляд справи здійснювати у
відсутність їхнього представника,
також зазначав, що проти задоволення
позову заперечують, оскільки
задоволення позову може призвести до
порушення житлових прав неповнолітніх.

Відповідач ОСОБА_5 до суду повторно не
з'явився, хоча належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи, причини неявки суду не
повідомив, за таких обставин судом було
прийнято рішення про розгляд справи за
відсутності вказаного відповідача.

Відповідач ОСОБА_6, будучи належним
чином повідомленим про час та місце
розгляду справи до суду не з'явився,
причини неявки суду не повідомив, за
таких обставин судом було прийнято
рішення про розгляд справи за
відсутності вказаного відповідача.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази, суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що 20 березня 2008 року
між Банком та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір, для забезпечення
виконання якого в іпотеку була надана
квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6-8, 11-13). Рішенням
суду від 28 березня 2012 року на вказане
майно було звернуто стягнення (а.с. 14). 24
січня 2014 року Банк направив на адресу
ОСОБА_4 письмову вимогу про добровільне
звільнення вищезазначеної квартири
протягом тридцяти днів з дня отримання
вимоги, яку ОСОБА_4 отримала 01 лютого 2014
року (а.с. 15, 16, 49). Також встановлено, що
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу № 3428 від 04 грудня 2007
року є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.
12, п. 33.3).

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Таким чином, судом встановлено, що
вимога Банку про виселення заявлена
правомірно, а процедура, передбачена
ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.
109 ЖК України дотримана.

Згідно зі ст. 176 СК України, ч. 1, 2 ст. 18
Закону України «Про охорону дитинства»
батьки зобов'язані передати у
користування дитини майно, яке має
забезпечити її виховання та розвиток.
Права батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюються законом. Держава
забезпечує право дитини на проживання
в таких санітарно-гігієнічних та
побутових умовах, що не завдають шкоди
її фізичному та розумовому розвитку.
Діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Посилання представника відповідачів і
третьої особи на порушення прав
неповнолітніх, передбачених
Конституцією України, ст. 176 СК України,
ст. 18 Закону України «Про охорону
дитинства», у разі задоволення позову
суд вважає необґрунтованим, оскільки у
даному випадку право на користування
квартирою АДРЕСА_1 у неповнолітніх
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є похідним від прав
їхніх батьків на вказане житло і
виникає чи припиняється у залежності
від виникнення або припинення такого
права у їх матері - відповідача ОСОБА_4

Посилання представника відповідачів
на неможливість виселення без надання
іншого житлового приміщення не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні, оскільки частиною 4 статті 109
ЖК України передбачено, що виселення
громадян при зверненні стягнення на
жилі приміщення, що були придбані ними
за рахунок кредиту (позики) банку чи
іншої особи, повернення якого
забезпечене іпотекою відповідного
жилого приміщення, є підставою для
надання цим громадянам жилих приміщень
з фондів житла для тимчасового
проживання відповідно до статті 132-2
цього Кодексу. Відсутність жилих
приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання або відмова у
їх наданні з підстав, встановлених
статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне
припинення виселення громадянина з
жилого приміщення, яке є предметом
іпотеки, у порядку, встановленому
частиною третьою цієї статті.

Досліджуючи кредитний договір від 20
березня 2008 року, судом встановлено, що
кредитні кошти за ним видавалися на
споживчі цілі, а не на купівлю вказаної
квартири (а.с. 8 на звороті п. 8.1). Для
забезпечення виконання зобов'язання за
вказаним кредитним договором ОСОБА_4
надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1,
власником якої стала внаслідок
укладення договору купівлі-продажу №
3428 від 04 грудня 2007 року (а.с. 8 на звороті
п. 33.3). Таким чином положення ст. 109 ЖК
України з приводу надання іншого
житлового приміщення на зазначені
відносини не розповсюджуються. Інших
обставин, за умови настання яких
відповідачам повинно бути надане інше
житло, судом встановлено не було.

Суд приймає до уваги довідку
Березанського РС УДМС України в
Київській області (а.с. 79) і критично
оцінює відомості надані КП «ЖПП» (а.с.
68), оскільки, як вказав представник
відповідача, ОСОБА_6 був попереднім
власником квартири АДРЕСА_1 і після її
продажу у 2007 року з то7го часу не
проживав за зазначеною адресою.

Таким чином, у судовому засіданні не
було встановлено, що ОСОБА_6
зареєстрований чи проживає у квартирі
АДРЕСА_1, що унеможливлює задоволення
відносно нього позову про виселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання» реєстрація -
внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру та
до паспортного документа про місце
проживання або місце перебування особи
із зазначенням адреси житла.

Таким чином, реєстрація ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 за вищезазначеною адресою
вказує на їхнє місце проживання.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України фізична
особа, яка досягла чотирнадцяти років
(ОСОБА_8), вільно обирає собі місце
проживання, за винятком обмежень, які
встановлюються законом. Місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років (ОСОБА_4), є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

Представник відповідачів вказував, що
діти ОСОБА_4 та ОСОБА_8 проживають разом
із ОСОБА_4 у квартирі по вищевказаній
адресі.

Таким чином суд приходить до висновку
про обґрунтованість вимог про
виселення відносно ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та ОСОБА_8, та відсутності
підстав для задоволення позову щодо
ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України
"Про судовий збір" за подання до суду
позовної заяви немайнового характеру
ставка судового збору становить 0,2
розміру мінімальної заробітної плати,
заяви про забезпечення доказів - 0,1
розміру мінімальної заробітної плати

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Банк, звертаючись до суду з позовом
сплатив 243 гривні 60 коп. судового збору
та 121 гривню 80 коп. за подачу заяви про
забезпечення доказів (а.с. 1, 2).

Мінімальна заробітна плата, яка
враховується при обчисленні суми
судового збору, на момент звернення до
суду складала 1218 (одна тисяча двісті
вісімнадцять) гривень. У зв'язку з цим
суд визначає, що розмір судового збору
за подання позову і заяви про
забезпечення доказів складає 365
гривень 40 коп. і підлягає стягненню з
повнолітніх відповідачів в рівних
частинах.

На підставі ст. ст. 29 ЦК України, ст. 3
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання», ст. 109 ЖК України, ст. 176 СК
України, ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», керуючись ст. 8,
10, 14, 15, 29, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8
з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, ОСОБА_5, на користь
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» судові
витрати у розмірі по 182 (сто вісімдесят
дві) гривні 70 коп. з кожного на
відшкодування судових витрат.

У решті частини позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Березанський міський суд
Київської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя
Т. В. Дудар