Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.,

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 04 квітня 2014 року по справі за
позовом Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради до ОСОБА_2
про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року виконком Ужгородської
міської ради звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_3 про виселення. Позов
обґрунтовує тим, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 належить територіальній
громаді м. Ужгорода на праві
комунальної власності. Згідно
інформації, наданої КП «ЖРЕР №1», на
балансі і обслуговуванні якого
знаходиться даний гуртожиток, кімната
№2 у секції 7 вказаного гуртожитку
нікому у власність не передавалася,
договір найму ні з ким не укладався.
Перевіркою встановлено , що у дану
кімнату без належних законних підстав
самоправно вселилася відповідачка
ОСОБА_3, яка в подальшому здавала дану
кімнату стороннім особам на умовах
договору найму. Відповідачку
повідомлено письмовим попередженням
про необхідність звільнення незаконно
займаного житлового приміщення, однак
приміщення звільнити вона відмовилась.
З урахуванням наведеного позивач
просив виселити відповідачку ОСОБА_3 з
вказаної кімнати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 04.04.2014року, заявлений позов
задоволено, виселено ОСОБА_3 із
незаконно займаної нею кімнати
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Зокрема зазначає, що суд
безпідставно вважав, що будівля за
адресою АДРЕСА_1 має статус гуртожитку
та застосував відповідне
законодавство. Вона проживає в даній
квартирі з 1996 року та здійснює оплату
за проживання, що підтверджується в
тому числі й рішенням апеляційного
суду Закарпатської області від 02.02.2011
року. Вважає, що суд безпідставно не
застосував по даній справі строки
позовної давності, помилково
пославшись при цьому на п.1 ч.1 ст. 268 ЦК
України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції будинок за адресою АДРЕСА_1
зареєстровано за Ужгородською міською
радою та ТОВ «Дім» (приміщення ДКП «ЖЕР
№3»). Тобто вказаний будинок належить
до комунальної власності м.Ужгорода, а
відтак знаходиться в управлінні
Ужгородської міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи та
визнається сторонами, ОСОБА_2 наразі
проживає в кімнаті АДРЕСА_1

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка самовільно вселилася в
житлову кімнату та підлягає виселенню.
Щодо заяви про застосування строків
позовної давності, суд виходив з її
необґрунтованості, посилаючись при
цьому, в тому числі на п.1 ч.1 ст. 268 ЦК
України.

З даним висновком суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
задоволення позову погоджується
колегія суддів, оскільки такий
ґрунтується на матеріалах справи.

Прим цьому колегія суддів констатує, що
доводи апеляційної скарги щодо
невірного застосування судом
законодавства, яке регулює проживання
осіб в гуртожитках заслуговують на
увагу, оскільки матеріали справи не
містять жодних відомостей, що
вищезазначений будинок має статус
гуртожитку (зокрема відсутнє
відповідне рішення органу місцевого
самоврядування). Тобто висновок суду
про те, що даний будинок є гуртожитком є
лише припущенням, на якому не може
ґрунтуватися судове рішення, а відтак
посилання суду в мотивувальній частині
рішення на ст.ст. 127-129 ЖК УРСР є
помилковим.

Разом з тим, відповідачкою не надано
жодних доказів, які б підтверджували
законність її вселення в зазначену
кімнату (договір найму житла, ордер
тощо), і як пояснив представник
позивача в суді першої інстанції даних
про видачу ОСОБА_2 ордера на жиле
приміщення в міській раді немає.
Зазначене свідчить, що ОСОБА_2
самоправно, без жодної правової
підстави вселилася дане жиле
приміщення, а відтак підлягає
виселенню на підставі ч.3 ст. 116 ЖК
України, про що вірно зазначив суд
першої інстанції.

Таким чином висновок суду першої
інстанції про наявність підстав для
виселення ОСОБА_2 є правильним, а
помилкове застосування до
правовідносин, що виникли між
сторонами приписів ст.ст. 127-129 ЖК УРСР
не впливає на законність такого
висновку.

При цьому та обставина, що відповідачка
проживає в даному жилому приміщенні та
платить комунальні послуги не свідчить
про законність її вселення в кімнату та
не перешкоджає виселенню відповідачки
на підставі ч.3 ст. 116 ЖК УРСР. Рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 02.02.2011 року, на яке
посилається апелянт і яким стягнуто з
неї заборгованість по водопостачанню,
лише встановлено факт проживання
ОСОБА_2 за вищезазначеною адресою та
споживання нею комунальних послуг.
Однак, даним судовим рішенням жодним
чином не встановлювалася законність
проживання апелянта (законність
вселення) в даному жилому приміщенні.
Дана обставина взагалі не була
предметом розгляду зазначеної
цивільної справи. Тобто дане судове
рішення не має жодного преюдиційного
значення для цивільної справи, що
розглядається наразі, як вважає
апелянт.

Що стосується строків позовної
давності, то колегія суддів з даного
приводу констатує наступне.

Суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості заяви відповідача
про застосування строків позовної
давності по даній справі, посилаючись
при цьому на п.1 ч.1 ст. 268 ЦК України,
згідно якого позовна давність не
поширюється на вимогу, що випливає із
порушення особистих немайнових прав.

Колегія суддів вважає абсолютно
безпідставним посилання суду на
вказану норму, оскільки із Книги Другої
ЦК України слідує, що особистим
немайновим правом може володіти
виключно фізична особа.

Разом з тим, як вірно зазначив суд
першої інстанції, по даній справі не
ставиться питання про визнання
недійсним ордера чи про виселення
особи, договір найму з якою укладений з
порушенням установленого порядку, до
яких може застосовуватися трирічний
строк позовної давності з моменту
укладення договору найму.

В даному випадку відповідачка без
укладення договору найму жилого
приміщення чи отримання ордеру
самоправно вселилася в нього, а відтак
таке порушення прав позивача є
триваючим, у зв'язку з чим до нього не
можуть застосовуватися строки
позовної давності.

З врахуванням вищевикладеного колегія
суддів апеляційного суду констатує, що
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку щодо задоволення позову хоча
й не зовсім правильно вмотивував своє
рішення.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції, відповідно до ч.1 п.4 ст. 309
ЦПК України, роз'яснень, які зазначені в
п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку» підлягає
зміні в частині правового
обґрунтування підстав задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Змінити рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 04 квітня 2014
року щодо його мотивувальної частини, а
саме правового обґрунтування підстав
задоволення позову.

Резолютивну частину рішення викласти у
наступній редакції: "Виселити ОСОБА_2 з
кімнати АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і протягом
двадцяти днів може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді: