АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/471/14
Головуючий 1 інстанції -
Доповідач - Карімова
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного

суду Харківської області в
складі:

головуючого - судді
Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі Маковецькій
О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 07 листопада 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 до ВАТ
«Теплоенергомонтаж», ОСОБА_9, ОСОБА_10,
КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», треті особи: КП
«Жилкомсервіс», приватний нотаріус
ОСОБА_11, приватний нотаріус ОСОБА_12,
Фонд державного майна України в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України в Харківській
області про скасування державної
реєстрації, визнання свідоцтв про
право власності недійсними, визнання
права власності, визнання правочинів
недійсними, усунення перешкод в
користуванні допоміжними
приміщеннями, зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3
звернулися до суду з вищевказаним
позовом, який неодноразово уточнювали.

Зазначали, що вони є власниками
квартир №№ 14, 23, 32, 37, 40, 42 будинку
АДРЕСА_1. При вселенні у вказаний
багатоквартирний будинок їм були
видані допоміжні приміщення - підвали в
цьому будинку, які на підставі Закону
України « Про приватизацію державного
житлового фонду» перебувають у
спільній частковій власності
мешканців будинку.

У 1999 році ВАТ «Теплоенергомонтаж»
безпідставно набуло право власності на
спірні нежитлові приміщення підвалу
№№ ХХУ, ХХУ1, ХХУ11 й неправомірно їх
зайняло та подалі відчужило.

Вказана цивильна справа неодноразово
розглядалася судами, й була предметом
касаційного перегляду, за результатами
якого прийняті судовi рішення першої та
апеляційної інстанції були скасовані
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 серпня 2012
року, а справа передана на новий
розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи позивачі
уточнили свої вимоги ( в тому числі й
щодо складу відповідачів та третіх
осіб) і просили суд: скасувати
державну реєстрацію права власності за
ВАТ «Теплоенергомонтаж» на нежитлові
приміщення підвалу за № № XXV, XXV1, XXVII, що
була проведена КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації»;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 28.01.2010 р. вказаних
нежитлових приміщень, укладений між
ВАТ «Теплоенергомонтаж» та ОСОБА_9 та
акт від 28.01.2010 р. прийому-передачі цих
нежитлових приміщень; скасувати
державну реєстрацію права власності
за ОСОБА_9 на нежитлові приміщення
підвалу № XXV, XXVI, XXII загальною площею 36,20
кв.м.; визнати недійсним договір
дарування цих нежитлових приміщень від
01.02.2010 року, укладений між ОСОБА_9 та
ОСОБА_10; скасувати державну реєстрацію
права власності за ОСОБА_10 на вказані
нежитлові приміщення підвалу.

Також просили визнати за ними (
позивачами ) право власності: за
позивачем ОСОБА_4 - на 1/10 нежитлового
приміщення підвалу № XXVI1 загальною
площею 36,20 кв.м, за позивачем ОСОБА_5 -
право власності на 1/4 нежитлового
приміщення підвалу № XXVI загальною
площею 16,4 кв.м., за позивачем ОСОБА_6
визнати право власності на 1/10
нежитлового приміщення підвалу № XXVI1
загальною площею 36,20 кв.м., за позивачем
ОСОБА_7 - право власності на 1/10
нежитлового примщення пщвалу № XXVI1
загальною площею 36,20 кв.м.; за позивачем
ОСОБА_8 - право власності на 1/10
нежитлового приміщення підвалу № XXVI1
загальною площею 36,20 кв.м.; та за
позивачем ОСОБА_3 визнати право
власності на 1 /10 нежитлового
приміщення підвалу № XXVI1 загальною
площею 36,20 кв.м.

Також просили суд зобов'язати КП
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» здійснити державну
реєстрацію права власності
відповідних частин нежитлових
приміщень підвалу № XXVI за ними
(позивачами) та витребувати ці
приміщення з чужого незаконного
володіння відповідачів, зобов'язати
останніх усунути перешкоди в
користуванні позивачами 14 частини
нежитлового приміщення підвалу № XXVI
загальною площею 16,4 кв.м, а також 5/10
частин нежитлового приміщення підвалу
№ XXVI1 загальною площею 36,20 кв.м, та
надати їм постійний безперешкодний
доступ до цих нежитлових приміщень;
покласти судові витрати на
відповідачів.

Представник відповідача ВАТ
«Теплоенергомонтаж» позов не визнав,
посилаючись на те, що нежитлові
приміщення підвалу будинку АДРЕСА_1
належать ВАТ «Теплоенергомонтаж» на
прaві власності та зареєстровані за ним
в КП «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» на підставі
наказу Міністерства енергетики та
електрифікації України від 14.04.1994 року
№99 та акту передачі від 12.01.1999 р., і ці
спірні приміщення позивачам не
передавались та їм не належали.

Розгляд справи відбувся за відсутністю
інших учасників процесу.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 07 листопада 2013 року
вищевказані позовні вимоги ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3
залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність тих обставин, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення вимог
позивачів у повному обсязі.

Зазначає, що при ухваленні
оскаржуваного рішення судом першої
інстанції проігноровані вимоги ст..1
Закону України «Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
житлового будинку», ст.ст. 1,10 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» та ст.. 4 ЖК України,
відповідно до яких підвали є
допоміжними приміщеннями,
призначеними для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку, і
під час приватизації мешканцями
будинку житлових приміщень до них
переходить право власності й на
допоміжні приміщення.

Вказує, що районним судом
безпідставно зроблений висновок про
те, що спірні нежитлові приміщення є за
своїм функціональним призначенням
виробничими, не застосовано до спірних
правовідносин положення спеціальних
нормативно-правових актів та
державних будівельних норм, вірне
застосування яких надає можливість
встановити та додатково довести
неправомірне включення спірних
підвальних приміщень до складу
цілісного майнового комплексу ВАТ
«Теплоенергомонтаж» та неправильно
застосовані положення ст. 344 та ч. 8
Перехідних та Прикінцевих положень
Цивільного кодексу України.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник ВАТ «Теплоенергомонтаж»
просить відхилити скаргу за
безпідставністю її доводів,
посилаючись на те, що цим доводам судом
першої інстанції дана належна правова
оцінка на підставі наданих сторонами
доказів.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги
відповідно до вимог ст.. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає, що скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
вищезазначеного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що спірні
нежитлові приміщення не входять до
житлового фонду, не є допоміжними
приміщеннями житлового будинку
АДРЕСА_1 і на них не переходить право
власності в порядку приватизації
житла. Відповідач - ВАТ
«Теплоенергомонтаж» як власник
спірних нежитлових приміщень
використовував їх у своїх цілях та
реалізував своє право власника при
відчуженні цих приміщень ОСОБА_9, який
у свою чергу подарував ці нежитлові
приміщення ОСОБА_10

Позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 не довели
законності свого користування
вказаними приміщеннями підвалу.

Судова колегія вважає, що такі
висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Як встановлено районним судом та
підтверджується матеріалами справи
рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради депутатів
трудящих від 03.02.1960р. № 57 затверджений
акт державної комісії по прийомці
збудованих житлових та громадських
будинків та дозволено ввести в
експлуатацію виробничі приміщення
тресту «Теплоенергомонтаж» в
житловому будинку по АДРЕСА_1 корисною
площею 1110 кв.м. 3гідно акту приймання
вказаного будинку цей будинок з
дитячим садком на 50 дітей на 2-му
поверху та виробничими приміщеннями
на 1-му поверху та підвалі.

Згідно інвентаризаційної справи на цей
житловий будинок №30 КП «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
приміщення підвалу, у тому числі й
спірні приміщення зазначені як
нежитлові.

Згідно акту від 03.11.1960р. приймання в
експлуатацію будинку АДРЕСА_1 в
експлуатацію прийнято виробничі
приміщення на 1-му поверху та підвалу
корисною площею 1110 кв.м. та було
встановлено, що виробничі приміщення
вказані в poзмipi корисної площі як i
житлові приміщення відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
приймання будинку в експлуатацію.

Приватизація основних фондів
нерухомого майна ВАТ
«Теплоенергомонтаж» відбувалась на
підставі наказів №4/1 Фонду державного
майна України від 06.09.1993р. та
проводилась по загальній площі та
відповідно до технічного паспорту 1962
року складало 2237 кв.м., з яких
корпоратизації підлягало 334,8 кв.м і з
якої не підлягала корпоратизації
приміщення котельної, теплової рамки,
насосної, бомбосховище або 1902,2 кв.м.
загальної площі.

Згідно акту інвентаризації станом на
01.02.1994 р. загальна площа по балансу
приватизуємих приміщень склала 1889,2
кв.м. або 1100 кв.м. корисної площі.

Відповідно до Постанови Ради
міністрів СРСР від 13.01.1960р. за №30
різниця розміром 13-ти кв. метрів по
загальній площі та 10-ти кв.м. по
корисній площі є допустимою
погрішністю при експлуатації
приміщення та розбіжностями між
проектними розрахунками в 1956 poці та
обміром після фактичного вводу будівлі
в експлуатацію.

Вказана нежитлова площа була включена
комісією по корпоратизації в єдиний
комплекс колишнього треста
«Теплоенергомонтаж» відповідно до
наказу Міністерства енергетики та
електрифікації України № 99 від 14.04.1994
року, і на підставі протоколу
засідання цієї комісії від 31.10.1997 р. на
вказане майно ( в тому числі й нежитлові
приміщення площею 1889,2 кв.м) Фондом
Державного майна України 28.11.1997р.
видане свідоцтво про право власності
№102.

Подалі Міненерго України 12.01.1999р.
актом передачі майна підтвердило
находження у власності ВАТ
«Теплоенергомонтаж» нерухомого майна
під інвентарним номером 53476 остаточною
вартістю на 01.02.1994p. 72656 крб., що повністю
відповідало інвентаризаційним
матеріалам по приватизації майна у
вигляді нежитлових приміщень підвалу
першого та п'ятого поверхів будинку
АДРЕСА_1 загальною площею 1889,2 кв.м, а КП
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» 19.01.1999р. видано
свідоцтво про право власносі на ц|і
нежитлові приміщення.

Відповідно до світоцтва про право
власності від 28 листопада 1997 року майно
ВАТ «Теплоенергомонтаж» є його
колективною власністю.

В подальшому в 2008 році ВАТ
«Теплоенергомонтаж» зареєстрував своє
право власності на нежитлові
приміщення 1-го та 2 -го поверху та
підвалу ( в тому числі спірного
приміщення) в будинку АДРЕСА_1 і
використовував їх, а подалі
розпорядився своїм майном у своїх
цілях.

Судом першої інстанції на
підставі наданих сторонами доказів
зроблений обґрунтований висновок про
те, що позивачі не набули право
власності на спірні приміщення підвалу
разом з набуттям ними права власності
на приватизовані квартири відповідно
до Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 цього
Закону та роз'яснень, що надані в
рішенні Конституційного суду України,
від 02 березня 2004 року у справі № I -2/2004,
в процесі приватизації громадяни
набувають право власності на квартири
та допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку, які
призначені для забезпечення його
експлуатації та побутового
обслуговування мешканців (сходові
клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи,
позаквартирні коридори, колясочні,
кладові, сміттєкамери, горища, підвали,
шахти i машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення).

Нежитлові приміщення в жилому будинку,
які призначені для торгівельних,
побутових та інших потреб
непромислового характеру i є
самостійними об'єктами цивільно -
правових відносин, до житлового фонду
не входять (ч.З ст.4 ЖК України). В
результаті приватизації квартир
такого будинку їх мешканцями право
власності у останніх на ці приміщення
не виникає.

Віднесення приміщень, зокрема
підвалів, де розташоване технічне
обладнання будинку, до допоміжних
приміщень, передбачалось і наказом
Держжитлокомунгоспу України від 05
квітня 1996 р. № 28/389 « Про затвердження
Типового статуту об'єднання
(товариства) співвласників
багатоквартирного будинку» ( втратив
чинність на підставі наказу Державного
комітету з питань житлово -
коммунального господарства № 1892040 від
27 листопада 2003 р.) та наказом
Держжитлокомунгоспу України від 27
серпня 2003 року № 141 про затвердження
нового Типового статуту об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку та Типового договору відносин
власників житлових і нежитлових
приміщень та управителя.

Згідно зазначених актів
характеристика спірних підвальних
приміщень встановлювалася не тільки на
підставі наданих міською радою
документів, але й при обстеженні та
огляду цих приміщень спеціалістами
щодо наявності технічного обладнання
будинку у вигляді інженерних
комунікацій та технічних пристроїв,
які забезпечують безпечну
експлуатацію житлового будинку.

На порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК
України позивачами не доведено, що в
спірних підвальних приміщеннях
знаходиться інженерне обладнання чи
інше устаткування, що призначено для
забезпечення експлуатації будинку та
його санітарно-технічного
забезпечення, і без доступу до цих
спірних приміщень експлуатація
житлового будинку є неможливою.

За таких обставин судова колегія
вважає обгрунтованими висновки суду
першої інстанції про те, що спірні
нежитлові приміщення в підвалі будинку
АДРЕСА_1 до допоміжних приміщень,
необхідних для забезпечення
технічного обслуговування цього
житлового будинку, не відносяться.

Також не доведено позивачами та
не спростовано апелянтом висновків
суду першої інстанції про те, що при
заселенні позивачів в будинок АДРЕСА_1
їм були виділені підвальні приміщення
для користування.

Посилання позивачів на те, що
вони оплачують послуги КП
«Жилкомсервіс» в тому числі й за
користуванням підвалами не
підтверджено належними та допустимими
доказами, а складова квартплати в
квитанціях КП «Жилкомсервіс» щодо
прибирання підвалів та поверхів,
наданих позивачами до суду першої
інстанції, без зазначення конкретного
приміщення підвалу та його площі, не є
належним доказом в розумінні вимог
ст.ст. 58-60 ЦПК України.

Судова колегія вважає безпідставними
доводи апеляційної скарги про те, що
судом першої інстанції не застосовано
до спірних правовідносин положення
спеціальних нормативно-правових актів
та державних будівельних норм, вірне
застосування яких надає можливість
встановити та додатково довести
неправомірне включення спірних
підвальних приміщень до складу
цілісного майнового комплексу ВАТ
«Теплоенергомонтаж».

Ні позивачі, ні апелянт ОСОБА_3 не
надали до суду як першої так i
апеляційної інстанції доказів на
підтвердження того, що в установленому
законом порядку скасовано рішення про
проведения корпоратизації ВАТ
«Теплоенергомонтаж» відповідно до
Закону України «Про приватизацію майна
державних підприємств», а також
скасований акт передачі нерухомого
майна від 12.01.1999 року, відповідно до
якого ВАТ «Теплоенергомонтаж»
прийняло у власність майно, у тому
числі виробничо -службові приміщення
за адресою: АДРЕСА_1, оскільки саме цей
акт був правовою підставою для видачi
свідоцтва про право власності.

Також матеріали справи не містять
достовірних доказів шодо передачі
спірних приміщень підвалу у
комунальну власність.

Судова колегія вважає, що висновки
суду першої інстанції про
безпідставність позовних вимог про
визнання за позивачами права
власності на спірні підвальні примi
щення за набувальною давністю
відповідають вимогам закону.

Статтею 344 ЦК України передбачено
набуття права власності на чуже майно,
якщо особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном i продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом 10 років,
набуває право власності на це майно (
набувальна давність).

Відповідно до ч.8 Прикінцевих та
перехідних положень до Цивільного
Кодексу України правила статті 344 ЦК
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи ці вимоги закону, строк для
визнання за позивачами права
власності в порядку набувальної
давності починається за три роки до
набрання чинності цим Кодексом, тобто
право вимоги у позивачів може
з'явитись тільки з 1 січня 2011 року.

Між тим з матеріалів справи вбачається,
що ВАТ «Теплоенергомонтаж» як власник
спірних підвальних приміщень
розпорядився ними ще у 2010 році, уклавши
договір купівлі - продажу цих приміщень
з ОСОБА_9 28.01.2010 року.

У зв'язку з зазначеним судом першої
інстанції обґрунтовано зроблений
висновок про відсутність правових
підстав для визнання за позивачами
права власності за набувальною
давністю.

Крім того, доводи апелянта ОСОБА_3 про
необхідність скасування оскаржуваного
рішення та задоволення позовних вимог
інших позивачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, є безпідставними,
оскільки останні не оскаржили рішення
районного суду та не надали таких
повноважень ОСОБА_3 діяти від їх імені.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують

висновків суду першої інстанції,
рішення якого ухвалено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права, що відповідно до вимог ст.. 308 ЦПК
України є підставою для відхилення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 07
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: