Справа №812/0976/12
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2014 року
м.
Запоріжжя

Комунарський районний суд м.
Запорожжя в складі:

головуючого судді:
Піх Ю.Р.,

при секретарі:
Бабенко Г.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору довічного
утримання (догляду), -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2012 року Комунарським районним судом
м. Запоріжжя було постановлено заочне
рішення у цивільній справі №812/0976/2012 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
розірвання договору довічного
утримання (догляду), які позовні вимоги
було задоволені повністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 31 липня 2013 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.37
Цивільного процесуального кодексу
України - у разі смерті фізичної особи,
припинення юридичної особи, заміни
кредитора чи боржника у зобов'язанні, а
також в інших випадках заміни особи у
відносинах, щодо яких виник спір, суд
залучає до участі у справі
правонаступника відповідної сторони
або третьої сторони або третьої особи
на будь-якій стадії цивільного
процесу.

ОСОБА_1 є правонаступником усіх
прав та обов'язків матері ОСОБА_3 -
позивача у справі №812/0976/12.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
08.07.2011 року між її матір'ю та
відповідачем по справі ОСОБА_2 було
укладено договір довічного утримання
(догляду), який було посвідчено
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстровано в реєстрі за №814. Який
договір було укладено ОСОБА_3 на той час
не розуміла, оскільки є людиною
похилого віку та часто хворіла, хоча
реально вона з відповідачем
обумовлювали умови довічного
утримання. Копії укладеного договору
довічного утримання у ОСОБА_3 не було.
Тому вона звернулась в листопаді 2011
року до КПЗМБТІ за довідкою та отримала
відповідь, що квартира АДРЕСА_1, яка
належала їй на праві власності на
теперішній час їй не належить в зв'язку
з укладення договору довічного
утримання. У подальшому їй було
фактично роз'яснено суть укладеного
договору. Також у листопаді 2011 року
мати звернулась до РВВС Комунарського
району з заявою про шахрайство. Де було
встановлено особу з якою було укладено
договір та отримана його копія.

ОСОБА_3 була людиною похилого віку.
Хворіла на ряд захворювань, і,
знаходячись в тяжкому стані
потребувала допомоги по господарству,
догляду і утримання. Згідно довідки №173
КУ «Міська лікарня№7» ОСОБА_3 потребує
постійного догляду, який вона отримує
від доньки, яка проживає сумісно з нею
та онука. Відповідач після укладення
договору деякий час надавав ОСОБА_3
незначну матеріальну допомогу, а саме -
морозильну камеру та продукти
харчування на суму 600 гривень.

Починаючи з вересня 2011 року взагалі
ніякої допомоги не здійснює. Згідно
похилого віку та стану здоров'я ОСОБА_3
не могла назвати точну суму отриманої
допомоги, проте ця сума надавалась не в
грошовому еквіваленті, а лише у вигляді
продуктів харчування. Ліків або оплати
за них або інші послуги відповідачем
зроблені не були. Житлово-комунальні
послуги за квартиру ОСОБА_3 сплачувала
самостійно. Згідно укладеного договору
довічного утримання відповідач
зобов'язаний щомісячно надавати
матеріальне забезпечення у сумі 300
гривень, надавати побутові послуги,
забезпечувати харчування, одягом,
доглядом та необхідною допомогою,
забезпечувати лікувальними засобами
на підставі виданих лікарняних. В
порушення умов укладеного договору
ніякої допомоги від відповідача з
серпня 2011 року по смерть ОСОБА_3
отримано не було. Усі необхідні дії по
утриманню було зроблено донькою та
онуком позивачки. У зв'язку з чим
позивач просила суд розірвати договір
довічного утримання, укладений між
ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_2, який було
посвідчено Приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстровано в
реєстрі за № 814 від 08.07.2011 року.
Повернути у власність квартиру АДРЕСА_1
позивачу.

В судовому засіданні позивачка та
її представник, за довіреністю, що є в
матеріалах справи, позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, крім цього
ОСОБА_1 суду пояснила, що ОСОБА_2
навмисно ввів її маму в оману, оскільки
в їхньому будинку був осередок
комуністичної партії членом якої був
ОСОБА_2 і на зборах ОСОБА_2 вмовив матір
підписати договір про її утримання, як
благодійна організація, що квартира у
ввійде у його власність він матері
нічого не говорив. Крім цього мати
практично була сліпа і читати вона не
могла.

Відповідач ОСОБА_2, в судове
засідання не з'явився, про час і місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, заяву про розгляд
справи у його відсутність суду не
надавав. За таких обставин суд вважає
можливим розгляд справи у відсутність
відповідача.

Вислухавши пояснення позивача та її
представника, дослідивши інші докази,
що є в справі, суд дійшов висновку про
те, що позов підлягає повному
задоволенню з наступних підстав.

Стаття 8 Цивільного процесуального
кодексу України визначає
законодавство, відповідно до якого суд
вирішує справи. Суд вирішує справи
відповідно до Конституції України
законів України та міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що встановлені Конституцією
та законами України.

Частина 1 статті 11 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачає, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Статтею 16 Цивільного процесуального
кодексу України встановлено, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
проти них. Докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
розгляді справи. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі щодо яких виникає у сторін спір,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що 08.07.2011 року між
ОСОБА_3 та відповідачем по справі
ОСОБА_2 було укладено договір довічного
утримання (догляду), який було
посвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстровано в
реєстрі за № 814.

Згідно укладено договір довічного
утримання відповідач зобов'язаний
щомісячно надавати матеріальне
забезпечення у сумі 300 гривень,
надавати побутові послуги,
забезпечувати харчування, одягом,
доглядом та необхідною допомогою,
забезпечувати лікувальними засобами
на підставі виданих лікарняних. В
порушення умов укладеного договору
ніякої допомоги від відповідача з
серпня 2011 року отримано не було.

Відповідно до п.5.3. Договору довічного
утримання від 08.07.2011 року, договір може
бути розірваний за згодою сторін, а в
разі відмови від добровільного
розірвання однією із сторін у судовому
порядку.

Судом також встановлено, що позивач
самостійно здійснює оплату
комунальних послуг за квартиру,
самостійно придбає певні ліки.

Під час судового розгляду, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали суду пояснення у
якості свідків. При цьому обставини,
викладені ОСОБА_3 в позовній заяві,
знайшли своє підтвердження в
поясненнях вищезазначених свідків.

Крім цього ОСОБА_2 на надав доказів, що
саме ОСОБА_3 отримувала кошти через
переказ, оскільки на самих чеках та
повідомленням не видно хто
розписувався, крім цього на деяких
повідомленням видно, що розписувався
ОСОБА_2 Тобто виходить, що ОСОБА_2
відправляв кошти і сам їх отримував.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом
зокрема припинення зобов'язання
внаслідок односторонньої відмови від
зобов'язання якщо не встановлено
договором або законом, або розірвання
договору.

Згідно ст. 744 Цивільного кодексу
України, за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Статтею 749 Цивільного кодексу України
встановлені обов'язки набувача за
договором довічного утримання
(догляду): у договорі довічного
утримання (догляду) можуть бути
визначені всі види матеріального
забезпечення, а також усі види догляду
(опікування), якими набувач має
забезпечувати відчужувача. Якщо
обов'язки набувача не були конкретно
визначені або у разі виникнення
потреби забезпечити відчужувача
іншими видами матеріального
забезпечення та догляду спір має
вирішуватися відповідно до засад
справедливості та розумності. Набувач
зобов'язаний у разі смерті відчужувача
поховати його, навіть якщо це не було
передбачено договором довічного
утримання (догляду). Якщо частина майна
відчужувача перейшла до його
спадкоємців, витрати на його поховання
мають бути справедливо розподілені між
ними та набувачем.

У відповідності до ч.1 ст. 755 Цивільного
кодексу України, договір довічного
утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду: на вимогу
відчужувача або третьої особи, на
користь якої він був укладений, у разі
невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини та на вимогу набувача.

Згідно ст. 756 Цивільного кодексу
України, у разі розірвання договору
довічного утримання (догляду) у зв'язку
з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення. У цьому разі витрати,
зроблені набувачем на утримання та
(або) догляд відчужувача, не підлягають
поверненню. У разі розірвання договору
у зв'язку з неможливістю його
подальшого виконання набувачем з
підстав, що мають істотне значення, суд
може залишити за набувачем право
власності на частину майна, з
урахуванням тривалості часу, протягом
якого він належно виконував свої
обов'язки за договором.

Дані обставини повністю
підтверджуються дослідженими у
судовому засіданні доказами.

Таким чином, позовні вимоги є
обґрунтованими та заснованими на
нормах законодавства України.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення суд присуджує з другої сторони
понесені нею та документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст.1223, 1258, 1261 ЦК України, ст. ст. 61, 208, 209,
212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розірвання договору довічного
утримання (догляду) - задовольнити
повністю.

Розірвати договір довічного
утримання (догляду), укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який було посвідчено
Приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4.
та зареєстровано в реєстрі за № 814 від
08.07.2011 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на квартиру АДРЕСА_1

Стягути з ОСОБА_2 судові витрати у
розмірі 107 гривень 30 копійок на користь
ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Запорізької області
через Комунарський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подачі апеляційної
скарги, протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Ю.Р. Піх