Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1856/14
Головуючий у 1 інстанції: Троценко
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання часток у
спільному сумісному майні подружжя
рівними, визнання права власності на ?
частку квартири в порядку спадкування
за законом;

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання квартири особистою
приватною власністю чоловіка, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, визнання часток у спільному
сумісному майні подружжя рівними,
визнання права власності на ? частку
квартири в порядку спадкування за
законом.

В обґрунтування позову зазначав, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його донька ОСОБА_5
Після її смерті залишилася спадщина у
вигляді частки у квартирі АДРЕСА_1. Він
та його дружина звернулися до
нотаріуса із заявами - позивач про
прийняття спадщини, його дружина про
відмову від спадщини на його користь.
Державний нотаріус відмовив у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки квартира зареєстрована за
відповідачем, який не надав згоду на
поділ ? частки на ім'я померлої дружини.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати квартиру спільним
сумісним майном подружжя, визнати
частки подружжя рівними і визнати за
ним право власності на ? частку
квартири в порядку спадкування за
законом.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про визнання квартири особистою
приватною власністю чоловіка.

У зустрічному позові зазначав, що
двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була
придбана за 70 000 грн. у період шлюбу з
ОСОБА_5, однак придбана за його власні
кошти, а тому є його особистою
приватною власністю.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за
ним на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 03 жовтня
2008 року приватним нотаріусом
Бердянського міського нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_6,
реєстраційний №1892, його особистою
приватною власністю.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 05 березня
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_4,
придбаної на підставі договору
купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалено з порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
оскільки відсутні належні та допустимі
докази, які б свідчили про те, що
квартира була придбана ОСОБА_4 за його
власні кошти в період шлюбу з його
донькою. Просить скасувати рішення
суду та ухвалити нове рішення по суті
його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, оскаржуване судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

Повноваження апеляційного суду щодо
перегляду рішення суду першої
інстанції визначені ст.307 ЦПК України,
відповідно якої за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, та
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4
суд першої інстанції виходив з того, що
незважаючи на те, що спірна квартира
придбана ним в період знаходження у
шлюбі з ОСОБА_5, однак вона придбана за
його власні кошти, які він отримав в
борг та повернув після отримання
грошей від продажі свого особистого
майна, яке було придбано до укладення
шлюбу з ОСОБА_5 За цих обставин визнав
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_4

Судова колегія з таким висновком суду
першої інстанції погодитися не може
оскільки він зроблений з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 01
листопада 2006 року (а.с. 31).

Відповідно договору купівлі-продажу
квартири, двокімнатна квартира АДРЕСА_1
придбана 03 жовтня 2008 року та
зареєстрована за ОСОБА_4 (а.с.34).

Відповідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33).

За змістом ст. ст. 3, 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним, як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладання
договору, який потребує нотаріально
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріального
засвідчена. Дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу. У разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Разом з цим, в силу п.3 ч.1 ст. 57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка
є речі (майно), придбані нею (ним) за
кошти, які належали їй (йому) особисто.

Законодавець має на увазі кошти, які
були набуті до шлюбу, або одержані під
час шлюбу за реалізоване майно, яке
належало подружжю до шлюбу, одержані за
договором дарування, одержані в
порядку спадкування. Рівність прав і
обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в
себе також їх рівність у майнових
відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу України
та Цивільного кодексу України. Основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

Отже, указаною нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Обставини, визнані сторонами, згідно із
ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, всупереч положенням норм
матеріального права про презумпцію
спільної сумісної власності на майно,
набутого подружжям за час шлюбу свій
висновок про приватну особисту
власність квартири ОСОБА_4 побудував на
припущеннях, що є недопустимим в силу
ч.4 ст. 60 ЦПК України.

Задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_4
суд залишив поза увагою, що належні та
допустимі докази у розумінні ст. 57-60 ЦПК
України позивачем на підтвердження
своїх позовних вимог не надані та в
матеріалах справи відсутні, а в силу ч. 3
ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України саме на
позивача покладається обов'язок
доведення обставин, на які він
посилається як на підставу своїх вимог
щодо придбання спірного майна за
особисті кошти.

Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про
те, що вони нібито давали в борг ОСОБА_4
грошові кошти на придбання квартири не
є беззаперечними та переконливими
доказами на підтвердження позовних
вимог ОСОБА_4 щодо особистої приватної
власності на квартиру.

Суд залишив поза увагою, що спірна
двокімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана
03 жовтня 2008 року за 70000,00 грн. (а.с. 34), а
грошові кошти у сумі 65000,00 грн. від
продажу ? частки квартири, яка належала
ОСОБА_4 на праві особистої приватної
власності він виручив лише 13 листопада
2009 року (а.с.35). При укладанні договору
купівлі-продажу двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, дружина ОСОБА_5 надавала згоду
на її придбання (а.с.66) та позивач не
заперечував проти того, що гроші
витрачаються на придбання квартири в
інтересах сім'ї, а тому є їх спільною
сумісною власністю.

Таким чином, законодавець визначає, що
навіть грошові кошти, які взяті в борг
одним із подружжя зі згоди іншого в
інтересах їх сім'ї, є спільною сумісною
власністю подружжя.

Зазначене відповідає і роз'ясненням, що
містяться в п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», відповідно
яких до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Відповідно ч.1 ст. 70 СК України, частки
майна дружини та чоловіка є рівними, а
тому кожен із них має право на ? частку
двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що 06
листопада 2012 року ОСОБА_3 подав до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_5, а ОСОБА_9
надала заяву про відмову від прийняття
спадщини після смерті доньки ОСОБА_5 на
користь її батька ОСОБА_3 (а.с. 92-93).

Як пояснила представник апелянта
спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є її
батьки, чоловік та донька.

Таким чином, в силу ст. 1216, 1218,1261,1267 ЦК
України, спадкоємець ОСОБА_3 має право
на спадщину ? частки двокімнатної
квартири АДРЕСА_1.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_3 та про
відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України судові витрати, що складаються
із судового збору у сумі 350,00 грн.
підлягають стягненню на користь ОСОБА_3
з ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 05 березня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, визнання часток у спільному
сумісному майні подружжя рівними,
визнання права власності на ? частку
квартири в порядку спадкування за
законом задовольнити.

Визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках по ?
частці кожному.

Визнати право власності на ? частку
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання квартири
особистою приватною власністю
чоловіка відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати у сумі 350 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: