Справа № 459/6314/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
Червоноградський міський суд
Львівської області

в складі: головуючого – судді
Грабовського В.В.,

з участю секретаря судових засідань
ОСОБА_1,

позивача за первісним
позовом
ОСОБА_2,

представників
позивача
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третьої
особи
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Червонограді
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_6, з участю третьої особи: ОСОБА_5,
про визнання обдарованим за договором
дарування іншої особи та визнання її
власником квартири, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року позивач
звернувся до суду з позовом, у якому,
посилаючись на ст.ст. 203, 215, 217, 230, 627, 727 ЦК
України, просить визнати обдарованою
відповідно до договору дарування від
20.08.2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_7, ОСОБА_5 та визнати її
власником квартири № 5, що по вул.
С.Бандери, 19а у м. Червонограді
Львівської області. Вимоги
обґрунтовані тим, що позивач усе життя
проживав у квартирі № 77, що по вул.
С.Бандери, 1 у м. Червонограді
Львівської області. Після смерті
батьків квартиру не приватизував. Не
знаючи, яким чином проводиться
приватизація житла, позивач
запропонував своїй племінниці
зайнятися цими питаннями, запевнивши
останню, що дана квартира залишиться
саме їй. Однак, цим зайнявся чоловік
племінниці (відповідач), так як у нього
було більше часу. Останній почав
схиляти позивача, аби той оформив
договір дарування. Позивач на таку
пропозицію погодився, оскільки був
переконаний, що даний договір
оформлятиметься саме на його
племінницю, тому без вагань підписав
такий. Примірник вказаного договору
залишився у відповідача, тому позивач
не мав можливості ознайомитися з ним.
Позивач і далі проживав у вказаній
квартирі та попросив племінницю і її
чоловіка якнайшвидше здійснити обмін
квартир. У червні 2006 року відповідач
повідомив позивача, що здійснив обмін
квартири на однокімнатну. У цій
квартирі позивач проживав сам. ОСОБА_1
деякий час племінниця ОСОБА_5
розлучилася з відповідачем. Позивач
все ще вважав, що саме вона являється
власником цієї однокімнатної квартири,
однак пізніше виявилося, що відповідач
його ошукав, оформивши договір
дарування на себе. Також стало відомо,
що дана квартира перебуває у заставі,
тому позивач, який є інвалідом,
занепокоєний, що залишиться на вулиці,
а квартира належатиме шахраю, який
заволодів нею незаконним та обманним
способом.

05.02.2014 року відповідач подав
до суду письмове заперечення, в якому, у
зв’язку з необґрунтованістю та
безпідставністю позову, просить
відмовити у його задоволенні. На
обґрунтування заперечення послався на
те, що позивач є цілком адекватна та
свідома особа. 18.08.2004 року останній
отримав свідоцтво про право власності
на квартиру № 77, що по вул. С.Бандери, 1 у
м. Червонограді. 19.08.2004 року останній
зареєстрував право власності на цю
квартиру, а 20.08.2004 року подарував
відповідачу. Такі дії позивача були
викликані тим, що останній перебував у
поганих відносинах зі своєю дружиною,
стояло питання розлучення, тому він так
оперативно вирішував питання стосовно
цієї квартири. Дійсно, позивач мав
намір подарувати квартиру своїй
племінниці, однак, у зв’язку з її
постійною зайнятістю, подарував
відповідачу. Стверджує, що договір
дарування оформлений у передбаченому
законом порядку, формі та змісті.
Твердження позивача стосовно того, що
він не читав цей договір, не відповідає
дійсності. 08.06.2006 року відповідач
здійснив обмін квартири на
однокімнатну та дозволив проживати
позивачеві у ній. Після розлучення із
племінницею позивача відповідач
попросив звільнити квартиру, на що
позивач відповів, що коли знайде інше
житло, виїде з неї.

Позивач та його
представники у судовому засіданні
позовні вимоги уточнили, просять
задовольнити позов на підставі ст. 230 ЦК
України. Зазначили, що позивач не є
юридично грамотним. На той час проживав
у скрутних умовах, квартира була
неприватизована. Питаннями щодо
приватизації квартири займався
відповідач, якому позивач довіряв.
ОСОБА_1 декілька років позивач
дізнався, що договір дарування був
оформлений на відповідача,
підтвердженням чого є пояснення
останнього, наявні у матеріалах справи.
Вказують, що відповідач визнав, що
квартира повинна належати його
колишній дружині – племінниці
позивача – ОСОБА_5. Просять позов
задовольнити.

Відповідач та його
представник, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи, у судові засідання
двічі підряд не з’явилися, про причини
неявки суд не повідомили, заяв про
розгляд справи за їх відсутності не
подали.

Третя особа ОСОБА_5 у
судовому засіданні пояснила, що про
обмін квартир дізналася у 2007 році, коли
хотіла з відповідачем придбати у
кредит автомобіль. З останнім
розлучилися у 2009 році. Просить позов
задовольнити.

Заслухавши осіб, які беруть
участь у справі та з’явилися у судове
засідання, з’ясувавши обставини
справи, суд дійшов висновку про відмову
у задоволенні позову з огляду на таке.

Установлено, що за
нотаріально посвідченим договором
дарування від 20.08.2004 року позивач
подарував відповідачеві квартиру за №
77 по вул. С. Бандери, 1 у м. Червонограді
Львівської області (а.с. 12).

На підставі нотаріально
посвідченого договору міни від 08.06.2006
року відповідач обміняв зазначену
квартиру на квартиру АДРЕСА_1«а» у м.
Червонограді, ставши власником
останньої (а.с. 13-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК
України (далі – ЦК) якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК істотне
значення мають природа правочину,
права та обов’язки сторін, такі
властивості і якості речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.

Як роз’яснив Пленум
Верховного Суду України у п. 20 своєї
постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких введено в
оману, і сам факт обману повинні
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення. Норми статті 230
ЦК не застосовуються щодо
односторонніх правочинів.

Зі змісту п. 1 підписаного
сторонами договору дарування квартири
за № 77 по вул. С. Бандери, 1 у м.
Червонограді Львівської області від
20.08.2004 року видно, що ОСОБА_2 подарував, а
ОСОБА_6 – прийняв у дар зазначену
квартиру, з чого можна зробити висновок
про те, що дарителю на момент укладення
договору було достовірно відомо, що
набувачем квартири за цим договором
стає саме ОСОБА_6

Наведені обставини
виключають наявність умислу у
відповідача на введення позивача в
оману щодо набувача за договором.

Не є обманом і замовчування
відповідачем відсутності виданої на
нього ОСОБА_5 довіреності для
представництва її інтересів при
укладенні договору дарування квартири,
оскільки наявність/відсутність такої
не заперечує суб’єктний склад цього
договору, обдарованим за яким є
відповідач.

Посилання позивача на свою
юридичну необізнаність та на те, що він
не ознайомлювався зі змістом договору
перед його підписанням, не
заслуговують на увагу, оскільки, як
пояснив позивач у судовому засіданні,
він мав можливість ознайомитися зі
змістом договору перед його
підписанням і при підписанні договору
будь-який тиск на нього не чинився.

Крім недоведеності
обставин, на які посилається позивач,
суд звертає увагу на зміст позовних
вимог, заявлених у зв’язку з
оспоренням договору дарування, що не
відповідають положенням ст. 16 ЦК. При
цьому необхідно зазначити, що правовим
наслідком вчинення правочину під
впливом обману, згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК, є
визнання його судом недійсним, а не
визнання вигодонабувачем за ним
третьої особи, як про це просить
позивач.

Правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК).

У зв’язку з недоведеністю
протилежного, укладений між сторонами
договір дарування квартири за № 77 по
вул. С. Бандери, 1 у м. Червонограді
Львівської області від 20.08.2004 року є
правомірним, що не позбавляло
відповідача реалізувати належне йому
право на розпорядження зазначеною
квартирою шляхом укладення договору
міни від 08.06.2006 року з набуттям у
власність квартири № 5, що по вул. С.
Бандери, 19«а» у м. Червонограді
Львівської області.

Будь-яких підстав для
визнання ОСОБА_5 власником квартири № 5,
що по вул. С. Бандери, 19«а» у м.
Червонограді Львівської області, суду
не подано.

За таких обставин позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних
вимог відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Львівської області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:

В. В.
Грабовський

Повний текст рішення
виготовлено 27.05.2014 року.