АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1036/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 41 Кімстачов О. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
Демченко В. А. УХВАЛА
30 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоДемченко В. А.
суддівПодорога В. М. , Василенко Л. І. при
секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 24 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, з участю
Служби у справах дітей Уманської
міської ради, про визнання права
користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и л а :
28 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7 з участю
Служби у справах дітей Уманської
міської ради, про визнання права
користування житловим приміщенням .
Свої вимоги обгрунтовувала тим, що
вона разом з двома дітьми, народженими
у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
проживає у квартирі за адресою:
АДРЕСА_1. Квартира належить відповідачу
на праві приватної власності. За цією
адресою вона не зареєстрована, проте
проживає там як член сім'ї власника
квартири починаючи з 2005 року.
У червні 2012 року відповідач ОСОБА_7 в
добровільному порядку залишив сім'ю та
власну квартиру. Позивачка залишилась
в ній проживати разом з їхніми дітьми.
Вона добросовісно виконувала
обов'язки, як член сім'ї власника
житлового будинку (квартири), дбайливо
ставилась до майна, сплачувала
Маючи намір розлучитися, ОСОБА_7 подав
до Уманського міськрайонного суду
позов про розлучення. На день подачі
позовної заяви розлучення не
відбулось. 15 жовтня 2013 року відповідач
зателефонував їй та заявив вимогу, щоб
вона разом з дітьми залишила квартиру.
На це він їй дав 2 дні, в іншому разі
погрожував їй відключити світло,
опалення, газ та воду. Як відомо, ніхто
не може бути виселеним із приміщення
під час опалювального сезону
(опалювальний сезон офіційно
розпочатий 15 жовтня 2013 року).
Позивачка відразу ж зреагувала на
погрози та направила заяву до служби у
справах дітей Уманської міської ради
для захисту інтересів своїх малолітніх
З вимогою відповідача про залишення
квартири не згодна, виходячи з того, що
після укладення шлюбу особа, якій не
належить квартира, має право
безоплатно користуватися нею. Таке
право їй надано ч. 1 ст. 405 ЦК України, а
також ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу
Української РСР (надалі - ЖК) і носить
назву особистого сервітутного.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК, до членів сім'ї
наймача (власника) належать дружина
наймача (власника), їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача (власника) може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство, що
також підтверджується ч. 2 ст. З
Сімейного кодексу України (СК).
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого буднику
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. Згідно з
положеннями Житлового кодексу ніхто не
може бути виселений із займаного
житлового приміщення або обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше, як з підстав і в
порядку, передбачених законом. Будь-яке
виселення людини, якщо вона
добровільно не бажає звільнити житлове
приміщення, допускається виключно на
підставах, передбачених законом, та має
відбуватися тільки в судовому порядку.
Дії, спрямовані на позасудове
вирішення такої ситуації та вигнання
одного з подружжя з дитиною із
житлового приміщення, в якому вони
проживають, можуть бути кваліфіковані
як самоуправство. На квартиру чи
будинок, придбані чоловіком (дружиною)
до реєстрації шлюбу, дружина (чоловік)
та дитина не матимуть права власності,
водночас вони матимуть право
користування цим приміщенням, тобто
право проживати там. Право володіти та
розпоряджатися помешканням
залишається у чоловіка (дружини) як
власника, але розпоряджатися житлом
він може, не порушуючи права дружини
(чоловіка) і дитини на проживання.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 2 від 12.04.85 р.
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 15
Постанови від 01.11.1996 року №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя», наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому. Відповідно до ст. 18 закону
України «Про охорону дитинства» діти -
члени сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем. Дана квартира
знаходиться неподалік від школи, де
навчається старший син сторін, що є
досить зручно. Свого власного житла
позивач не має, коштів на оренду
квартири також не вистачає, так як вона
перебуває у декретній відпустці, крім
соціальних виплат та аліментів на
дітей, іншого доходу не отримує. Тому
бажає і надалі проживати у квартирі
разом з дітьми, що належить
Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 24 лютого
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_6 та
двома дітьми - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 права
користування житловим приміщенням
(квартирою) відповідача, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено .

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_6 подала
апеляційну скаргу на дане рішення, в
якій просить його скасувати, так як
вважає його ухваленим із порушенням
норм матеріального та процесуального
права, ухваливши нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
відповідача по справі, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, судова колегія
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги по наступних
підставах.

Розглядаючи спірні правовідносини між
сторонами, суд першої інстанції повно
і всебічно дослідив та оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу правовідносин і закон, який їх
регулює, та ухвалив правильне по суті
рішення з дотриманням вимог
матеріального і процесуального права.

Так, відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факт порушення,
оспорювання чи невизнання її
цивільного права зі сторони
відповідача станом на день звернення з
позовом до суду.

За матеріалами справи колегією суддів
установлено, що за час перебування в
шлюбі з 2002 року у сторін народилося
двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 5-6 ).

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 07
листопада 2013 року шлюб між сторонами
розірвано ( а. с. 22).

Однокімнатна квартира АДРЕСА_1
належить на праві приватної власності
відповідачу ОСОБА_7, згідно зі
свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 20 серпня 1999 року серії
АВВ №343065, зареєстрованого в реєстрі за
№ 1-5233 ( а. с. 24 - 25).

Звертаючись до суду із даним позовом,
ОСОБА_6 в якості підстав свого позову
зазначала про спільне проживання з
відповідачем з 2005 року в якості члена
його сім'ї - дружини у даній квартирі та
те, що відповідач добровільно залишив
свою квартиру у 2012 році, а вона
залишилася проживати в ній разом з
двома малолітніми дітьми; відповідач
звернувся у 2013 році до суду з позовом
про розлучення, та 15 жовтня 2013 року в
телефонній розмові заявив позивачу
вимогу разом з дітьми залишити
квартиру.

Так, за матеріалами справи встановлено,
що позивачка з дітьми проживає в
квартирі по АДРЕСА_1 без реєстрації.

Позивачка ОСОБА_6 та неповнолітні діти
зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2, що
належить матері позивачки ОСОБА_11
(а.с.61).

Відповідач у судовому засіданні суду
першої інстанції заперечував факт
того, що висував вимогу ОСОБА_6
залишити його квартиру разом з дітьми.

Колегія суддів погоджується із думкою
суду першої інстанції відносно того,
що позивачка не надала до районного
суду належних і допустимих доказів на
підтвердження обставини, що стала
приводом для звернення до суду з цим
позовом, а саме - вимоги ОСОБА_7 до
позивача залишити квартиру разом із
дітьми та наявності перешкод у
користуванні даною квартирою.

Окрім того, права власника житлового
будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК та
ст. 150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом із
ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються житловим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 156 ЖК України
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Отже, у разі припинення сімейних
стосунків з власником квартири колишні
члени його сім'ї не втрачають право
користування займаним житловим
приміщенням. Однак, якщо власник
квартири не згоден, щоб ці особи
продовжували користуватися жилим
приміщенням безоплатно, то вони
зобов'язані вносити йому плату за
користування жилим приміщенням і за
комунальні послуги у відповідності до
тих же правил, що і наймач.

А тому, колегія суддів вважає, що
районний суд прийшов до правильного
висновку про відмову у задоволенні
позову, оскільки позовні вимоги про
наявність перешкод у користуванні
квартирою позивачці та її
неповнолітнім дітям є не доведеними, а
право позивачки на користування
квартирою відповідача, як колишнього
члена сім*ї власника, не є порушеним.

За таких обставин, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, оскільки суд
першої інстанції, ухвалюючи рішення,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для скасування рішення
суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи, а тому апеляційна скарга
підлягає до відхилення, а рішення суду
першої інстанції до залишення без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 303, ст. 304. ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315, ст.
317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськррайонного
суду Черкаської області від 24 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_7, з участю Служби у справах
дітей Уманської міської ради, про
визнання права користування житловим
приміщенням - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий :

Судді :