Справа № 2-3668/12
Провадження № 2/522/6755/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді Єршової Л.С.

при секретарі Ларіній Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання угоди такою, що
відбулася та дійсною, визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди від
22.09.2011 року, укладеної між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, такою, що відбулася та
дійсною, визнання права власності на
земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка
№НОМЕР_1, АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, як
стверджує позивач, 22.09.2001 року, він
уклав з ОСОБА_3, ОСОБА_4 угоду,
відповідно до якої він придбав
земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею за вищевказаною
адресою. Вартість земельною ділянки та
цієї будівлі він оплатив у повному
обсязі в день укладення угоди, тобто
22.09.2001 року. Відповідно до умов угоди
відповідачі зобов`язались оформити її
нотаріально до 01.02.2002 року, але від
виконання свого обов`язку ухиляються,
що і стало приводом для звернення до
суду.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 24.03.2003 року позов ОСОБА_2
задоволено, визнано угоду від 22.09.2011
року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, такою, що відбулася та дійсною,
визнано за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка
№НОМЕР_1, АДРЕСА_2.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 17.01.2012 року задоволено заяву
ОСОБА_4 про перегляд рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 24.03.2003 року за нововиявленими
обставинами, зазначене рішення суду
скасовано та справу призначено до
судового розгляду.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав та просив
суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
проти задоволення позову заперечували,
посилаючись на те, що ОСОБА_4 ніколи не
підписував з ОСОБА_2 жодних угод, а його
підпис на угоді є підробленим.

ОСОБА_3 надала до суду письмові
пояснення (а.с. 146-148, т. 1), в яких
зазначила, що викладені в позові
обставини відповідають дійсності, в
судовому засіданні позов визнала та
просила суд його задовольнити.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України позивач
може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. У разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 N 5
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» визнання позову
повинно бути безумовним, а якщо у
справі беруть участь кілька
відповідачів, то ухвалення рішення про
задоволення позову за наявності для
цього законних підстав можливе лише у
разі визнання позову всіма
відповідачами.

Враховуючи викладене, судом було
відмовлено у прийнятті визнання позову
відповідачем ОСОБА_3, та продовжено
судовий розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши докази по справі, приходить
до наступних висновків.

Згідно з ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
9, 179, т. 1) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в
шлюбі з 30.10.1976 року по 11.03.2004 року.

10.09.1997 року за договором №1158/97,
укладеним на Одеській Новій Біржі,
ОСОБА_5, яка діяла за довіреністю від
імені ОСОБА_6, продала, а ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 купили садовий будинок, що
складає 5/100 ДСК «Інженерів та наукових
робітників», розташований за адресою:
АДРЕСА_1, Кооператив «Інженерів та
наукових робітників» (а.с. 3-4, т. 1).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси по справі № 2-5662/04 від 29.07.2004
року (вступило в законну силу 30.08.2004
року) зазначену угоду визнано дійсною
(а.с. 159-160, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
12, т. 2), 24.09.2009 року постановою старшого
слідчого прокуратури Приморського
району м. Одеси ОСОБА_1 на підставі п. 8
ст. 6 КПК України припинено кримінальну
справу № 26, порушену за фактом
посадового підлогу з боку посадових
осіб ДБК «Інженерів та наукових
робітників» за ознаками скоєння ними
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК
України. Відповідно до зазначеної
постанови слідчим зроблено висновок,
що голова ДБК ОСОБА_7 вніс до офіційних
документів відомості, що не
відповідають дійсності, а саме, що пай
ОСОБА_6 передано одноособово ОСОБА_3, а
не ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради №1141 від
25.12.1998 року (а.с. 5, т. 1) вилучено з
фактичного користування ДБК
«Інженерів та наукових робітників»
земельні ділянки, та передано
безкоштовно у приватну власність
ОСОБА_3 земельну ділянку №НОМЕР_1,
площею 802 кв.м. по АДРЕСА_2.

14 вересня 1999 року ОСОБА_3 отримала
державний акт, відповідно до якого їй
передано у приватну власність земельну
ділянку 0,0802 га, розташовану на
території Приморського району м. Одеси
по АДРЕСА_2, діл. №НОМЕР_1, для дачного
будівництва, акт зареєстровано в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №2640
(а.с. 6, т. 1).

Як пояснила в судовому засіданні
представник ОСОБА_4, вищевказаний
державний акт на ім`я ОСОБА_3 її
довірителем оскаржувався, але станом
на теперішній час судом недійсним не
визнавався.

22.09.2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 у
простій письмовій формі уклали
договір-розписку (а.с. 12, т. 1), відповідно
до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали
ОСОБА_2 земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка
№НОМЕР_1, АДРЕСА_2. 22.09.2001 року ОСОБА_2
виплатив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 гроші в сумі,
еквівалентній 150000 доларів США, при
цьому, як вбачається з зазначеного
договору-розписки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
підтвердили, що гроші за земельну
ділянку з незавершеним будівництвом
будівлею вони отримали повністю, та
зобов`язуються оформити вказану угоду
нотаріально до 01.02.2002 року.

Відповідно до листа КП «ОМБТІ та РОН»
(а.с. 88, т. 1) станом на 28.10.2011 року за
ОСОБА_4 зареєстрована ? частка садового
будинку, що складає 5/200 часток ДСК
«Інженерів та наукових робітників» на
підставі дубліката договору №1158/97
купівлі-продажу, посвідченого ОНБ 10.09.97
року.

В свою чергу, згідно з актом про
знесення дачної будівлі від 22
листопада 1997 року (а.с. 180, т. 1), та як
підтвердили сторони в судовому
засіданні, садовий будинок, що складає
5/100 ДСК «Інженерів та наукових
робітників», розташований за адресою:
АДРЕСА_1, Кооператив «Інженерів та
наукових робітників», придбаний ОСОБА_4
та ОСОБА_3 за договором №1158/97 від 10.09.1997
року, знесено. На його місці було
розпочато будівництво нового будинку,
який не прийнятий в експлуатацію,
станом на 22.09.2001 року зазначений
будинок знаходився в стані
незавершеного будівництва.

Відповідно до державного акту про
право власності на земельну ділянку
(а.с. 245, т. 1), ОСОБА_8 є власником
земельної ділянки площею 0,0802 га за
адресою: м. Одеса, земельна ділянка
№НОМЕР_1, АДРЕСА_2. Зазначений державний
акт виданий на підставі Рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 24.03.2003 року , яке скасовано на
підставі ухвали Приморського
районного суду м. Одеси від 17.01.2012 року
про задоволення заяви ОСОБА_4 про
перегляд рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 24.03.2003 року
за нововиявленими обставинами.

Згідно з висновком ОНДІСЕ №10395/03,
складеним 27 липня 2011 року, по
експертному дослідженню копії
договору-розписки вирішити питання чи
не виготовлено підпис ОСОБА_4 в
договорі-розписці від 22.09.2001 року
шляхом монтажу по наданій на
експертизу копії документа не є
можливим (вирішення вказаного питання
можливе при наданні оригіналу
документа), а.с. 61-63, т. 1.

Як з`ясовано в судовому засіданні,
оригінал договору-розписки від 22.09.2001
року було втрачено після постановлення
24.03.2003 року Приморським районним судом
м.Одеси рішення, яким позов ОСОБА_2
задоволено, визнано угоду від 22.09.2011
року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, такою, що відбулася та дійсною,
визнано за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку з незакінченою
будівництвом будівлею, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка
№НОМЕР_1, АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (діючої на
час виникнення спірних правовідносин)
договір вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди .

Згідно з ст. 224 ЦК УРСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору (стаття 47
цього Кодексу).

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4
постанови № 3 Пленуму Верховного Суду
України від 28 квітня 1978 року "Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними", якщо угода, що потребує
нотаріального посвідчення, виконана
повністю або частково однією з сторін,
а друга сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд за
вимогою сторони, яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною. В цьому разі
наступне нотаріальне оформлення угоди
не вимагається. З підстав
недодержання нотаріальної форми
визнаються недійсними тільки угоди,
які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах) міни або
дарування жилого будинку (квартири) чи
його (її) частини; дарування іншого
майна на суму понад 500 крб. і валютних
цінностей на суму понад 50 крб. Щоб не
допустити неправильного визнання
дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК,
суд повинен перевірити, чи підлягала
виконана угода нотаріальному
посвідченню, чому вона не була
нотаріально посвідчена і чи не містить
вона протизаконних умов.

Згідно з ст. 18 ЗК України (1990 року, в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин) придбання
земельних ділянок, що перебувають у
колективній або приватній власності,
провадиться за договором
купівлі-продажу, який посвідчується у
нотаріальному порядку.

Суд враховує, що сторони 22.09.2001 року
уклали письмовий договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, придбаної відповідачами під
час перебування у шлюбі, при цьому
державний акт від 14 вересня 1999 року на
ім`я ОСОБА_3 був чинним, набувач отримав
від продавців правовстановлюючі
документи та сплатив за земельну
ділянку обумовлені кошти, еквівалентні
150 тис. доларам США, в свою чергу,
продавці взяли на себе зобов'язання
нотаріально посвідчити зазначений
договір купівлі-продажу. Тобто, істотні
умови договору, зокрема його ціна,
предмет, були погоджені; а відповідачі
ухилились від нотаріального
посвідчення договору.

При цьому, суд бере до уваги, що ОСОБА_4
не надано до суду належних та
допустимих доказів того, що ним
вищевказаний договір не підписувався.

Таким чином, недотримання положень ст.
18 ЗК України щодо нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
земельної ділянки, може бути підставою
для визнання договору-розписки від
22.09.2001 року дійсним на підставі ст. 47
Української РСР в частині
купівлі-продажу земельної ділянки, а
відповідно і визнання за ОСОБА_2 права
власності на земельну ділянку №НОМЕР_1
(чотирнадцять), розташовану за адресою:
м. Одеса, АДРЕСА_2.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання
договору дійсним в частині
купівлі-продажу незавершеної
будівництвом будівлі та визнання права
власності на неї, суд зазначає
наступне.

ЦК УРСР (1963 р.) не встановлював
можливість відчуження об'єктів
незавершеного будівництва.

Закон України «Про нотаріат» (в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин) встановив
правило, відповідно до якого угоди про
відчуження жилого будинку, будівництво
якого не закінчено, посвідчувалися за
наявності рішення виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів або відповідної місцевої
державної адміністрації про згоду на
таке відчуження (ст. 55).

Відповідно до п. 54 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 18 червня 1994 р. при посвідченні
договору про відчуження жилого
будинку, будівництво якого не
закінчено, нотаріус повинен був
перевіряти ті ж обставини і вимагати ті
ж документи, що й при відчуженні жилого
будинку, будівництво якого закінчене,
крім витягу з Реєстру прав власності на
нерухоме майно чи довідки, виданої
виконавчим комітетом відповідної Ради
народних депутатів - у місцевості, де
інвентаризація не проведена. Відомості
про вартість будівельних робіт і
матеріалів, а також процент готовності
незакінченого будівництвом будинку
містяться в довідці органу технічної
інвентаризації (виконавчого комітету
відповідної Ради народних депутатів - у
місцевості, де інвентаризація не
проведена), яка обов'язково подається
при посвідченні договору відчуження
жилого будинку, не закінченого
будівництвом.

Отже, враховуючи викладене, в цілому
оборот незавершених будівництвом
житлових будинків законодавством
України, що діяло на час виникнення
спірних правовідносин, допускався. В
свою чергу, таке відчуження було
можливим за наявності відповідного
рішення виконавчого комітету місцевої
Ради народних депутатів або
відповідної місцевої державної
адміністрації. Жодних доказів того, що
відповідачі отримували таку згоду на
продаж незавершеного будівництвом
будинку у суду відсутні. Більш того, у
суду відсутні докази того, що
будівництво вищевказаного будинку не
було самочинним.

Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР, чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
громадянин, який збудував або будує
жилий будинок, здійснив або здійснює
його перебудову чи прибудову без
встановленого дозволу, або без належно
затвердженого проекту, або з істотними
відхиленнями від проекту, або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, не вправі розпоряджатися цим
будинком чи частиною його (продавати,
дарувати, здавати в найом тощо).

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного
Суду України № 9 «Про практику
застосування судами України ст. 105 ЦК
від 1963 року», чинної на час існування
спірних правовідносин, передбачено, що
вирішуючи позови про право власності
на самовільно споруджені жилі будинки
або прибудови, в тому числі пов'язані з
купівлею-продажем, міною, даруванням,
спадкуванням останніх, а також вимог
про поділ цих будівель між учасниками
будівництва і визначення порядку
користування приміщеннями в них, про
відшкодування витрат, понесених на
самовільне будівництво, суди повинні
враховувати, що щодо таких жилих
будинків і прибудов не виникає прав і
обов'язків ні в осіб, які їх спорудили,
ні в осіб, які уклали щодо них угоди.

Таким чином, самочинне будівництво до
прийняття його в експлуатацію у
встановленому законом порядку, не може
бути об'єктом будь-яких угод.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди від
22.09.2011 року, укладеної між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, такою, що відбулася та
дійсною в частині незавершеної
будівництвом будівлі, визнання права
власності на зазначену будівлю,
задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
10, 11, 15,16, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання угоди такою, що відбулася та
дійсною, визнання права власності, -
задовольнити частково.

Визнати угоду, укладену 22.09.2001 року між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такою, що
відбулася та дійсною в частині
купівлі-продажу земельної ділянки
№НОМЕР_1 (чотирнадцять), розташованої
за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
земельну ділянку №НОМЕР_1
(чотирнадцять), розташовану за адресою:
м. Одеса, АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог, -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Л.С. Єршова

18.06.2014