Справа № 348/264/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1869/2014
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук
О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянтів
ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_5 до Зеленської сільської ради,
ОСОБА_7 про усунення перешкод в
користуванні дорогою,

за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 на рішення Надвірнянського
районного суду від 23 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що позивачу ОСОБА_3
належить домоволодіння, а позивачу
ОСОБА_5 - земельна ділянка в АДРЕСА_1, до
яких, відповідно до генерального плану
забудови с. Зелена, проходить тільки
одна під'їзна дорога загального
користування через земельну ділянку,
на якій знаходиться будинковолодіння,
що належить відповідачу ОСОБА_7 Іншого
заїзду немає. ОСОБА_7 самовільно
захопив вказану дорогу, пригородивши
її до свого подвір'я дерев'яним
парканом, при в'їзді поставив металічні
ворота, які зачинив на навісний замок, а
при виїзді поставив дерев'яну хвіртку і
ворота, тим самим не даючи змоги
жителям села користуватися проїздом,
яким споконвіку користувалися вони та
інші жителі села Зелена. Посилаючись на
наведене, враховуючи уточнені позовні
вимоги, просили усунути перешкоди в
користуванні дорогою загального
користування шляхом знесення
самовільно встановлених воріт.

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 23 липня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити перешкоди
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в користуванні
дорогою загального користування
шириною 2 метра, яка знаходиться в
АДРЕСА_1, шляхом зняття металевого
замка з воріт №1 загальною площею 6,1
кв.м. і знесення хвіртки №3 загальною
площею 1,5 кв.м. і огорожі №5 згідно
технічної документації домоволодіння
АДРЕСА_1.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 243,60
грн. судових витрат, а в користь ОСОБА_9
300 гривень судових витрат.

На дане рішення відповідач ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_7 в поданій апеляційній
скарзі посилається на те, що рішення
прийняте з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зокрема, апелянт
зазначає, що всупереч ч.1 ст.11 ЦПК
України суд вийшов за межі заявлених
позовних вимог. Позивачами було
уточнено позовні вимоги шляхом подання
відповідної заяви, в якій вони просили
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод у користуванні під'їзною
дорогою, яка проходить повз його
подвір'я шляхом знесення самовільно
встановлених воріт. Суд не вказав, де
знаходиться дорога, щодо якої
необхідно усунути перешкоди. По
генеральному плану села через його
подвір'я проходить не дорога, а проїзд,
який закритий з 1982 року, а повз, тобто
біля його подвір'я, по генеральному
плану проходить саме дорога. Тому суд
не з'ясував, які конкретно вимоги
заявлено позивачами та в чому вони
полягають. Апелянт стверджує, що дороги
загального користування в межах його
подвір'я ніколи не було. Крім того
вказує, що судом було прийнято рішення
про усунення перешкод шляхом зняття
металевого замка з воріт №1 загальною
площею 6,1 кв.м. і знесення хвіртки №3
загальною площею 1,5 кв.м. і огорожі №5
згідно технічної документації. Однак
позивачі таких вимог не пред'являли, а
просили знести самовільно встановлені
ворота (навіть, не вказавши ким і де
вони встановлені). Суд самостійно
прийняв рішення про знесення огорожі. В
порушення норм процесуального права
суд прийняв рішення щодо майна особи,
яку не було залучено до розгляду справи
- ОСОБА_8, якому належить 1/2 частка
домоволодіння. На думку апелянта, судом
не дано належної оцінки тому факту, хто
є власником земельної ділянки, що
призвело до неправильного
застосування ст.152 ЗК України і
незастосування ст.12 ЗК України, яка, в
даному випадку, підлягає застосуванню.
Крім того апелянт зазначає, що висновок
суду про те, що заїзд через подвір'я
відповідача існує, є помилковим, так як
згідно генерального плану проїзд в
межах його будинковолодіння закритий,
змін до генерального плану не було
внесено, а тому такого проїзду фактично
немає. Також вважає, що висновки суду
про те, що іншого доступу до помешкань
позивачів, ніж через подвір'я
відповідача, не існує, не відповідає
дійсності, оскільки згідно
викопіювання із генерального плану
інша дорога існує і по ній можна
безперешкодно доїхати до будинків
позивачів, що також підтверджується
листом Надвірнянської районної ради
від 04.11.2009 року. Зважаючи на це права
позивачів не порушені. З цих підстав
апелянт просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що він є
сином відповідача ОСОБА_7 та під час
розгляду справи представляв інтереси
останнього. Стверджує, що рішенням суду
вирішено питання про його права та
обов'язки, оскільки він є
співвласником, разом із відповідачем,
домоволодіння АДРЕСА_1, в тому числі
огорожі та хвіртки, які судом вирішено
знести. Зазначає, що згідно свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
хвіртка і огорожа, які присуджено
знести, відносяться до об'єктів
нерухомого майна, а тому суд не вправі
був вирішувати питання про їх знесення,
не надавши оцінки такому майну щодо
законності його встановлення. Отже,
судом не застосовано норми
матеріального права, які підлягали
застосуванню - ст.ст.275, 376, 377 ЦК України.
На думку апелянта, інтереси позивачів
не були порушені, оскільки вони не є
власниками проїзду загального
користування, а тому не мали права
звертатися до суду з даним позовом. З
цих підстав просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_2 апеляційні
скарги підтримав з наведених у них
мотивах та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
позивач ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_6 заперечили проти задоволення
апеляційних скарг, просили їх
відхилити, зазначивши, що рішення суду
є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Частково задовольняючи позов, суд
виходив з того, що відповідачем ОСОБА_7
чиняться перешкоди позивачам у
користуванні ними дорогою загального
користування, яка проходить через
земельну ділянку, що обслуговує
домоволодіння №197, співвласником якого
є відповідач.

Однак з таким висновком суду повністю
погодитись не можна, оскільки такий
зроблено з порушенням норм
процесуального права.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_3 є власником
домоволодіння АДРЕСА_1 згідно
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 16.09.2009 року,
виданого Зеленською сільською радою
Надвірнянського району Івано-
Франківської області (а.с.8), а позивач
ОСОБА_5 - власником земельних ділянок
площею 0,7345 в урочищі «Хрипелів»
Зеленської сільської ради згідно
державного акту на право приватної
власності на землю від 19.08.2002 року,
виданого Зеленською сільською радою, в
тому числі і земельної ділянки №2
площею 0,1920 га, яка межує з
домоволодінням позивача ОСОБА_3 (а.с.18).

Відповідачу ОСОБА_7 належить 1/2 частка
домоволодіння АДРЕСА_1 згідно
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 17.12.2012 року, виданого
Зеленською сільською радою (а.с.50).

Судом встановлено, що між позивачами і
відповідачем ОСОБА_7 існує спір
відносно користування дорогою
загального користування. Відповідач
чинить перешкоди позивачам в
користуванні спірною дорогою, він
самовільно захопив вказану дорогу,
загородивши її дерев'яним парканом, а
при в'їзді поставив металічні ворота,
які закрив на металічний навісний
замок, а при виїзді - дерев'яний паркан і
хвіртку, тим самим не даючи змоги
жителям села, в тому числі і позивачам,
користуватися проїздом. Іншої
під'їзної дороги крім спірної дороги до
належного позивачу ОСОБА_3
домоволодіння і до належної позивачу
ОСОБА_5 земельної ділянки немає. Сесія
Зеленської сільської ради 10.05.2011 року
вирішила відновити під'їзну дорогу до
житлових будинків позивача ОСОБА_3,
ОСОБА_10 та земельних ділянок позивача
ОСОБА_5, ОСОБА_4 в с. Зелена присілок
Хрипелів через присадибну ділянку
відповідача ОСОБА_7 відповідно до
Генерального плану забудови с. Зелена
за 1982 рік і матеріалів інвентаризації
за 1959 рік (а.с.6). Однак відповідач ОСОБА_7
не виконує рішення сесії сільської
ради і продовжує чинити перешкоди
позивачам у користуванні даною дорогою
.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Судом встановлено, що домоволодіння
АДРЕСА_1, в тому числі хвіртка і огорожа,
які рішенням суду вирішено знести,
належать на праві спільної часткової
власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Проте ухвалюючи рішення про
зобов'язання відповідача ОСОБА_7
усунути перешкоди позивачам у
користуванні дорогою загального
користування, яка знаходиться в
АДРЕСА_1 шляхом зняття металевого замка
з воріт, знесення хвіртки та огорожі,
суд, у порушення вимог ч.4 ст.10 та ст.33
ЦПК України, не обговорив питання про
залучення до участі у справі
співвласника домоволодіння АДРЕСА_1
ОСОБА_8 в якості співвідповідача,
вирішивши судовим рішенням питання про
права і обов'язки останнього (а.с.67).

У абзаці 5 п.13 постанови від 18 грудня 2009
року №14 "Про судове рішення у цивільній
справі" Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що суд не має права
вирішувати питання про права та
обов'язки осіб, не залучених до участі у
справі, оскільки це є порушенням норм
процесуального права, які тягнуть за
собою безумовне скасування рішення
суду.

За таких обставин до участі у справі в
якості співвідповідача потрібно було
залучити ОСОБА_8, прав та інтересів
якого стосується рішення суду.

Проте відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, визначеного у ст.11 ЦПК
України, суд не вирішив питання щодо
залучення ОСОБА_8 як співвідповідача на
підставі ст.33 цього Кодексу, не
роз'яснивши позивачам їхнього права на
залучення співвідповідача.

Колегія суддів вважає, що за таких
обставин оскаржуване рішення порушує
права ОСОБА_8, якого не було залучено до
участі в справі.

Однак апеляційний суд законодавчо
позбавлений права в такому разі
скасувати рішення з направленням
справи на новий розгляд, відповідно як
і залучити ОСОБА_8 до участі в справі та
вирішити спір як суд першої інстанції.

Таким чином, враховуючи положення ст.303
ЦПК України щодо перевірки апеляційним
судом законності та обґрунтованості
рішення суду лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що постановлене
рішення не може залишатися в силі та
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, що не
позбавляє позивачів права на звернення
до суду в загальному порядку із
аналогічним позовом уже до двох
відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8
задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного
суду від 23 липня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення. В позові ОСОБА_3,
ОСОБА_5 до Зеленської сільської ради,
ОСОБА_7 про усунення перешкод в
користуванні дорогою - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук