Справа № 369/5574/14-ц
Провадження №2/369/2548/14
РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
Чотирнадцята Київська державна
нотаріальна контора - державний
нотаріус Іваненко Р.С., Відділ
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців
Києво-Святошинського району
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Київській області
- державний реєстратор Шостак В.М. про
захист порушених прав, визнання права
власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом, посилаючись на те, що
вона набула право власності на квар
тиру АДРЕСА_1 що у Київській області
відповідно до договору довічного
утримання від 16.10.2009, укладеного між
сторонами.

У квартирі зареєстровані сторони.
Однак вона не мала та не має
можливостей проживати та
користуватися квартирою, оскільки в
ній проживали та проживають ОСОБА_5
(онук відповідачки), його дружина
ОСОБА_6 та сама відповідачка.

Рішенням суду 11.04.2012
Києво-Святошинським районним судом Ки
ївської області та рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 12.06.2012 встановлено факт
протиправного проживання ОСОБА_5 , його
дружини - ОСОБА_6 у спірній квартирі та
прийнято рішення про виселення їх з
квартири.

Весною 2011 року відповідач заявила їй,
що договір довічного утримання від
16.10.2009 не визнає, а також право
власності позивача на спірну квартиру.

Києво-Святошинським районним судом
Київської області 31.05.2012 було ухвалено
заочне рішення та задоволено позов
ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання від 16.10.2009, у
зв'язку з його виконанням ОСОБА_1
неналежним чином та про встановлення
право вла сності ОСОБА_2 на вказану
квартиру. Ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської обла сті від
14.11.2012 заочне рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 31.05.2012 було
скасовано.

Вона звернулася з зу стрічним позовом
до ОСОБА_2 з вимогами визнати її право
власності на спірну квартиру усунути
перешкоди щодо її проживання та
користування квартирою шляхом пок
ладання заборони ОСОБА_2 чинити
будь-які перешкоди щодо проживання та
кори стування житлом у спірній
квартирі; вселити її для проживання та
користування спірною квартирою.

Рішенням від 20.05.2013
Києво-Святошинського районного су ду
Київської області позовні вимоги
ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання залишено без
задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2. задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 11.09.2013 рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської об ласті від 20.05.2013 скасовано
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про скасування права власності
ОСОБА_2 на квар тиру і визнання права
власності на квартиру за ОСОБА_1 і в цій
частині ухвалено нове рішення, яким в
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про скасування права власності
ОСОБА_2 на квартиру в м. Вишневе і
визнання права власності на ква ртиру
за ОСОБА_1 відмовлено . В іншій частині
рішення суду залишено без змін».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
Украї ни з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19.12.2013 рішення
Апеляційного суду Київської області
від 11.09.2013 залишено без змін.

При зверненні у реєстраційну службу
вона отримала письмо ву відмову у
державній реєстрації прав їх обтяжень,
оскільки право власності вже було
зареєстровано, а квартира належить
іншій особі.

Тому просила визнати її право
власності на квартиру АДРЕСА_1 у м.
Вишнево му що у Київській області.
Стягнути з відповідачки судовий збір.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.

Представник відповідачки позов не
визнав, оскільки відповідачка до
спірної квартири ніякого відношення не
має.

Третя особа Чотирнадцята Київська
державна нотаріальна контора в судове
засідання не з»явилася, про день
слухання справи повідомлена, згідно
заяви просили слухати справу у свою
відсутність.

Третя особа Відділ державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців Києво-Святошинського
району реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Київській області
в судове засідання не з»явилась. про
день слухання справи повідомлялась.

Суд, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, вивчивши
матеріали справи, в позові відмовляє з
наступних підстав:

Судом встановлено, що позивач набула
право власності на квар тиру АДРЕСА_1 у
м. Вишневому що у Київській області
відповідно до договору довічного
утримання від 16.10.2009, укладеного між
сторонами , який посвідчено державним
нотаріусом Іваненко Р.С. Чотирнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори та зареєстровано у реєстрі за
№ 3-2834.

Також судом встановлено, що Рішенням
від 20.05.2013 Києво-Святошинського
районного су ду Київської області в
позові ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 11.09.2013 по цивільній справі -
провадження № 780/3876/2013 рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської об ласті від 20.05.2013 в цій
частині залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
Украї ни з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19.12.2013 рішення
Апеляційного суду Київської області
від 11.09.2013 залишено без змін.

Тобто на даний час існує договір
довічного утримання , укладений між
сторонами, на підставі якого позивач
звернулася у реєстраційну службу, але
отримала відмову у державній
реєстрації прав їх обтяжень, оскільки
право власності вже було
зареєстровано, а спірна квартира
належить іншій особі.

Згідно 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно п. 1 Постанови №5 від 07.02.2014
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ «Про практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» відповідно до
статей 2, 318 Цивільного кодексу України
річ (майно) може знаходитись у
власності Українського народу,
фізичних та юридичних осіб, держави
Україна, Автономної Республіки Крим,
територіальних громад, іноземних
держав й інших суб'єктів публічного
права.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом. Ураховуючи, що згідно зі
статтею 92 Конституції України правовий
режим власності визначається виключно
законами України, то інші
нормативно-правові акти, які обмежують
права власника і не мають ознак закону,
не підлягають застосуванню.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону, проте при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник не може завдавати
шкоди правам, свободам інших осіб,
інтересам суспільства і зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. З урахуванням положень
статті 13, частини третьої статті 16,
статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема,
наведених дій суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу.

Згідно п. 33 застосовуючи положення
статті 391 ЦК, відповідно до якої власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном, навіть якщо вони не пов'язані із
позбавленням права володіння, суд має
виходити із такого. Відповідно до
положень статей 391, 396 ЦК позов про
усунення порушень права, не пов'язаних
із позбавленням володіння, підлягає
задоволенню у разі, якщо позивач
доведе, що він є власником або особою,
яка володіє майном (має речове право) з
підстави, передбаченої законом або
договором, і що діями відповідача, не
пов'язаними з позбавленням володіння,
порушується його право власності чи
законного володіння. Такий позов
підлягає задоволенню і в тому разі,
коли позивач доведе, що є реальна
небезпека порушення його права
власності чи законного володіння зі
сторони відповідача. При цьому суди
повинні брати до уваги будь-які
фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на
підставі яких за звичайних умов можна
зробити висновок про наявність такої
небезпеки.

Згідно п. 37 з урахуванням положень
частини першої статті 15 та статті 392 ЦК
власник майна має право пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.
У
ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності ло ст.. 1 Протоколу № 1
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном . Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах , передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України зазначено, що
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Статтею 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинна була довести суду позивач, це
наявність у неї прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачкою.

Проте, з огляду на наявні в справі
матеріали, представник позивача
стверджував, що позивачка має право
власності на спірну квартиру на
підставі договору довічного утримання,
, оскільки судом відмовлено в
задоволенні позову про розірвання
договору довічного утримання. Але на
даний час реєстраційна служба
відмовляє у державній реєстрації її
права власності на спірну квартиру.,
оскільки квартира належить іншій
особі.

Таким чином, суд взагалі не вбачає яким
чином відповідачка не визнає за
позивачем право власності на спірну
квартиру, та порушує її права як
власника спірної квартири.., які вимоги
до неї при наявності рішення
реєстраційної служби про відмову в
реєстрації, та належності спірної
квартири іншій особі .

Як вбачається з тексту позовної заяви,
також в судовому засіданні,
представником позивача не зазначено
причини подання позову, тобто, які саме
права та/або інтереси позивача
порушено відповідачкою.

В підтвердження позовних вимог,
представник позивача посилається на
рішення державного реєстратора прав
на нерухоме майно про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 22.05.2014 , яке може бути
оскаржено відповідно до
законодавства, але, такого способу
захисту позивачем не обрано.

Тобто, яким чином при відмові
реєстраційної служби у державній
реєстрації права власності позивачки
на спірну квартиру відповідачка
впливає на порушення права власності
її на спірну квартиру, так само як і в
чому ж саме полягає порушення її прав
власності, якщо таке право
зареєстроване за іншою особою,
представник позивачки не довів в
судовому засіданні..

Тобто , окрім рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 22.05.2014 , та рішення суду,
яким відповічці відмовлено в позові
про розірвання договору довічного
утримання в судовому засіданні не
надано жодного доказу.

В судовому засіданні не доведено факту
наявності порушення права та законних
інтересів позивача, не доведено факту
протиправної поведінки відповідача, та
причинний зв»язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивача, про що зазначено вище.

Тобто, представник позивача не довів
тих обставин на які посилався як на
підставу позовних вимог, не надав
докази в обґрунтування позовних вимог,
не спростував тих обставин на які
посилався представник відповідачки в
обґрунтування своїх заперечень, що є
його обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК
України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював представнику позивача
його права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 317, 382, 383, 386, 391, 392 ЦК України, ст.ст.
10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
Чотирнадцята Київська державна
нотаріальна контора - державний
нотаріус Іваненко Р.С., Відділ
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців
Києво-Святошинського району
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Київській області
- державний реєстратор Шостак В.М. про
захист порушених прав, визнання права
власності на квартиру, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя: