РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 вересня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Кошар А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Автотранспортне
підприємство-2240» про визнання рішення
незаконним,

в с т а н о в и в:

22 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ПАТ «Автотранспортне
підприємство-2240» про визнання рішення
незаконним.

Свої вимоги мотивує тим, що з 1983 по 1987
рік він працював на посаді начальника
технічного відділу ПАТ
«Автопідприємство 2240».

11 жовтня 1986 року, наказом № 80-ОК від 08
жовтня 1986 року його було направлено у
відрядження для виконання службових
обов'язків з ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС. Час
перебування у Чорнобильській зоні
складає 8 годин.

05 липня 1994 року він звернувся до
комісії по трудових спорах АТП № 13055 з
заявою про оплату відрядження за час
перебування в зоні відчуження 11 жовтня
1986 року.

02 листопада 1994 року комісія по трудових
спорах протоколом № 4 прийняла рішення
про відмову в задоволенні його заяви,
оскільки час перебування в зоні
встановлено розрахунковим шляхом
згідно маршруту:
Київ-Дитятки-Черевач-Новосілки-Ільїнці
-Новосілки-Черевач-Дитятки-Київ. Згідно
табелю обліку робочого часу відмічено 8
годин, включаючи обідню перерву 1
година, загальний час перебування у
відрядженні складає 9 годин Враховуючи,
що обідня перерва не була використана
під час знаходження у зоні, 1 година
обідньої перерви включено до робочого
часу і оплата виконана в повному обсязі
за 2,4 години.

Вважає таке рішення комісії по
трудових спорах незаконним, оскільки
визначення часу перебування в зоні
відчуження здійснюється на підставі
даних посвідчення про відрядження,
табеля обліку робочого часу, нарядів,
шляхових листів тощо, а не
розрахунковим шляхом.

Зазначає, що не зміг оскаржити рішення
комісії по трудових спорах у
визначений законом строк з поважних
причин, оскільки є інвалідом 2 групи,
постійно хворіє та часто лікується
стаціонарно.

Просить суд ухвалити рішення, яким
поновити строк оскарження рішення
комісії по трудових спорах АТП № 13055
від 02 листопада 1994 року та визнати
рішення комісії по трудових спорах АТП
№ 13055 від 02 листопада 1994 року, оформлене
протоколом № 4, незаконним.

У судовому засіданні позивача
підтримав заявлений позов та просив
його задовольнити з наведених у ньому
підстав.

Публічне приватне акціонерне
товариства «Автотранспортне
підприємство 2240», що є
правонаступником АТП № 13055, у судове
засідання не з'явилося, про час та місце
розгляду справи повідомлене належним
чином. Будь-яких заяв чи клопотань щодо
поважності причин неявки у судове
засідання до суду подано не було.

Суд за згодою позивача ухвалив
постановити заочне рішення згідно
положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на
підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, проаналізувавши
надані докази, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 228 КЗпП України у разі
незгоди з рішенням комісії по трудових
спорах працівник чи власник або
уповноважений ним орган можуть
оскаржити її рішення до суду в
десятиденний строк з дня вручення їм
виписки з протоколу засідання комісії
чи його копії. Пропуск вказаного строку
не є підставою відмови у прийнятті
заяви. Визнавши причини пропуску
поважними, суд може поновити цей строк
і розглянути спір по суті. В разі коли
пропущений строк не буде поновлено,
заява не розглядається, і залишається в
силі рішення комісії по трудових
спорах.

Поважність причин означає, що
працівник не ставився зневажливо до
питання про захист своїх прав, але його
зверненню за захистом перешкоджали
такі причини, які зобов'язують
оточуючих, органи державної влади та
інших суб'єктів, з урахуванням норм
моралі, виявити повагу та
поблажливість до працівника.

Аналізуючи матеріали справи суд
приходить до висновку про поновлення
пропущеного позивачем строку, оскільки
він є інвалідом 2 групи, має постійні
проблеми зі здоров'ям та регулярно
перебуває на стаціонарному лікуванні,
тому має право на доступ до правосуддя,
що є його невіємним правом.

Судом встановлено, що з 24 жовтня 1983 року
по 29 січня 1987 року ОСОБА_1 працював на
посаді начальника технічного відділу
Автопідприємства 11163, що
підтверджується копією трудової
книжки (а.с. 9-10).

11 жовтня 1986 року, наказом № 80-ОК від 08
жовтня 1986 року позивача направлено у
відрядження для виконання службових
обов'язків з ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС, а саме в
с. Ільїнці, що підтверджується
маршрутним листом, довідкою від 03
грудня 1994 року (а.с. 19, 21).

Згідно табеля виходу на роботу час
перебування у Чорнобильській зоні
складає 8 годин (а.с. 11-12).

05 липня 1994 року він звернувся до
комісії по трудових спорах АТП № 13055 з
заявою про оплату відрядження за час
перебування в зоні відчуження в період
11 жовтня 1986 року.

02 листопада 1994 року комісія по трудових
спорах АТП 13055 протоколом № 4 прийняла
рішення про відмову в задоволенні його
заяви.

Зі змісту протоколу вбачається, що в
заяві ОСОБА_1 зазначав про те, що 11
жовтня 1986 року він був відряджений у с.
Ільїнці Чорнобильського району для
виконання робіт по перевірці
радіаційної забрудненості рухомого
складу і можливості відправлення його
в м. Київ. На контрольний пункт в с.
Дитятки прибув о 10 годині, із Ільїнців
виїхав близько 20 години, в Київ прибув
близько 22 години. На
контрольно-пропускному пункті він
отримав спеціальний пропуск для
перебування в зоні відчуження.
Посвідчення про відрядження було
відмічено у представника
Київгрузавтотранса і 12 жовтня 1986 року
було здано. Адміністрація за
відрядження в с. Ільїнці оплату в 1986
році не здійснила. В довідці про
підвищену оплату на отримання нового
посвідчення учасника ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС оплата була
проведена за 2 години. Просив комісію
вирішити питання та здійснити оплату
часу перебування в зоні відчуження за
повний день.

Начальник ОТЗ Вайнола Л.С. зазначила, що
ОСОБА_1 перебував у відрядженні строком
1 день - 11 жовтня 1986 року з оплатою
згідно Положення про оплату праці
робітникам, залучених до роботи по
усуненню наслідків аварії на ЧАЕС.
ОСОБА_1 було видано посвідчення на
відрядження НОМЕР_1, яке після
повернення з відрядження не було
надано для виплати з невідомих причин.
Для підвищеної оплати за час
перебування в зоні відчуження ОСОБА_1
не надано довідки, визначеної форми про
час находження в зонах / зона
особливого контролю - І зона, ІІ зона,
ІІІ зона. У зв'язку з цим, оплата за
відрядження і підвищена оплата не була
проведена в 1986 році.

Для обміну посвідчення учасника
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС
нового зразку згідно Наказу № 265 від 23
жовтня 1992 року була проведена
підвищена оплата і видана довідка.

Час перебування в зонах встановлено
розрахунковим шляхом згідно маршруту
слідування:
Київ-Дитятки-Черевач-Новосілки-Ільїнці
-Новосілки-Черевач-Дитятки-Київ.
Відстань згідно маршруту: поза зоною -
286 км; в зоні особливого контролю - 58 км.
Технічна швидкість руху 42 км/год.
Відповідно час руху поза зоною 6,8 годин,
в зоні особливого контролю - 1,4 години.
Згідно табелю обліку робочого часу
ОСОБА_1 відмічено 8 годин, включаючи
обідню перерву 1 годину, загальний час
перебування у відрядженні складає 9
годин. Враховуючи, що обідня перерва не
була використана під час знаходження у
зоні, 1 година обідньої перерви
включено до робочого часу і оплата
виконана в повному обсязі за 2,4 години.

Встановити більш точніший час
перебування ОСОБА_1 в зоні не є можливим
через ненадання ОСОБА_1 вищезазначених
документів.

Начальник ОК Моргун С.Я. також
підтвердила, що посвідчення на
відрядження після повернення не були
здані в бухгалтерію підприємства з
невідомих причин (а.с. 4-6).

З довідки від 02 грудня 1994 року
вбачається, що позивачу нараховано
заробітну плату за 11 жовтня 1986 року в
розмірі 13 рублів 03 копійки, з них за
часи роботи в зоні особливого контролю
6 рублів 16 копійок (а.с. 20).

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1
посилався на лист Міністерства праці
та соціальної політики України від 16
червня 1998 року № 20-К-1198/26, у якому
зазначено, що час перебування у зоні
відчуження визначається на підставі
даних командировочного посвідчення,
табеля обліку робочого часу, нарядів,
шляхових листів тощо, а не
розрахунковим шляхом (а.с. 8).

Разом з тим, підставою для відмови в
задоволенні заяви про оплату
відрядження за час перебування в зоні
відчуження в період 11 жовтня 1986 року
стало те, що ОСОБА_1 не повернуто
посвідчення на відрядження НОМЕР_1, а
також не надано довідки, визначеної
форми про час находження в зонах / зона
особливого контролю - І зона, ІІ зона,
ІІІ зона для підвищеної оплати за час
перебування в зоні відчуження, в
зв'язку з чим, оплата за відрядження і
підвищена оплата не була проведена в 1986
році.

Позивач не надав суду доказів передачі
на підприємство посвідчення на
відрядження НОМЕР_1 та довідки,
визначеної форми про час находження в
зонах / зона особливого контролю - І
зона, ІІ зона, ІІІ зона для підвищеної
оплати за час перебування в зоні
відчуження, що стало підставою для
постановлення оскаржуваного рішення
комісії по трудових спорах АТП № 13055
від 02 листопада 1994 року.

Крім того, визначення часу перебування
в зоні відчуження, проведене
розрахунковим методом відповідає
даним табелю обліку виходу на роботу.
Доказів на підтвердження іншої
тривалості перебування позивача в зоні
відчуження як відповідачу, так і суду
надано не було.

Не заслуговують на увагу суду
посилання ОСОБА_1, як на підставу для
задоволення позову на ст. 15 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
оскільки цією статтею передбачені
підстави для визначення статусу
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, й жодного
відношення до визначення часу
перебування в зоні відчуження вона не
має.

За таких обставин, суд вважає, що
комісія по трудових спорах правомірно
відмовила в задоволені заяви позивача
про оплату часу його перебування в зоні
відчуження повний робочий день,
оскільки він не надав відповідні
документи, які підтверджували факт
такого перебування.

На спростування висновків комісії,
позивач не надав суду будь-яких
доказів.

З огляду на наведене, в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись статтями 221, 228 КЗпП України,
статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218,
223-226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Автотранспортне підприємство-2240» про
визнання рішення незаконним.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: