АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 604/301//14-цГоловуючий у 1-й
інстанції Могачевська В.Й. Провадження
№ 22-ц/789/809/14 Доповідач - Сташків
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Кузьма Р. М., Парандюк Т. С.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
представників ДВС Шкільняка В.Є.,
Геличак О.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Підволочиського районного суду
Тернопільської області від 03 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, відділу державної виконавчої
служби Підволочиського районного
управління юстиції про визнання права
власності, виключення з акту опису та
зняття арешту,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_5, відділу ДВС
державної виконавчої служби
Підволочиського районного управління
юстиції (далі відділу ДВС
Підволочиського РУЮ), збільшивши
позовні вимоги, просила визнати за нею
права власності на приміщення магазину
по вул. Незалежності, 40-а в м.Скалаті
Підволочиського району, виключити з
акту опису та зняти арешт. В
обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що між нею та
відповідачем ОСОБА_5 16 січня 2008 року
було укладено договір позики, згідно
якого вона передала у користування
останнього кошти в розмірі 180 000 грн. З
кінцевим терміном повернення не
пізніше 16 січня 2011 року. У зв'язку з
неповерненням відповідачем коштів,
вона звернулася в суд для захисту своїх
прав. Рішенням Піволочиського
районного суду від 12 березня 2013 року її
позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_5
борг в розмірі 180 000 грн.

Ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 25 квітня 2013
року, залишеною без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2013 року, рішення
Підволочиського районного суду
скасовано, а провадження у справі
закрито у зв'язку з укладенням мирової
угоди. За умовами якої: ОСОБА_1 з моменту
підписання мирової угоди на праві
приватної власності належить магазин
по торгівлі з офісними приміщеннями по
АДРЕСА_1. А тому на підставі ст. 59 Закону
України "Про виконавче провадження"
просить звільнити майно з під арешту.

Рішенням Підволочиського
районного суду Тернопільської області
від 03 червня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, відділу ДВС
Підволочиського РУЮ про визнання права
власності, виключення з акту опису та
зняття арешту відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на його незаконність,
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

На думку апелянта, суд не звернув
уваги на те, що боржник ОСОБА_5 не був
присутнім при проведення опису й
арешту майна, також йому не було
надіслано копію акту опису та арешту
майна, що порушує вимоги ЗУ "Про
виконавче провадження". А припущення
суду про те, що ОСОБА_5 пребуває в
родинних відносинах з позивачем і з
ОСОБА_2 (відповідальним зберігачем
описаного майна), тому йому достовірно
відомо про накладення обтяження на
майно не відповідає дійсності.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, ознайомившись з
матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає,
виходячи з наступного.

У відповідності до ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Статтею 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду
України №6 від 27 серпня 1976 (з подальшими
змінами) «Про судову практику в справах
про виключення майна з опису»
роз'яснено, що при розгляді позовів про
виключення майна з опису суди
зобов'язані всебічно і повно
з'ясовувати обставини, наведені
позивачем на підтвердження своїх
вимог, додержуючись при цьому
неухильно як правових норм, що
гарантують права осіб, які беруть
участь у справі, так і правил про
належність і допустимість доказів.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання права
власності, виключення з акту опису та
зняття арешту, суд першої інстанції
виходив з того, що на час звернення
ОСОБА_1 з позовом про стягнення з ОСОБА_5
боргу за договором позики, майно -
приміщення магазину розташоване за
адресою АДРЕСА_1 - знаходилось під
арештом, згідно акту опису й арешту
майна від 03 березня 2012 року.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки вони відповідають обставинам
справи, зроблені з дотриманням норм
закону.

Так, судом установлено, що
рішенням Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 12
березня 2013 року позов ОСОБА_1задоволено
та стягнуто з ОСОБА_5 борг в розмірі 180 000
грн.

Ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 25 квітня 2013
року рішення Підволочиського
районного суду скасовано, а
провадження у справі закрито у зв'язку
з укладенням мирової угоди. За умовами
якої: ОСОБА_1 з моменту підписання
мирової угоди на праві приватної
власності належить магазин по торгівлі
з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1.
Дана ухвала оскаржена КС "Кредит ФОС"
до ВСС України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 жовтня 2013 року
- касаційну скаргу КС "Кредит ФОС"
відхилено, а ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 25 квітня 2013
року залишено без змін.

03 березня 2012 року, головним
державним виконавцем Ткач М.Б., відділу
ДВС Підволочиського РУЮ складено Акт
опису і арешту майна згідно якого, при
примусовому виконанні зведеного
виконавчого провадження ВДВС
Підволочиського РУЮ про стягнення з
ОСОБА_5 заборгованості в користь
фізичних та юридичних осіб у
присутності понятих ОСОБА_6, ОСОБА_7
проведено опис майна, що належить
боржнику. На описане майно накладено
арешт і встановлено обмеження прав
користування ним: відчуження, розтрату,
знищення. Описане майно прийняла на
відповідальне зберігання та отримала
копію акту опису й арешту дружина
ОСОБА_5 - ОСОБА_2. Крім того у вказаному
акті зазначено, що ОСОБА_2 попереджена
про кримінальну відповідальність за
розтрату, відчуження, приховування чи
підміну описаного майна, про що
свідчить її особистий підпис. В додатку
до акту опису й арешту майна зазначено,
що приміщення магазину за адресою
АДРЕСА_1 описано і на нього накладено
арешт, про що свідчить Витяг з Єдиного
реєстру заборони відчуження об'єктів
нерухомого майна №39286734 від 12.12.2012 року
серія ХЕ №682320, виданого приватним
нотаріусом ОСОБА_8

Як роз'яснено в п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27 серпня 1976 року (із подальшими змінами)
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису», за
правилами, установленими для розгляду
позовів про виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Відповідачами в справі
суд притягує боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках - особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізовано. У тих випадках, коли опис
проводиться для забезпечення
конфіскації чи стягнення майна на
користь держави, як відповідач
притягується відповідна державна
податкова інспекція.

Із матеріалів справи вбачається, що
спір між сторонами виник через
порушення прав власника майна, арешт на
яке було накладено державним
виконавцем при примусовому виконанні
зведеного виконавчого провадження, яка
вимагає визнати за нею право власності
на спірне майно, виключення його з акту
опису та зняття з нього арешту.

Вимоги осіб щодо належності їм, а не
боржнику майна, на яке накладено арешт,
вирішується шляхом пред'явлення позову
до боржника та особи, в інтересах якої
накладено арешт, про визнання права
власності на майно і звільнення його
з-під арешту (п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 26
грудня 2003 року «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження»).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, що на час звернення ОСОБА_1 з
позовом про стягнення з ОСОБА_5 боргу
за договором позики, майно - приміщення
магазину, яке розиташоване за адресою
АДРЕСА_1, знаходилось під арештом для
виконання рішень винесених з 2010 року
по 2013 рік.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
підстав для визнання права власності
та виключення приміщення магазину по
АДРЕСА_1 з акту опису та звільнення його
з-під арешту не вбачається, тому що
включення майна в акт опису й арешту
майна та накладення на нього арешт не
порушує законні права та інтереси
позивача, та позбавить можливості
виконати судові рішення, чим порушить
права осіб, в інтересах яких було
накладено арешт на дане нерухоме майно

Слід зазначити, що на думку колегії
суддів, наявність постанови про опис
майна і накладення арешту станом на 03
березня 2012 року є підставою для
перегляду такої, що вступила в законну
силу ухвали апеляційного суду від 25
квітня 2013 року за нововиявленими
обставинами, а не навпаки (наявність
ухвали апеляційного суду від 25 квітня
2013 року є підставою для скасування акту
опису майна і зняття арешту).

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на вимоги статті 330 ЦК України
(набуття добросовісним набувачем права
власності на майно, відчужене особою,
яка не мала на це права) як на підставу
визнаняня права власності не може
братися судом апеляційної інстанції до
уваги, оскільки вимога про визнання
права власності з вказаних підстав не
заявлялась позивачем під час розгляду
справи в суді першої інстанції, а тому з
врахуванням вимог ч.1 ст.11, ч.1 ст.303 ЦПК
Україи відповідно до якої апеляційний
суд перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Необгрунтованим є посилання апелянта в
апеляційній скарзі на те, що боржнику
ОСОБА_5 не було відомо про арешт
магазину та спростовується
поясненнями ОСОБА_2 та представників
ОСОБА_9, ОСОБА_10, даними під час розгляду
справи в суді першої інстанції,
відповідно до яких вони повідомляли
представника боржника про такий арешт.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а тому
підстави для задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Враховуючи наведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 03
червня 2014 року ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 305 ч.2, 307 ч.1 п.1; 308
ч.1, 313; 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1
п.1; 325 ч.1 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити .

Рішення Підволочиського
районного суду Тернопільської області
від 03 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.:

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Б.І. Сташків