Номер провадження: 22-ц/785/5120/14
Номер справи місцевого суду: 521/3654/13-ц
Головуючий у першій інстанції Бобуйок
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації
Одеської міської ради», Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції про визнання договору купівлі
продажу квартири недійсним і
скасування державної реєстрації за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 01 квітня 2014 року, -

встановила:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Комунального Підприємства «Бюро
технічної інвентаризації Одеської
міської ради», Реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції
про визнання Договорів купівлі-продажу
квартири недійсними і скасування
державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог Позивач
зазначив, що є власником квартири
АДРЕСА_1, згідно з Договором
купівлі-продажу нерухомого майна від
09.02.2007 року, посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованим в реєстрі № 1142.
Загальна площа квартири складала 28,4
кв.м., з них жила площа складала 14,3 кв.м.,
згідно з Технічним паспортом від 05.07.2006
року.

Позивач провів переобладнання
належної їй на праві приватної
власності квартири, шляхом прибудови
та збільшення її площі. В результаті
чого загальна площа квартири НОМЕР_1
збільшилася до розміру 213,2 кв.м., з них
житлової - 66,3 кв.м., що підтверджується
Технічним паспортом від 18 квітня 2012
року на квартиру АДРЕСА_1, власником
якої є позивач, а вхід до квартири
НОМЕР_1, що належить позивачу,
здійснюється через зроблене позивачем
прибудоване приміщення, що
підтверджується тим же Технічним
паспортом.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули
право власності на квартиру АДРЕСА_1, на
підставі заочного рішення
Малиновського районного суду м Одеси
від 31.01.2011 року по справі № 1519/2-2779/11,
котре рішенням Апеляційного суду
Одеської області від 22.05.2012 року було
скасоване, в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шляхом
укладення договору купівлі-продажу
здійснили відчуження квартири АДРЕСА_1,
котра в подальшому була відчужена
шляхом укладення договору купівлі
продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 квартири
НОМЕР_2.

Позивач посилався на порушення його
прав відповідачами, оскільки належна
йому квартира, ним була перебудована,
перебувала в його користуванні та
володінні, однак в порушення його прав
була незаконно відчужена шляхом
укладення договорів-продажу № 381 та №
805, котрі є недійсними з огляду на те, що
їх зміст суперечить вимогам цивільного
законодавства, а самі вони не були
направлені на настання реальних
правових наслідків, що обумовлені
таким правочином, а сам предмет
договору купівлі продажу відсутній,
оскільки квартира НОМЕР_2 юридично не
існує, чим порушено його права.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_6 у судове засідання не
з'явились.

ОСОБА_6 було подано до суду заперечення
на позовну заяву, відповідно до яких,
відповідач вказував, що проти
задоволення позову заперечує, оскільки
є добросовісним набувачем, а її право
власності зареєстровано у
встановленому законом порядку.

Представник Відповідача ОСОБА_6 за
довіреністю ОСОБА_7, котра у судовому
засіданні позов не визнала з підстав,
викладених в запереченнях до позовної
заяви.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 01 квітня 2014 року позов
задоволений.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, сторони, що
з'явилися, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції посилався на те, що на
підставі договору купівлі-продажу від
09.02.2007 року ОСОБА_2 придбала квартиру
АДРЕСА_1.

20 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_5 подали проти
позивача у цій справі ОСОБА_2 позов про
усунення перешкод у користуванні та
визнання права власності на квартиру
НОМЕР_2, що знаходиться за адресою вул.
Магістральна у місті Одесі.

31 січня 2011 року Малиновський районний
суд м. Одеси по справі № 1519/2-7981/11 за
позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 за
участі третьої особи - Одеської міської
ради, ухвалив Заочне рішення, яким
визнав право власності на квартиру
НОМЕР_2 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5

25.05.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
укладено з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований в реєстрі за № 381, за
яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язуються
передати, а ОСОБА_3 зобов'язується
прийняти майно за оговорену грошову
суму.

22.05.2012 року рішенням Апеляційного суду
Одеської області було скасовано Заочне
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси по справі № 1519/2-7981/11 від 31.01.2011
р., яким було визнано право власності
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру НОМЕР_2, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі,
зокрема, з підстав відсутності об'єкта
нерухомого майна квартири НОМЕР_2, з
огляду на те, що об'єкт (квартиру НОМЕР_2)
не було введено до експлуатації.

23.08.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу від 23
серпня 2012 року, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_11,
зареєстрований в реєстрі за № 805, про
продаж квартири НОМЕР_2.

Квартира НОМЕР_2, котра не введена в
експлуатацію не може рахуватись такою,
що відповідає усім будівельним,
санітарним пожежних та інших норм та
правил, відтак створює небезпеку життю
та здоров'ю позивача та її родині. Крім
того, визнання права власності та
подальше відчуження квартири НОМЕР_2
порушує права та законні інтереси ОМР
та інших компетентних органів, котрі
займаються питаннями введення до
експлуатації.

Договори купівлі-продажу продажу № 381
та № 805 є недійсними з огляду на те, що
їх зміст суперечить вимогам цивільного
законодавства, а самі вони не були
направлені на настання реальних
правових наслідків, що обумовлені
таким правочином з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 331, 332 ЦК
України, право власності на
перероблену (нову) річ, створену з
використанням іншої речі (матеріалу),
набувається особою, що створила
(виготовила) цю річ. Відповідно до
частини другої статті 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає з моменту
завершення будівництва. А якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. До виникнення права
власності на новозбудоване нерухоме
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання та інше майно, що
було використано в процесі
будівництва, згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК
України.

Згідно зі ст. 187 ЦК України, матеріали та
обладнання, за допомогою, яких Позивач
створила перероблену річ, є складовою
частиною належної їй на праві
власності квартири НОМЕР_1, що
підтверджується зокрема Технічним
паспортом на квартиру НОМЕР_1 від
18.04.2012р.. Таким чином, Позивач, ОСОБА_2 до
введення об'єкту нерухомого майна до
експлуатації, є власницею матеріалів
та обладнання, що використовувалися
нею під час будівництва.

25.05.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
укладено з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований в реєстрі за № 381, за
яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язуються
передати, а ОСОБА_3 зобов'язується
прийняти майно (квартиру НОМЕР_2) за
оговорену грошову суму.

Згідно з п. 1.3 Договору № 381, ОСОБА_3 було
повідомлено про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5
набули право власності на квартиру
НОМЕР_2 на підставі Заочного рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
по справі № 1519/2-7981/11 від 31 січня 2011 року
та зареєстровано в КП «Одеське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» номер
запису 2726 в книзі № 544пр-49 від 05.04.2011р.,
номер РИВН -33337817. Згідно з п. 4.1. та 4.3.
цього ж Договору також встановлено, що
щодо квартири НОМЕР_2 не ведуться
судові спори, а треті особи не мають
права на неї. При цьому, п. 1.5.
встановлено, що відчужувана квартира
оглянута Покупцем, та недоліків, які
перешкоджають використанню квартири
за цільовим призначенням на момент
огляду не виявлено.

Відповідно до форми № 1 від 03.04.2012 року в
квартирі НОМЕР_1 проживає Позивач разом
з дітьми. Позивач провела роботи по
збільшенню площі вказаної квартири, що
відображені в Технічному паспорті на
квартиру НОМЕР_1 від 18.04.2012р..

Квартира НОМЕР_2 не є квартирою у
розумінні ст. 379, 380 та 382 ЦК України,
оскільки житлом фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, призначені та придатні для
постійного проживання в них. Квартирою
є ізольоване помешкання в житловому
будинку, призначене та придатне для
постійного у ньому проживання.
Квартира НОМЕР_2 не є ізольованим
приміщенням від квартири №2, та не може
використовуватись окремо.

Сукупність таких обставин, як набуття
права власності на майно за скасованим
заочним рішенням суду на квартиру
НОМЕР_2, котрої не існує (не введена до
експлуатації), розбіжності у технічній
документації на об'єкт нерухомого
майна, пов'язані з наявністю додаткових
невідображених у технічній
документації приміщень, відсутність у
житловому приміщенні кухні, а також
факт проживання на спільному ганку та у
приміщеннях родини ОСОБА_12 свідчить
про те, що договір купівлі продажу між
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є недійсним,
оскільки даний правочин вчинено
відносно об'єкту, якого не існує, та
такий що порушує права третіх осіб,
зокрема тих, що фактично в приміщенні
проживають.

ОСОБА_3 зареєстрував право власності на
квартиру НОМЕР_2 в КП «Одеське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» 30.05.2011
року. Згідно з п. 3.1. Договору № 381 право
власності на квартиру НОМЕР_2 набуто
ОСОБА_3 з моменту реєстрації.

Згідно з ч. 1, 2, 4 с. 334 ЦК України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Переданням
майна вважається вручення його
набувачеві або перевізникові,
організації зв'язку тощо для
відправлення, пересилання набувачеві
майна, відчуженого без зобов'язання
доставки. Права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону. Квартира НОМЕР_2
так і не була передана ОСОБА_3, однак
23.08.2012 року була за договором
купівлі-продажу відчужена ОСОБА_6

Згідно зі ст. 655 та ч. 1 ст. 656 ЦК України,
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний, набутий) продавцем у
майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Правовими наслідками Договору
купівлі-продажу житла, є перехід права
власності на таке житло, що передбачає
припинення права власності Продавця,
та виникнення його у Покупця в вигляді
права володіти, користуватися, та
розпоряджатися цим житлом. При цьому,
жоден з набувачів права власності на
квартиру НОМЕР_2 не набули право
володіння та користування цим житлом, і
не приймали жодних заходів для набуття
такого права, формально використавши
лише своє право на розпорядження цим
житлом, шляхом укладення договорів
купівлі-продажу. А приміщення весь час
знаходилось у володінні та
користуванні Позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України, які передбачають, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, а сам правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ст. 234 ЦК України
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Правові
наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

При цьому, укладаючи Договір № 805,
ОСОБА_6, повинна була звернути увагу на
відсутність предмету договору
купівлі-продажу, на розбіжності у
технічній документації на об'єкт
нерухомого майна, пов'язані з наявністю
додаткових невідображених у технічній
документації приміщень, відсутність у
житловому приміщенні кухні, а також
факт проживання на спільному ганку та у
приміщеннях родини ОСОБА_2.

Згідно з вимогами ст. 687 ЦК України,
перевірка додержання продавцем умов
договору купівлі-продажу щодо
кількості, асортименту, якості,
комплектності, тари та (або) упаковки
товару та інших умов здійснюється у
випадках та в порядку, встановлених
договором або актами цивільного
законодавства. Якщо порядок перевірки
додержання продавцем умов договору
купівлі-продажу не встановлений
відповідно до частини першої цієї
статті, перевірка здійснюється
відповідно до звичаїв ділового обороту
або вимог, що звичайно ставляться в
таких випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 397 ЦК України,
фактичне володіння Позивачем майном
прибудовою до квартири №2 вважається
правомірним, якщо інше не випливає із
закону або не встановлено рішенням
суду.

Посилання Позивача на ненастання
реальних правових наслідків правочину
підтверджується тим, що фактично майно
за Договорами № 381 та № 805 не вибувало з
володіння та користування Позивача,
Відповідачі не приймали жодних мір до
витребування майна із володіння
Позивача, предмет договорів
купівлі-продажу не існує, оскільки
квартира НОМЕР_2 не введена в
експлуатацію.

Сторони Договорів № 381 та № 805 не
досягли передбачених для Договору
купівлі-продажу правових наслідків та
не мали на меті досягнення цих правових
наслідків.

Доводи відповідача про те, що вона є
добросовісним набувачем не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
справи, оскільки майно фактично ОСОБА_6
за даним правочином не отримувалось, а
продовжувало перебувати у володінні та
користуванні позивача.

Оскільки, на підставі Договорів № 381 та
№ 805, було проведено державну
реєстрацію права власності, то при
визнанні даних договорів недійсними,
суд першої інстанції вважав за
необхідне скасувати рішення про
державну реєстрацію відповідного
права.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», та п. 1.3.
та 2.6. Наказу Міністерства юстиції
України №3502/05 від 12.12.2011р. «Про
затвердження Порядку прийняття і
розгляду заяв про внесення змін до
записів, внесення записів про
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень та скасування записів
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно», у разі скасування на
підставі рішення суду рішення про
державну реєстрацію прав до Державного
реєстру прав вноситься запис про
скасування державної реєстрації прав;
рішення щодо внесення змін до записів,
внесення записів про скасування
державної реєстрації прав та
скасування записів Державного реєстру
прав приймає державний реєстратор прав
на нерухоме майно; для внесення записів
про скасування державної реєстрації
прав, скасування записів Державного
реєстру прав заявник подає рішення
суду про скасування рішення державного
реєстратора, що набрало законної сили.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
08.02.2013 року N 01-06/319/2013 «Про деякі питання,
пов'язані із запровадженням нової
системи державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,
на відміну від попередньої редакції
Закону, за якою державна реєстрація
речових прав скасовувалася в разі,
зокрема, винесення судом відповідного
рішення, про що вносилися дані до
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, відтепер частиною другою статті
26 чинної редакції Закону передбачено
внесення до Державного реєстру прав на
нерухоме майно запису про скасування
державної реєстрації прав "у разі
скасування на підставі рішення суду
рішення про державну реєстрацію прав",
однак реєстрація при цьому носить
заявочний характер.

На підставі викладеного суд першої
інстанції вважав, що позовні вимоги в
частині скасування рішення про
державну реєстрацію прав ОСОБА_13 на
квартиру АДРЕСА_1, та скасування
рішення про державну реєстрацію прав
ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 підлягають
задоволенню.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія не погоджується.

Згідно з положеннями Цивільного
кодексу України (далі ЦК України),
особа, яка вважає, що її речові права
порушені, має право звернутися до суду
як із позовом про визнання відповідної
угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України),
так і з позовом про витребування майна
з чужого незаконного володіння (ст. ст.
330, 338 ЦК України).

Положеннями ст. 215 ЦК України
встановлено загальне правило про те, що
правочин є недійсним у зв'язку з
недодержанням у момент його вчинення
стороною (сторонами) загальних вимог,
які необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

На угоду, укладену з порушенням вимог
закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне
придбання можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
в особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Реституція, як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України),
застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову
про повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного
позову, зокрема від добросовісного
набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст.
388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування в нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає
себе власником майна, можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

25.05.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
укладено з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу спірної квартири, а
саме в період коли ОСОБА_4 був власником
спірної квартири. Рішення суду за яким
ОСОБА_4, ОСОБА_5 набули право власності
на квартиру було скасовано після
укладення договору купівлі продажу між
ОСОБА_4, ОСОБА_5 з ОСОБА_3

23.08.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу від 23
серпня 2012 року.

Оскільки ОСОБА_6 є добросовісним
набувачем спірної квартири за
відплатним договором, позивач не є
стороною у договорі купівлі-продажу
від 23.08.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та
стороною в договорі купівлі-продажу
від 25.05.2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_3, у суду першої інстанції були
відсутні підстави для визнання
зазначених договорів купівлі-продажу
недійсними.

Позивачем позовні вимоги шляхом
подання віндикаційного позову, з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України не заявлялися.

На підставі наведеного колегія
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове рішення про відмову в
задоволенні заявлених позивачем
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п. 2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 01 квітня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Судді
О. А. Ступаков

В. А. Станкевич

О. Д. Варикаша