Справа № 644/26/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Глібко О.В.,

при секретарі - Омесь В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа - приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Перша Харківська
державна нотаріальна контора, про
визнання договору дарування недійсним,
витребування майна та визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, позивач по справі, звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
якому просив визнати договір
дарування, укладений між позивачем та
ОСОБА_2 03.07.2007 року,що посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4,
реєстровий № 553 недійсним, повернути
сторони у первісний стан, витребувати
від ОСОБА_3 ? частину квартири АДРЕСА_1,
визнати за позивачем право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те,
що він був власником 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу частини квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського округу ОСОБА_5
від 08.11.2000 року, реєстр № 6492.

03.07.2007 року між сторонами було укладено
договір, за яким позивач передав
відповідачу ? частину квартири. На час
підписання договору вважав, що
підписує договір довічного утримання,
іншого житла не має. При відчуженні
квартири на користь ОСОБА_2 позивач не
правильно сприйняв правову природу
цього правочину, зміст прав і
обов'язків сторін, оскільки бажав
завдяки переданому майну влаштувати
своє подальше життя та старість,
отримати догляд і допомогу, тобто
помилявся щодо обставин, які мають
істотне значення - правових наслідків
договору, та договір не відповідав його
внутрішній волі. Зазначене відбулося
внаслідок похилого віку позивача,
стану здоров'я, відсутності знань
досвіду щодо порядку відчуження
нерухомого майна, довіри до
відповідача, незнання української
мови, та хоча в договорі і є відмітка
про усний переклад договору на
російську мову, проте цього перекладу
не було, та невиконання з боку
приватного нотаріуса вимог закону
щодо роз'яснення змісту правочину та
норм права. Крім того вказав, що він
продовжую мешкати у квартирі, та не
передавав ОСОБА_2 ключів від неї,
укладання договору дарування потягло
настання для позивача невигідних та
несподіваних наслідків.

В судовому засіданні позивач та його
представники - ОСОБА_6, ОСОБА_7
підтримали позивні вимоги та просили
їх задовольнити, просили визнати
договір дарування частини квартири
АДРЕСА_1, укладений між сторонами
недійсним та повернути сторони у
первісний стан, витребувати від ОСОБА_3
? частину квартири АДРЕСА_1, визнавши за
ним право власності. Вказали, що
дійсно, внаслідок похилого віку ОСОБА_1
останній не розумів правових підстав
укладеного договору, не розумів
української мови, на якій був укладений
договір, що призвело до наслідків того,
що замість угоди довічного утримання
був укладений договір дарування частки
квартири, в зв'язку із чим просили
визнати договір недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_8 проти
позову заперечувала, обґрунтовувала
свої заперечення, тим, що ОСОБА_2 є
рідним сином позивача, відносини між
ним та позивачем були теплими, дружніми
та довірливими, ніколи з батьком не
влаштовувала сварки, навпаки завжди
про нього піклувався, допомагав він та
вся його родина позивачу не тільки
матеріально, а також морально. Для
оформлення договору дарування позивач
самостійно підготував всі папери, які
були необхідні для оформлення
правочину, та фактично і знайшов
нотаріуса з яким домовилися про
оформлення договору. При підписанні у
нотаріуса були присутні обидва, а саме
позивач та відповідач, нотаріус
розмовляв зі сторонами, з'ясовуючи,
дійсні наміри сторін на укладання
договору, роз'яснював правові наслідки
оформлення договору дарування,
з'ясував де, після укладання договору
буде мешкати позивач, акцентуючи увагу
позивача на тому, що після підписання
договору власником стане саме його син
ОСОБА_2, тобто обдарований роз'яснював
та пропонувала оформити інші договори,
а саме договір довічного утримання та
ін., але позивач все розумів і бажав
укласти саме договір дарування
належної йому частини квартири. Одним
побажанням, на яке вказав позивач, було
те, що б він залишився мешкати в
квартирі до смерті. Оскільки таке
бажання позивача не суперечило ч. 1 ст.
725 ЦК України, тому і було укладено
договір дарування з встановленням
особистого сервітуту, та до договору
включено розділ 2, відповідно до якого
позивач має право постійного,
безоплатно та безстроково
користуватися дарунком відповідно до
його цільового призначення та
реєстрації в подарованій квартирі.
Нотаріус спілкувався зі сторонами
російською мовою, проте сам договір
було викладено українською мовою з
одночасним усним перекладом на
російську мову. Крім того, представник
відповідача вказала, що через деякий
час ОСОБА_2 подарував спірну частину
квартири своїй дочці ОСОБА_3, про що
сповістив батька, який проти цього не
заперечував. Наполягав на тому, що
позивач вважав за необхідне оформити
право власності на спірну частину
квартири саме за відповідачем, а саме
подарувати квартиру, якою володіє,
неодноразово про це казав різним
знайомим та родичам, крім того в той
час, подарувати бажав саме сину, т.я. з
дочкою та її родиною батько ОСОБА_1 не
спілкувався. Після укладення договору
дарування кожна із сторін отримали
оригінали договору, про що розписалися
у нотаріуса.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову
заперечувала, вказала, що знала про
наміри дідуся, позивача по справі,
подарувати належну йому частину
квартири її батькові. Вказала, що
волевиявлення позивача було вільним,
намір подарувати квартиру ОСОБА_1 не
скривав, про свій намір казав
неодноразово родичам та знайомим, про
це вказав і їй відповідачці. У
нотаріуса присутня при укладанні
договору не була, проте після цього
спілкувалася як з батьком, так і з
дідусем, та знала від них, що було
укладено договір саме дарування.
Наполягала на тому, що ніколи умов, що
батько, чи будь-хто інший повинні
доглядати ОСОБА_1 по договору довічного
утримання не було.

Представник відповідача також проти
позову заперечувала та вважала його
таким, що не підлягає задоволенню.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_4 проти задоволення позову
заперечував, подав письмові
заперечення на позов, та в судовому
засіданні вказав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до нотаріуса 03.07.2007 року для
укладання договору дарування. За цим
договором ОСОБА_1 подарував своєму
синові ОСОБА_2 належні йому на праві
особистої власності 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. Перш ніж приступити
до підготовки проекту договору,
нотаріусом було встановлено особи
сторін. У процесі особистої бесіди з
дарувальником та з обдарованим було
встановлено їх дієздатність та дійсні
наміри укласти саме договір дарування
частини квартири. Після чого було
роз'яснено сторонам зміст та правові
наслідки укладення договору дарування
та нотаріус попереджав дарувальника,
що після того, як він підпише договір
дарування, право власності на частину
квартири перейде до обдарованого.
Дарувальник підтвердив свій намір
укласти саме договір дарування. Ніяких
запитань стосовно укладення договору
довічного утримання ОСОБА_1 не ставив,
та після роз'яснень цього правочину
наполягав на укладанні саме договору
дарування. На підставі наданих
позивачем документів був
підготовлений проект договору
дарування частини квартири, який було
надано сторонам для ознайомлення.
Після ознайомлення з договором від
сторін не надійшло жодних заперечень
чи зауважень стосовно кожної з умов
договору дарування частини квартири,
проте сторони вказали на право
довічного проживання позивача у
квартирі. Перед підписанням тексту
договору, який вже було викладено на
спеціальному бланку, нотаріусом було
прочитано договір вголос, з одночасним
перекладом на російську мову, з текстом
договору сторони були згодні, після
чого підписали його власноручно. Після
підписання договору кожна із сторін
отримала оригінал документу, про що
також розписалися.

Суд вислухавши позивача та
відповідача, думку представників
сторін, дослідивши матеріали справи і
оцінивши надані сторонами докази,
приходить до висновку, що у задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 необхідно
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом достовірно встановлено, що 03.07.2007
року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2
з іншого боку був укладений договір
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_4 (а.с. 103-104). Форма та зміст
укладеного між сторонами 03.07.2007 року
договору дарування відповідає вимогам
ст. ст. 717-719 ЦК України. А саме договір
дарування між позивачем та
відповідачем підписаний сторонами
власноручно, укладений у письмовій
формі та посвідчений приватним
нотаріусом, що не спростовується
сторонами.

Ст. 182 ЦК України передбачена
необхідність державної реєстрації як
прав на нерухомість, так і правочинів
щодо нерухомості.

Під час розгляду справи встановлено, що
договір дарування, укладений 03.07.2007
року, зареєстрований приватним
нотаріусом округу ОСОБА_9, та пройшов
державну реєстрацію, що свідчить про
те, що договір дарування
зареєстрований у встановленому
законом порядку .

Згідно ст.725 ЦК України передбачено, що
договором дарування може бути
встановлений обов'язок обдарованого
вчинити певну дію майнового характеру
на користь третьої особи або
утриматися від її вчинення ( передати
грошову суму чи інше майно у
власність, виплачувати грошову
ренту, надати право довічного
користування дарунком чи його
частиною, не пред'являти вимог до
третьої особи про виселення тощо).

Сторона позивача в своєму позові
посилається на те, що вказаний договір
дарування було вчинено під впливом
помилки, яка стала можлива внаслідок
незнання української мови, похилого
віку, та поганого самопочуття,
відсутності знань та досвіду щодо
порядку відчуження нерухомого майна,
та невиконання з боку приватного
нотаріуса вимог закону щодо
роз'яснення змісту правочину та норм
права, укладання договору дарування
потягло настання для позивача
невигідних та несподіваних наслідків,
а тому можна зробити висновок, що
правочин не було б укладено.

Отже, доказуванню по даній справі
підлягає наявність помилки ОСОБА_1 у
розумінні правочину, його наслідків,
прав і обов`язків сторін.

Проте з доводами, які надані позивачем
по справі суд не погоджується,
оскільки, як передбачено ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК
України) мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в Постанові від 6 листопада 2009
року № 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" У відповідності
до п. 23 правочин може бути визнаний
судом недійсним на підставі статті
233 ЦК України, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи,
членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза
банкрутства та інші обставини, для
усунення або зменшення яких необхідно
укласти такий правочин. Особа (фізична
чи юридична) має вчиняти такий
правочин добровільно, без наявності
насильства, обману чи помилки. Особа,
яка оскаржує правочин, має довести, що
за відсутності тяжкої обставини
правочин не було б вчинено взагалі або
вчинено не на таких умовах.

Із договору дарування квартири від
03.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та
його сином ОСОБА_2 вбачається, що він
підписаний власноруч дарувальником та
обдаровуваним, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за р. №553 (а.с.
103-104). Зі змісту пункту 4.4 зазначеного
договору вбачається, що зміст цього
договору, зміст зазначених в ньому
статей їм зрозумілий, питань, які
залишилися б нез'ясованими для них
немає. При цьому сторони договору
стверджували (п. 3.2 договору), що
однаково розуміють значення і умови
цього договору та його правові
наслідки, підтверджують дійсність
намірів при його укладанні, а також те,
що він не має характеру фіктивного,
уявного та удаваного правочину. Також у
п. 1.4 договору вказано, що сторони
оцінюють дар у суму 9123 гривні і
підтверджують, що безоплатна передача
майна від Дарувальника Обдаровуваному
є дійсним наміром сторін і не приховує
ніяких зобов'язань Обдаровуваного,
пов'язаних з цим договором, по
відношенню до Дарувальника. Сторони
також стверджували, що не обмежені у
праві укладати правочини, не
страждають на захворювання, що
перешкоджають усвідомити ними суті
цього договору (п 3.3 договору), а також
що, за своєю природою договір дарування
є безоплатним, а тому Дарувальник не
має права вимагати від відповідача
вчинення на його користь будь-яких дій
майнового характеру (п.3.4 договору).
Крім того, сторони договору
стверджували, що дарування здійснено
ними за доброю волею, при здоровому
розумі та ясній пам'яті, діючи вільно,
за відсутності будь-якого примусу, як
фізичного, так і психічного.

Також позивач в ході судового
засідання вказував, що він помилявся
стосовно природи договору, та вважав,
що у нотаріуса підписує договір
довічного утримання.

Перевіряючи законність вимоги про
укладення договору внаслідок помилки,
слід врахувати, що в такому випадку
воля позивача до вчинення правочину і
результат правочину не узгоджується в
разі помилки, якщо вона має істотне
значення. Такими є у тому числі помилки
щодо правової природи правочину, його
змісту та інше. Обставини щодо яких
помилилася сторона правочину мають
існувати, або навпаки бути відсутніми
саме на момент вчинення правочину.
Сторона на підтвердження своїх вимог
про визнання правочину недійсним
повинна довести, що така помилка
насправді мала місце, тобто надати
докази, які б свідчили про її помилку
щодо істотних обставин правочину. Суд
вважає, що такі докази позивачем не
були надані, а саме посилаючись на
наявність ознак помилки при укладенні
правочину, позивач зазначив підставу -
не знання ним української мови, якою
складено договір, хвороби якими він
страждає, відсутності знань досвіду
щодо порядку відчуження нерухомого
майна, та невиконання з боку приватного
нотаріуса вимог закону щодо
роз'яснення змісту правочину та норм
права.

Суд вважає, що незважаючи на те, що
позивач народилася с. Ровеньки,
Ровеньського району, Воронізької
області, деякий час мешкав у Росії, але
на час складання договору дарування
володів українською мовою настільки ,
щоб чітко розуміти зміст документу,
який підписав та наслідки, які
внаслідок цього породжуються. З
матеріалів справи вбачається, що
позивач з 1961 року постійно проживає у м.
Харкові, є громадянином України (а.с. 11).
Враховуючи складання оскаржуваного
договору в липні 2007 року, слід
проаналізувати документи, які
передують цій даті, а також наданими
позивачем документів, якими повністю
на думку суду, спростовуються доводи
позивача про нерозуміння ним змісту
правочину внаслідок незнання мови. Так
позивач має посвідчення інваліда 2
групи, яке видано у 1997 році, згідно з
яким він має пільги для ветеранів війни
- учасників війни (а.с. 12). Під час
підготовки та звернення до суду
позивачем було надано довіреність на
його представника та договір про
надання правової допомоги (а.с.60). Крім
того, у матеріалах інвентарної справи
та наданих матеріалів до суду
нотаріусом має місце договір
купівлі-продажу частини квартири від
08.11.2000 року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
округу ОСОБА_5, реєстр № 6492, згідно з
яким позивач придбав у особисту
власність ? частину квартири. Із змісту
вказаних документів убачається, що до
укладення оскаржуваного правочину, так
і на час розгляду справи у суді позивач
без послуг перекладача на українській
мові укладав угоди, в тому числі
договір купівлі-продажу вказаної
частини квартири. Суд звертає увагу, що
перелічені вище копії документів
викладені діловою українською мовою. В
судовому засіданні позивач не вказав
на те, що жоден з таких документів ним
оскаржувався у будь-який спосіб, в тому
числі з мотивів нерозуміння його
змісту внаслідок незнання української
мови.

Проте у матеріалах справи має місце
договір дарування від 22.02.2001 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського округу ОСОБА_10
(а.с.156), який викладено державною мовою,
та який позивачем було оскаржено у
судовому порядку з підстав недійсності
в зв'язку з тим, що на меті мав
підписати не договір дарування, а
заповіт. Було винесено рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 21.03.2007 року, згідно з яким
вказаний догорів дарування було
визнано недійсним, у зв'язку з
визнанням позову відповідачкою по
справі ОСОБА_11 (а.с. 168). Проте, як
пояснила в судовому засіданні,
допитана в якості свідка ОСОБА_11
обдарована по договору дарування від
22.02.2001 року, договір дарування вони
дійсно укладали, при укладанні
договору кожна сторона усвідомлювала,
природу на правові наслідки правочину,
та те, що укладають саме договір
дарування, але в кінці 2006 року на
початку 2007 року, тобто після спливу 5
років, відносини між ними, а саме
позивача на нею погіршилися, вони
розірвали шлюб, та ОСОБА_1 побажав
повернути собі належну йому частину
квартири. Вона не стала проти цього
заперечувати, та визнала позов в
повному обсязі. Разом з тим, свідок
ОСОБА_11 пояснила суду, що у 2007 році
позивач віршів укласти договір зі
своїм сином, такий як договір довічного
утримання. Вона також у цей час
укладала договір зі своїми дітьми, та
вони уклали однакові договори -
договори довічного утримання, тільки
вона з своїми дітьми, а позивач зі своїм
сином, крім того, давали згоду кожний на
укладання договорів дарування, яка
була нотаріально оформлена (а.с. 186-187,193).
Таким чином оцінюючи пояснення свідка
ОСОБА_11 суд критично ставиться до її
пояснень саме в частині, що позивач у
2007 році укладав зі своїм сином,
відповідачем по справі саме договір
довічного утримання, як і свідок тощо,
т.я. пояснення в цій частині досидь
суперечливі. Так свідок під час допиту
неодноразово давала плутані пояснення
саме в частині укладання договору
довічного утримання, неодноразово
вказувала, що позивачем с сином ОСОБА_2
у липні 2007 року укладався договір
дарування, відповідаючи на чисельні
запитання учасників процесу
посилалася на письмові докази, такі як
надання згоди на укладання договору,
при цьому вказуючи на укладання
позивачем з сином у 2007 році договору
дарування. Крім того, пояснення свідка
ОСОБА_11 саме в частині укладання
договору довічного утримання нею самою
зі своїми дітьми також були
непослідовні та плутані. Проте її
показання, що позивачем ОСОБА_1
укладений договір довічного утримання
не узгоджуються з наданими та
витребуваними судом письмовими
доказами, та спростовуються ними.

Відповідно до заяви від 03.07.2007 року (а.с.
112), ОСОБА_11 надала на ім'я нотаріуса
ХМНО заяву я якій вказала, що вона діючи
вільно, свідомо і добровільно, розумно
та на власний розсуд, без будь-якого
примусу, як фізичного так і психічного,
бажаючи реального настання правових
насідків надала згоду своєму
колишньому чоловіку ОСОБА_1, подарувати
ОСОБА_2 ? частину квартири АДРЕСА_1, яка
була придбана під час зареєстрованого
шлюбу за спільні кошти.

Відповідно до замовлення №1901441 до КП
«ХМБТІ», яке насамперед підписане
обома замовниками, у травні 2007 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_11, просили надати 2
витяги для відчуження належних частин
квартири АДРЕСА_1, а згідно заяви на ім'я
директора КП «ХМБТІ» від 22.05.2007 року
від імені ОСОБА_11, вона просить про
знижку по оплаті послуг ХМБТІ, т.к. вона
та її колишній чоловік мають намір ще
при житті подарувати кожний свою
частку своїм дітям, яка насамперед
підписана обома замовниками (а.с. 172,173),
та ними отримана знижка у 70% від
вартості робіт.

У відповідності до договору дарування
від 07.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_11 з
одного боку та ОСОБА_12, ОСОБА_13 з
другого, посвідченого приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_14, реєстр №722 (а.с.
193), ОСОБА_11 уклала саме договір
дарування, де у п. 4.5 вказаного договору
зазначено, що вказаний договір
дарування укладається за згодою її
колишнього чоловіка ОСОБА_1,
справжність підпису якого на заяві, що
містить його згоду на дарування
частини квартири, засвідчено приватним
нотаріусом ОСОБА_9 03.07.2007 року.

Також суд вважає, що надані стороною
позивача медичні довідки не доводять
того факту, що позивач помилявся
стосовно природи договору внаслідок
поганого самопочуття. Так медична
довідка підтверджує факт знаходження
позивача на диспансерному обліку в
КЗОЗ «Харківська міська поліклініка
№18» з 25 березня 2000 року з приводу
наступних захворювань: ІХС.
Атеросклеротичний кардіосклероз.
Гіпертонічна хвороба ІІст. ЖКХ.
Хронічний гепатохолецистит. Хронічний
пієлонефрит. Церебральний
атеросклероз. Розповсюджений
остеохондроз. Післятравматична
контрактура лівого плечового суглобу(
а.с. 13-15). Вказані захворювання не
свідчать про незадовільний стан
позивача та сторони договору
дарування, який було укладено
сторонами по справі 03.07.2007 року. Так у
вказаний період з березня 2000 року
позивач неодноразово укладав договори,
насамперед договір купівля-продажу від
08.11.2000 року, який ніким не було
оскаржено, договір дарування від 22.02.2001
року, звертався до суду з приводу
визнання укладеного договору
дарування від 22.02.2001 року недійсним,
надавав довіреності, укладав угоди з
адвокатом, насамперед договір про
надання правової допомоги від 27.12.2013
року, при цьому вказані захворювання не
заважали приймати рішення та правильно
сприйняти природу договорів,
власноручно підписуватися. Також
жодного доказу, який би свідчив про
стан здоров'я позивача по справі станом
саме 03.07.2007 року позивачем до суду не
надано.

Згідно пояснень приватного нотаріусу
ОСОБА_9 встановлено, що ним дійсно 03.07.2007
року було посвідчено договір дарування
1/2 частини квартири між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 До посвідчення договору ним
було встановлено дійсні наміри сторін
на укладання саме договору дарування.
Наміру скласти договір довічного
утримання позивач не виявляв.
Позивачем ОСОБА_1 було надано нотаріусу
необхідно для укладання договору
дарування документи, а саме паспорт
громадянина України,
правовстановлюючий документ, а саме
договір купівлі-продажу ? частини
квартири від 08.11.2000 року, витяг з
реєстру права власності від 26.04.2007 року,
ОСОБА_2 було надано паспорт громадянина
України. Позивач ОСОБА_1 розумів
значення, умови та правові наслідки
договору, будь-які заперечення щодо
кожної з умов договору у нього були
відсутні. Під час розмови, коли мало
місце обговорення проекту договору
сторони забажали внести запис про
безстрокове проживання ОСОБА_1 у
житловому будинку, тобто зі
встановленням особистого сервітуту.
Текст договору сторонам було прочитано
нотаріусом уголос, з одночасним
перекладом на російську мову, з текстом
договору були згодні, після чого,
сторони підписали його власноручно.
Будь - які сумніви, що дарувальник
страждає на психічний розлад, який може
вплинути на його здатність
усвідомлювати свої дії та керувати
ними або наявність будь-яких сумніві
щодо обсягу цивільної дієздатності
дарувальника, та його хворобливого
стану взагалі, при посвідчені договору
дарування у нотаріуса не виникли, та
нотаріус наголосив на тому, що будь -
яких ознак пригніченого або вразливого
стану позивача він при укладанні
договору не помітив. Після укладання
договору дарування сторони отримали
оригінали договору, за отримання яких
розписалися у реєстрі нотаріальних
дій.

Таким чином, суд не може погодитися з
твердженням сторони позивачів,
відносно відсутності знань та досвіду
у позивача щодо порядку відчуження
нерухомого майна, як підстави визнання
договору дарування недійсним. Так
судом достовірно встановлено, що
позивач неодноразово укладав
різноманітні договори по відчуженню та
отриманню нерухомого майна, а саме
договір купівлі - продажу спірної
квартири 08.11.2000 року, в подальшому
договір дарування належної йому
частини квартири. Разом з тим звертався
до суду для захисту свого права, під час
розгляду справи, також нотаріально
оформлював довіреність для того, щоб
його представник представляв його
інтересі у суді, при цьому вказавши
повний перелік прав сторони.

Допитаний у судовому засіданні свідок
ОСОБА_15 вказала, що вона дружина
відповідача, тому знає позивача, батька
свого чоловіка багато років. Зазначила,
що ОСОБА_1 дуже вольова людина, крім
того чоловік якого неможливо умовити
щось робити проти його волі. Він дуже
обізнана людина, і у свої 90 років добре
знається на праві. Вказала про те, що у
2007 році позивач забажав подарувати
квартиру своєму синові ОСОБА_2,
підготував документи, які було
необхідні для укладання правочину.
Вказала, що документи виготовлялися
одночасно і ОСОБА_11, колишньою дружиною
позивача та співвласницею спірної
квартири, яка також оформлювала
договір дарування зі своїми дітьми.
Вказала, що 03.07.2007 року була присутня у
приміщенні нотаріуса, проте коли
нотаріус оформлював угоду дарування,
її та ОСОБА_11, яка надала згоду на
відчуження квартири, видалили із
кабінету нотаріуса. При цьому позивач
неодноразова як до укладання договору
дарування, так і в день угоди казав, що
хоче подарувати саме своєму синові
квартиру. Після укладання договору
вони вийшли із кабінету нотаріуса та
кожний, батько та син мали документи, а
саме договір дарування частини
квартири. При цьому ОСОБА_2 був
задовільний тим, що подарував синові
свою частину квартири, та позивач не
був у хворобливому та пригніченому
стані.

Допитаний у судовому засіданні свідок
ОСОБА_16 вказала, що працює медичною
сестрою в Благодатнівській медичній
установі. У кінці 2006 року 2007 році
позивач ОСОБА_1 мешкав у свого сину у с.
Благодатне, Валківського району
Харківської області та захворів. Вона
надавала йому медичну допомогу та
призначала ліки. При її спілкуванні з
позивачем останній розповідав їй, що
бажає подарувати своєму синові частину
квартири.

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що зі слів
діда знав що останній частину своєї
квартири передав сину - ОСОБА_2 Також
пояснив, що до появи доньки дідуся у
родині були гарні та дружні стосунки.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором
довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужував) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Судом також встановлено, що відповідач
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працює, мешкав
станом на 03.07.2007 року АДРЕСА_2 (а.с. 103, 117,
117 оборот, 119). Таким чином при укладанні
договору довічного утримання повинна
бути домовленість сторін не тільки
щодо нерухомості, її передачу або
відчуження, але і до догляду, грошової
оцінки матеріального забезпечення
відчужувача, що не було доведено
позивачем в судовому засіданні.

Отже суд вважає, що позивач повністю
розумів зміст, правові наслідки
укладеного 03.07.2007 року договору
дарування, тому з зазначених мотивів
позов не може бути задоволеним і суд
вважає спростованими його мотиви про
наявність помилки зі сторони позивача
при укладенні оскаржуваного договору
внаслідок незнання української мови,
похилого віку, та поганого самопочуття,
відсутності знань та досвіду щодо
порядку відчуження нерухомого майна. З
аналогічних мотивів спростовано є
мотиви позову про порушення нотаріусом
вимог закону щодо роз'яснення змісту
правочину та норм права. Проте
показання свідків, як і надані письмові
докази не спростовують цих висновків
суду.

Згідно ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність. За змістом
зазначеної статті дарувальник
добровільно позбавляє себе права
власності на майно, не маючи при цьому
на меті отримання будь-яких вигод
матеріального чи морального характеру
з боку обдарованого, у свою чергу
обдарований набуває права власності на
майно при відсутності з його боку
обов'язків надання таких вигод.

Згідно ст.719 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності, а у
відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України,
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 317 УК України,
власникові належить право володіння,
користування та розпорядження
майном. Та відповідно до ч. 2 вказаної
статті, на зміст права власності не
впливають місце проживання власника
та місцезнаходження майна.

Відповідач ОСОБА_2 став власником,
тобто у відповідача виникло право
власності на ? частини квартири
АДРЕСА_1 з моменту її прийняття,
прийняттям дарунку сторони обумовили
одержання обдаровуваним примірника
договору дарування після його
нотаріального посвідчення. Таким чином
ОСОБА_2 володів, користувався та
розпорядився належній йому на праві
власності частиною квартири шляхом
укладання договору дарування від 26.10.2007
року зі своєю дочкою ОСОБА_3 (а с. 204)

Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Судом не встановлено
фактів, які б свідчили про те, що
відповідач ОСОБА_2 володів ? частиною
квартири неправомірно.

На підставі викладеного, суд вважає
необхідним в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання договору дарування від
03.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований за № 553 недійсним -
відмовити.

У зв'язку з тим, що суд не визнав
обґрунтованими вимоги позивача в
частині визнання договору дарування
від 03.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований за № 553 недійсним, тому
підстав для задоволення позивних вимог
в частині застосувати як наслідок
недійсності правочину повернення
сторін у первісний стан, витребування
від ОСОБА_3 ? частини квартири АДРЕСА_1,
визнання за позивачем право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1 немає та
відмовляє в задоволенні позову в цій
частині, так як ці вимоги є
безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 59, 60, 61, 79, 81, 88, 213-218 ЦПК України,
ст. ст. 182, 203, 229, 317, 328, 626, 628, 717-719, 744 ЦК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання договору дарування,
укладеного 03.07.2007 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 № 553
недійсним, повернення сторін у
первісний стан, витребування від
ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
визнання за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня його проголошення
(отримання) шляхом подання апеляційної
скарги до апеляційного суду
Харківської області через районний
суд.

Суддя:
О.В. Глібко