Справа №485/758/14-ц 22.09.2014 22.09.2014 22.09.2014
Провадження №22-ц/784/2349/14
Провадження №22-ц/784/2349/14
Головуючий у першій інстанції Лисенко
Доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

22 вересня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Богуславською О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4
рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 17 липня 2014
року, ухваленого по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - Снігурівський РС
УДМСУ в Миколаївській області, про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 пред'явила до
суду вищевказаний позов.

Позов мотивований тим, що позивач є
власником житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 17 липня 2007
року.

Відповідач ОСОБА_5 є її сином, а ОСОБА_6 -
онуком, які у вказаному будинку
зареєстровані, але за місцем
реєстрації не проживають починаючи з
1992 року. При цьому, останні не приймають
участі в утриманні будинку, не
здійснюють оплату комунальних послуг,
чим створюють перешкоди позивачу у
користуванні спірним майном.

Враховуючи викладене, позивач просила
визнати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням, як особи, що в
ньому не проживають без поважних
причин понад шість місяців та зняти їх
з реєстраційного обліку за спірною
адресою.

В подальшому ОСОБА_3 уточнила свої
позовні вимоги та остаточно просила
визнати відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6
такими, що втратили право користування
вищевказаним житловим будинком (а.с.81).

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області від
17 липня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням районного
суду, ОСОБА_3 та її представник подали
на нього апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
просять скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні, суд
першої інстанції виходив з того, що
належних доказів, у відповідності до
вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, на
підтвердження домовленості між
сторонами щодо користування житлом
суду не надано, а тому і законних
підстав позбавити відповідачів такого
права немає.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області не погоджується
з обставинами та правовідносинами,
встановленими судом першої інстанції,
його висновки щодо них та результату
вирішення справи вважає
необґрунтованими й незаконними.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового права або
майнового права та інтересу у
визначені цією статтею способи. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України
та ст.1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17 липня 1997 року відповідно
до Закону України від 17 липня 1997 року
№475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції»,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317,
319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК
України).

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Статті 150,156 ЖК України передбачають, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Водночас, ст.405 ЦК України встановлює
сервітутне право членів сім'ї власника
житла на користування цим житлом.
Зокрема:

- члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону, а житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником;

- член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

До членів сім'ї власника належать
особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України
(дружина (чоловік), їх діти і батьки).
Членами сім'ї може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Припинення сімейних
відносин з власником квартири не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником житла
і колишнім членом його сім'ї про
безоплатне користування жилим
приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст.162 ЖК України.

При вирішенні спору про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, необхідно
встановити факт відсутності особи у
жилому приміщенні та поважність причин
такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за
місцем проживання визначаються судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та правил
ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи
сторін щодо поважності причин
відсутності у жилому приміщенні.

За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду
ухвалено не у повній відповідності з
виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено районним судом, ОСОБА_3 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1
(а.с.13,18).

За відомостями адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України, разом з
ОСОБА_3 в цьому житловому будинку також
зареєстровані ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.100,101).

Як слідує з акту, складеного 17 квітня
2014 року, відповідачі починаючи з 1992
року покинули житловий будинок та не
проживають в ньому (а.с. 20).

В суді першої інстанції, як на підставу
своїх заперечень відповідач - ОСОБА_5
посилався на те, що в спірному будинку
він та його син ОСОБА_6 не проживають,
оскільки через конфлікти існують
перешкоди з боку позивача (а.с.34).

Між тим, належних та допустимих доказів
на підтвердження своїх заперечень
(звернення до сільської ради, або в
правоохоронні органи з приводу
усунення перешкод у користуванні
будинком) матеріали справи не містять,
хоча за приписами ст.60 ЦПК України, то є
обов'язком відповідачів.

Окрім того, як пояснила в суді
апеляційної інстанції позивач,
перешкоди у проживанні відповідачам в
житловому будинку, відсутні
(протилежного суду не надано).

Отже, оскільки вичерпного переліку
поважних причин не проживання у
житловому приміщенні цивільне
законодавство не встановлює, в зв'язку
з чим вищезазначене питання повинно
вирішуватися судом у кожному випадку з
урахуванням конкретних обставин
справи, колегія суддів приходить до
висновку про те, що відповідачі не
проживають у спірному будинку без
поважних причин понад один рік.

Будь - яких домовленостей між сторонами
про інші умови припинення права
користування житлом, не встановлено.

За такого, оскільки суд першої
інстанції був іншої думки та помилково
відмовив у задоволенні позовних вимог
про визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1, то
зазначений висновок слід привести в
дію рішенням апеляційної інстанції.

При ухваленні рішення, колегія суддів
враховує те, що позивач обґрунтовувала
свої позовні вимоги вказаними вище
обставинами, але посилалась як на
підставу позову на ст.ст.71,72 ЖК України.
Разом з тим, само по собі посилання
позивача на певну норму закону яка
суперечить обставинам, якими вона
обґрунтовувала свої вимоги, є
підставою для застосування судом
належної норми закону незалежно від
згоди на це позивачки.

За таких обставин, рішення суду на
підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням у
справі нового рішення, яким слід
визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідачів в рівних частках на
користь позивача підлягає стягненню в
рахунок відшкодування судових витрат
366 грн. 60 коп., тобто з кожного по 183 грн. 30
коп.

Керуючись ст.ст.303,309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від
17 липня 2014 року скасувати та
ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування житловим
будинком АДРЕСА_1.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування судових витрат 366 (триста
шістдесят шість) грн. 60 коп., тобто по 183
(сто вісімдесят три) грн. 30 коп. з
кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: