Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №293/2156/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 травня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Косигіної Л.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до Черняхівської
селищної ради, третя особа: Державна
реєстраційна служба Черняхівського
РУЮ про визнання права власності на
житловий будинок за набувальною
давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Черняхівського районного суду
Житомирської області від 19 березня 2014
року, -

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, в
якому просив визнати право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 за
набувальною давністю за ОСОБА_2, в
порядку ст. 344 ЦК України. Зазначив, що з
1994 року ОСОБА_2 проживала однією сім'єю
з ОСОБА_4 у вищевказаному будинку, який
належав його дружині ОСОБА_5, з якою
останній у зареєстрованому шлюбі не
перебував. ОСОБА_4 помер у 2002 році, а
його громадянська дружина ОСОБА_5 у 1994
році. Оскільки ОСОБА_2 та її чоловік
ОСОБА_4 відкрито володіли будинком
протягом тривалого часу, вважає, що
набула право власності на даний
будинок після чоловіка.

Рішенням Черняхівського районного
суду Житомирської області від 19
березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне дослідження
судом обставин справи, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсяз.
Зокрема, зазначає те, що ОСОБА_2
правомірно заселилися в будинок,
постійно проживає і зареєстровані в
ньому, обробляла земельну ділянку,
здійснювала поточний ремонт будинку,
обробляла земельну ділянку, тощо. Суд
першої інстанції не дослідив вказаних
обставин та не надав їм належну оцінку,
внаслідок чого ухвалив неправильне
рішення.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01.01.2001 року, а ОСОБА_2 проживає
у АДРЕСА_1 з 1994 року.

Проте з такими висновками суду
повністю погодитись не можна,
враховуючи наступне.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

При цьому, право власності у володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника. Володілець за давністю,
відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, є
незаконним володільцем (особа
заволоділа чужим майном). Отже, позов
про право власності за давністю
володіння не може пред'явити законний
володілець, тобто особа, яка володіє
(користується) майном з волі власника.
Набуття права власності на майно, яке
належить володільцю (користувачу) на
підставі певного титулу - оренди, найму,
зберігання, оперативного управління,
застави тощо, є недопустимим. Такий
володілець завжди знає похідний та
обмежений характер свого права на
майно, знає, що його право має певну
підставу - право власності чи речове
право іншої особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 набула
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 22.12.1967 року (а.с. 12-14).
08.08.1994 року ОСОБА_5 померла.

Після її смерті у будинку залишився
проживати її співмешканець ОСОБА_4,
який був зареєстрований у спірному
помешканні до 20 липня 1994 року (а.с. 10-11). У
2002 році ОСОБА_4 помер. Дані обставини
підтверджені позивачем та не
заперечувались представником
відповідача під час розгляду справи в
суді першої та апеляційної інстанцій.

Доводи апелянта, що ОСОБА_2 у 1994 році з
дозволу ОСОБА_4 вселилася до спірного
помешкання, в якості його дружини,
належними та допустими доказами не
підтверджені, як не надано суду доказів
і того, що останній мав право
розпорядження належним ОСОБА_5
будинком. Матеріали справи не містять
доказів, що ОСОБА_4, як користувач у
визначеному законом порядку набув
право власності на спірне
домоволодіння та мав право вільного
розпорядження ним.

Судом встановлено, що 04.06.2005 року ОСОБА_2
зареєстрована у спірному будинку
АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

За таких обставин, коли ОСОБА_2
користувається спірним будинком
(проживає, зареєстрована) з 2005 року
володіння не є добросовісним, а є
титульним і виникло внаслідок найму
(оренди) житла.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні цих вимог,
апеляційний суд приходить до висновку,
що позивачем не надано доказів не
титульного та добросовісного
володіння чужим майном понад десять
років, а тому відсутні підстави для
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду
Житомирської області від 19 березня 2014
року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до Черняхівської
селищної ради про визнання права
власності на житловий будинок за
набувальною давністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді