АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/6436/14
Категорія: надання послуг
Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Бородіна М.М.

Кіпенка І.С.

при секретарі:
Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського
районного суду м.Харкова від 12 серпня
2014 року у справі за позовом
Комунального підприємства «Харківські
теплові мережі» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за надане
теплопостачання,-

ВСТАНОВИЛА :

12 грудня 2013 року представник позивача -
Комунального підприємства «Харківські
теплові мережі» (далі КП «ХТМ»)
звернувся у суд з позовом в якому, з
урахуванням його уточнень, просить
стягнути з відповідача на користь
позивача за період з листопада 2012 року
по травень 2013 року 39865, 43 вартості
спожитої теплової енергії та витрати
по сплаті судового збору в сумі 229,40 грн.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що батьку
відповідача - ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 28.11.2012
належали нежитлові приміщення 1-го
поверху № 1-:-7, 9-:-14, 16-:-44, 48-:-55 по АДРЕСА_1
та який, не уклавши договір на
постачання теплової енергії фактично
отримував у період з листопада 2012 по
травень 2013 теплову енергію за рахунок
позивача, яку КП «ХТМ» подає у
централізовану систему опалення
вказаного житлового будинку, де
розташоване зазначені нежитлові
приміщення.

Представник позивача зазначає, що
постачання теплової енергії у житловий
фонд на потреби опалення здійснюється
на підставі розпоряджень місцевих
органів влади про початок та
закінчення опалювального сезону.
Постачання теплової енергії
відповідачу підтверджується актами
про підключення та відключення від
опалення (№ 170/8321 від 19.10.2012, № 178/7815 від
14.04.2010 та актом обстеження системи
теплопостачання об'єкта№ 170/87 від
28.03.2013).

Як на підставу позовних вимог
представник позивача, з посиланням на
вимоги ст.ст. 1212, 1213 ЦК України та
Закону України «Про теплопостачання»
та зазначаючи, що теплова енергія є
товарною продукцією яка призначена для
купівлі-продажу, вказує, що з листопада
2012 року по травень 2013 року за рахунок
позивача ОСОБА_4 користувався тепловою
енергією на потреби опалення без
договору, тобто без достатніх підстав,
а тому вартість спожитої теплової
енергії повинна бути відшкодована
підприємству.

Представник позивача також зазначає,
що в травні 2013 року ОСОБА_4 помер. ОСОБА_3
є спадкоємцем після померлого батька
ОСОБА_4 та йому перейшли всі права та
обов'язки (спадщини) після смерті
ОСОБА_4 , у зв»язку з чим на момент
відкриття спадщини до ОСОБА_3 перейшли
і борги померлого батька, в тому числі і
за отримані комунальні послуги ( а.с.2-3,
37-38).

В судовому засіданні суду першої
інстанції представник позивача
підтримала вказані позовні вимоги з
зазначених підстав та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні суду першої інстанції проти
позову заперечував. Свої заперечення
обгрунтовував тим, що позивачем
неправомірно було застосовано
розрахунок вартості спожитої теплової
енергії, який встановлено Правилами
користування тепловою енергією,
затвердженими Постановою Кабінету
міністрів України від 03.10.2007 № 1198,
оскільки ОСОБА_4 не був власником всієї
будівлі АДРЕСА_1 та не вів
підприємницьку діяльність у
зазначених належних йому нежитлових
приміщеннях.

Посилаючись на вказані обставини
представник відповідача зазначив, що
ОСОБА_4 мав сплачувати за отримане
теплопостачання в нежитлових
приміщеннях за правилами та тарифами
встановленими для житлових приміщень
та оскільки відповідачем у квітні 2013
року було сплачено 9211,01 грн., то ОСОБА_4
не має заборгованості перед КП «ХТМ», а
навідь переплатив за отримані послуги
1228,18 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 12 серпня 2014 року вказані
позовні вимоги позивача задоволено в
повному обсязі. Суд. стягнув з
відповідача на користь позивача
вказану заборгованість та судові
витрати у справі.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати вказане рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права які
на його думку регулюють вказані
правовідносини та на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
наявним у справі доказам. Наводить ті ж
доводи, що ї його представник в
судовому засіданні суду першої
інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача, посилаючись на
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції та
безпідставність доводів апеляційної
скарги, просить рішення суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу-без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги та заперечень на апеляційну
скаргу, судова колегія приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи в повному обсязі позовні
вимоги позивача, суд першої інстанції,
з посиланням на вимоги статей 1212, 1213,
1216, 1218 ЦК України та Закону України
«Про теплопостачання», виходив з
доведеності позивачем позовних вимог
щодо користування ОСОБА_4 у період з
листопада 2012 року по травень 2013 року за
рахунок позивача тепловою енергією на
потреби опалення без договору, тобто
без достатніх підстав , а також з того,
що на момент відкриття спадщини до
ОСОБА_3 як його спадкоємця перейшли
борги померлого батька , в тому числі і
за отриману теплову енергію.

Однак погодитись з таким
висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 28.11.2012
року на праві власності належали
нежитлові приміщення 1-го поверху 1-:-7,
9-:-14, 16-:-44, 48-:-55 загальною площею 571,5 кв.м
в житловому будинку літ. «А-4», що
знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Судом першої інстанції також
встановлено, підтверджено наявними у
справі доказами, та цей факт сторонами
не заперечується , теплопостачання у
вказаний житловий будинок проводиться
позивачем у централізованому порядку
та будь яких договорів на таке
теплопостачання між ОСОБА_4 та
позивачем укладено не було.

Судом першої інстанції також
встановлено, підтверджено наявними у
справі доказами та відповідачем не
заперечується, що останній є
спадкоємцем померлого ОСОБА_4 -
власника вказаних нежитлових
приміщень.

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що вказані приміщення
отримали статус житлових та були
зареєстровані 26.04.2013р. відповідно до
свідоцтва про право власності в якості
окремих житлових квартир №№ 201-228 ( а.с.
109).

Матеріали справи також свідчать про те,
що 18 квітня 2013 року відповідачем
плачено позивачу 9211,01 грн.
заборгованості за послуги з
теплопостачання ( а.с.54).

Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних та юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позовна заява позивача свідчить про те,
що як на підставу своїх вимог
представник позивача посилається на
виникнення між позивачем та власником
нежитлових приміщень ОСОБА_4
правовідносин, які регулюються Законом
України «Про теплопостачання» при
цьому представник позивача , з
посиланням на вимоги ст.ст.1212, 1213 ЦК
України, а саме: користування тепловою
енергією померлим батьком відповідача
без достатніх підстав ( без договору) ,
зазначає, на необхідність
відшкодування її вартості
відповідачем, як його спадкоємцем.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про
теплопостачання» № 2633 від 02 червня 2005
року, з наступними змінами, цей Закон
регулює відносини, що виникають у
зв»язку з виробництвом,
транспортуванням, постачанням і
використанням теплової енергії,
державним наглядом (контролем) у сфері
теплопостачання, експлуатацією
теплоенергетичного обладнання та
виконанням робіт на об»єктах у сфері
теплопостачання суб»єктами
господарської діяльності незалежно
від форм власності .

В ст. 1 вказаного Закону України
зазначено, що у цьому Законі терміни
вживаються в такому значенні: -
постачання теплової енергії
(теплопостачання), це господарська
діяльність, пов»язана з наданням
теплової енергії (теплоносія)
споживачам за допомогою технічних
заходів транспортування та розподілу
теплової енергії на підставі договору;

- споживачем таких послуг, є фізична чи
юридична особа, яка використовує
теплову енергію на підставі договору.

- теплова енергія це товарна продукція,
що виробляється на об»єктах сфери
теплопостачання для опалення,
підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів , призначена для
купівлі-продажу.

Таким чином обов»язковими умовами для
правовідносин, пов»язаних з купівлею -
продажем теплової енергії є:
виникнення вказаних правовідносини
між суб»єктами господарської
діяльності незалежно від форм
власності та виникнення вказаних
правовідносин на підставі договору
купівлі-продажу теплової енергії.

Поняття суб»єкта господарської
діяльності визначено в ст. 55
Господарського кодексу України,
відповідно до якої - суб»єктами
господарювання визначаються учасники
господарських відносин, які здійснюють
господарську діяльність, реалізуючи
господарську компетентність
(сукупність господарських прав та
обов»язків), мають відокремлене майно і
несуть відповідальність за своїми
зобов»язаннями в межах цього майна.

Вказана норма також визначає, що
суб»єктами господарювання зокрема є
громадяни України, іноземці та особи
без громадянства, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані відповідно до закону як
підприємці.

Доказів того, що власник зазначених
нежитлових приміщень, які розташовані
в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1,
ОСОБА_4 сам займався господарською
діяльністю, чи вказані нежитлові
приміщення використовувались для
господарського діяльності позивач, в
порушення вимог ст. 60 ЦПК України суду
не надав та такі докази в матеріалах
справи відсутні.

Відповідно ж до ст. 1 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» № 1875
від 24.06.2004 року, житлово-комунальні
послуги, це результат господарської
діяльності, спрямованої на
забезпечення умов проживання та
перебування осіб у житлових і
нежитлових приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил . Вказана
норма Закону також визначає, що
споживач житлово-комунальних послуг це
фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

В ч.2 ст. 3 цього Закону
встановлено, що його суб»єктами є
органи виконавчої влади, органи
місцевого самоврядування, власники,
виробники, виконавці та споживачі
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13
вказаного Закону, залежно від
функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на комунальні послуги
(централізоване постачання
холодної та гарячої води,
водовідведення, газо-та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо).

Таким чином вказаний Закон України
передбачає надання такої комунальної
послуги, як централізоване опалення як
власникам житлових, так і нежитлових
приміщень.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

В п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України
встановлено, що правочин між фізичною і
юридичною особами належить вчиняти у
письмовій формі, за виключенням
випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього
Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України
передбачає, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

В ст. ст. 24, 25 вказаного Закону України
«Про теплопстачання» встановлено
обов»язок на укладення договору на
купівлю - продаж телової енергії як
споживача, так і теплогенеруючої,
теплотранспортної та
теплопостачальної організації.

Відповідно до п.4 Правил користування
тепловою енергією, затверджених
Постановою Кабінетом Міністрів
України № 1198 від 03.10.2007 року,
користування тепловою енергією
допускається лише на підставі договору
купівлі-продажу теплової енергії між
споживачем і теплопостачальною
організацією. Форми типових договорів
затверджуються центральними органами
виконавчої влади в сфері
теплопостачання.

Судом першої інстанції встановлено, що
договір купівлі-продажу теплової
енергії між позивачем та власником
вказаних нежитлових приміщень не
укладавсь, та позивач , обгрунтовуючи
вимоги щодо відшкодування
відповідачем вартості спожитої
теплової енергії, з посиланням на ст.1212
ЦК України, зазначав на саме
відсутність зазначеного договору як на
підставу отримання відповідачем
теплової енергії без достатніх на це
правових підстав.

Доказів, які б свідчили, що позивач
запропоновував спадкодавцю ОСОБА_4
укласти такий договір , а останній
відмовився від його укладання ,
позивач суду не надав

Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦК України,
частин 1 та 2 ст. 509 ЦК України, цивільні
права та обов»язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені актами цвільного
законодавства, але за аналогією
породжують цивільні права та
обов»язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов»язків, зокрема
належать договори та інші право чини.
Зобов»язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов»язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо або утримуватись
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов»язку. Зобов»язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

В правових позиціях, які зробив
Верховний Суд України при розгляді
справ № 6-88цс13 та № 6-122цс14, предметом
яких були спори про стягнення
безпідставно набутих коштів, та які у
відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є
обов»язковими всіх судів України, у
разі виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них
положень частини першої статті 1212 ЦК
України.

Таким чином, відсутність укладеного
договору купівлі-продажу теплової
енергії , обов»язковість укладення
якого лежить як на споживачеві так і на
теплопостачальній організації, не
породжують у сторін цивільних прав та
обов»язків, пов»язаних з виконання
такого договору та виключають
можливість застосування до них
положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Вказані вище обставини справи та
вимоги норм матеріального права також
свідчать про відсутність у виниклих
між позивачем та відповідачем , як
спадкоємцем власника зазначених
нежитлових приміщень правовідносин,
пов»язаних з купівлею - продажем
теплової енергії, що виключає
можливість стягнення з нього на
користь позивача зазначених коштів з
підстав безпідставного отримання його
батьком теплової енергії , як продукту
, пов»язаного з продажем його
позивачем.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи та вимоги норм
матеріального права уваги не звернув
та прийшов до помилкового висновку про
обґрунтованість позовних вимог
позивача.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню як таке,
що ухвалено судом з порушенням
вказаних норм матеріального права,
невідповідності висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам (пункти 3, 4 ст. 309 ЦПК України), з
ухваленням нового рішення про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог
з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Скасувати рішення Фрунзенського
районного суду м.Харкова від 12 серпня
2014 року.

Відмовити Комунальному
підприємству «Харківські теплові
мережі» в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя :

Судді :