Номер провадження: 22-ц/785/6788/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Одеська залізниця»,
треті особи: ОСОБА_4, Вільна профспілка
Південної залізниці, Профком Вільної
профспілки Харківської вагонної
дільниці № 1 Південної залізниці про
визнання контрактів, укладеними на
невизначений строк, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду міста
Одеси від 11 червня 2014 року,

встановила:

В травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що у відповідача працював з 26.02.1990
року на посаді вантажника, а з 04.07.1990
року на посаді провідника пасажирських
вагонів по безстроковому трудовому
договору на підставі наказу № 1150-к від
04.07.1990 року.

05.06.2000 року відповідач примусово,
шляхом погрози звільнення з роботи,
перевів позивача провідником
пасажирського вагону за контрактом
терміном по 06.03.2005 року, згідно наказу №
1185-к від 05.06.2000 року.

Після закінчення цього контракту,
позивач продовжував працювати по
безстроковому трудовому договору, але
05.06.2005 року відповідач знову шляхом
погрози звільнення з роботи змусив
укласти новий контракт з 02.06.2005 року по
04.02.2008 рік, про що видав наказ № 552- сс
від 02.06.2005 року.

Після закінчення дії цього контракту,
позивач знову продовжив працювати по
безстроковому трудовому договору.

Але 05.06.2008 року відповідач знову шляхом
погрози звільнення з роботи примусив
позивача укласти з ним черговий
контракт на строк з 05.06.2008 року по 04.06.2011
рік та видав наказ № 725-ос від 05.06.2008
року.

12.05.2011 року відповідач перевів позивача
на посаду начальника пасажирського
поїзду на умовах контракту по 27.01.2012
року, хоча умовою призначення був
період відпустки основного працівника
по догляду за дитиною, що складає не
менше трьох років.

09.12.2011 року відповідач неправомірно
звільнив позивача з роботи за п. 8 ст. 36
КЗпП України, про що видав наказ № 24.12
від 09.12.2011 року.

Цей наказ був оскаржений позивачем до
суду. На підставі рішення суду 26.04.2012
року відповідач поновив його на посаді
начальника поїзда з 10.12.2011 року на
умовах контракту № 90/2011 та видав про це
наказ № 483-ос від 26.04.2012 року.

26.04.2012 року, відповідач переслідуючи
мету розправи змусив позивача під
загрозою повторного звільнення у
черговий раз укласти інший контракт №
39/2012 строком до 25.04.2013 року та видав про
це наказ № 486-ос від 26.04.2012 року.

25.04.2013 року відповідач видав наказ №
ЛВЧДК-3- 05/372-ос про звільнення позивача
з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України на
підставі закінчення строку дії
недійсного контракту № 39/2012. З цим
наказом позивача було ознайомлено
14.05.2013 року.

Позивач не згоден із звільненням з
роботи, вважає дії з боку керівника
пасажирського вагонного депо
Одеса-Головна ОСОБА_4 по відношенню до
нього незаконними, а наказ від 25.04.2013
року за № ЛВЧДК-3-05/372-ос таким, що
підлягає скасуванню.

На підставі зазначеного позивач просив
поновити його на роботі, скасувавши
наказ від 25.04.2013 року за №ЛВЧД-3-05/372-ос,
стягнути на його користь середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу до моменту поновлення на
роботі, стягнути на його користь
моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Після зміни предмету позову позивач
просив визнати контракти № 90 від 12.05.2011
року та № 39 від 26.04.2012 року такими, що
були укладені на невизначений строк,
поновити на роботі позивача на посаді
начальника поїзда з 26 квітня 2013 року,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 26.04.2013 року до дня
поновлення на роботі, стягнути
моральну шкоду в розмірі 5000,0 грн.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 11 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 було
відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ОСОБА_3, к якої в
порядку ст. 299 ЦПК приєдналась Вільна
профспілка Харківської вагонної
дільниці № 1 Південної залізниці. В
скарзі з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Інші сторони рішення суду не
оскаржували.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що у відповідача,
пасажирського вагонного депо
Одеса-Головна Одеської залізниці,
позивач працював з 26.02.1990 року на посаді
вантажника, а з 04.07.1990 року на посаді
провідника пасажирських вагонів за
безстроковим трудовим договором на
підставі наказу №1150-к від 04.07.1990 року.

05.06.2000 року відповідач на підставі
особистої заяви ОСОБА_3 перевів
позивача провідником пасажирського
вагону за контрактом терміном по 06.03.2005
року згідно наказу № 1185-к від 05.06.2000
року.

Твердження апелянта про те, що
відповідач примусово, шляхом погрози
звільнення з роботи, перевів позивача
провідником пасажирського вагону за
контрактом терміном по 06.03.2005 року,
згідно наказу № 1185-к від 05.06.2000 року, не
підтверджено жодним належним доказом.

Після закінчення цього контракту
відповідач 05.06.2005 року укладає з
позивачем контракт з 02.06.2005 року по
04.02.2008 рік, про що було видано наказ №552-
сс від 02.06.2005 року.

05.06.2008 року відповідач укладає з
позивачем контракт на строк з 05.06.2008
року по 04.06.2011 рік та видає наказ № 725-ос
від 05.06.2008 року.

12.05.2011 року позивача було переведено на
посаду начальника пасажирського
поїзду на умовах контракту по 27.01.2012
року.

Наказом № 24.12 від 09.12.2011 року,
відповідач звільнив позивача з
займаної посади.

На підставі рішення Приморського
районного суду м. Одеси суду від 26.04.2012
року відповідач поновив його на посаді
начальника поїзда з 10.12.2011 року на
умовах контракту № 90/2011 та видав про це
наказ № 483-ос від 26.04.2012 року.

26.04.2012 року відповідач укладає з
позивачем інший контракт № 39/2012
строком до 25.04.2013 року та видає про це
наказ № 486-ос від 26.04.2012 року.

Всі дії щодо надання заяв ОСОБА_3 на
укладення строкового трудового
договору і підписання контрактів після
укладення першого контракту позивач
знову обґрунтовує примусом з боку
відповідача, погрозами звільнення з
роботи, навіть після поновлення його на
роботі за рішенням Приморського
районного суду. При цьому жодних
доказів щодо таких дій з боку
відповідача позивачем до суду не
надано, не надано доказів звернення в
позасудовому або судовому порядку за
захистом своїх прав на дії
адміністрації Державного підприємства
«Одеська залізниця» щодо примушення на
укладення контрактів або оскарження їх
положень.

25.04.2013 року, відповідач видає наказ №
ЛВЧДК-3-05/372-ос про звільнення позивача з
роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України на
підставі закінчення строку дії
контракту № 39/2012.

25.04.2013 року адміністрацією
пасажирського вагонного депо
Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця»
було направлено повідомлення на адресу
ОСОБА_3 щодо необхідності отримати
трудову книжку або надати згоду на
відправлення поштою з урахуванням
вимог п. 4.2. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників №
58 від 29.07.1993 року.

За твердженням позивача він не
отримував означеного повідомлення, а в
описі поштового вкладення не вказано
який саме наказ був направлений
позивачу. При цьому відповідач
наполягає на тих доказах, які надані до
матеріалів справи, а саме
підтвердження направлення листа з
відміткою поштового відділення.

Адміністрація пасажирського вагонного
депо Одеса-Головна ДП «Одеська
залізниця» здійснила розрахунок з
громадянином ОСОБА_3 у день звільнення
відповідно до вимог ст. 116 Кодексу
законів про працю України, за якою при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Керуючись ст. 21 Контракту № 39 від 26.04.2012
року за якою за два місяці до
закінчення строку чинності контракту
за згодою сторін він може бути
продовжений або укладений на новий
строк, адміністрація вагонного депо
Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця»
попередила ОСОБА_3, що контракт не буде
продовжуватись (повідомлення від 04.02.2013
року № ЛВЧД-3-14/180), ОСОБА_3 був
ознайомлений з повідомленням 04.02.2013
року.

Апелянт посилається на те, що в день
закінчення дії контракту він не був на
роботі, а тому дії відповідача
порушують його права. При цьому в
судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_3 25.04.2013 року дійсно не перебував
на роботі, оскільки з власної
ініціативи, без згоди адміністрації ДП
«Одеська залізниця», без наказу про
відрядження перебував на конференції
Вільної профспілки Південної
залізниці за її запрошенням.

Доводи ОСОБА_3 про те, що адміністрація
ДП «Одеська залізниця» навмисно не
допускала його на робоче місце, надавши
як доказ акт від 21 квітня 2013 року з
підписам інших працівників ДП «Одеська
залізниця» є безпідставними, оскільки
відсутні докази отримання цього акту
адміністрацією залізниці, або доказу
направлення цього акту на адресу
відповідача поштою.

Вказаний контракт між ОСОБА_3 та
пасажирським вагонним депо
Одеса-Головна був укладений на
виконання вимог ст. 1 КЗпП України з
метою підвищення ефективності
виробництва та зміцнення трудової
дисципліни, а також на виконання вимог
Положення про порядок укладення
контрактів при прийнятті на роботу
працівників від 19 березня 1994 року № 170
та згідно з Переліком категорій та
посад працівників залізничного
транспорту, які працевлаштовуються за
контрактною формою трудового договору.

Згідно із ч. 3 ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 цього Кодексу,
строковий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на визначений
строк з урахуванням характеру
наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно роз'яснень викладених у п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» власник або уповноважений ним
орган може вимагати від працівника,
який працює за трудовим договором,
укладання контракту тільки в тому разі,
коли він відноситься до категорії
працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом.

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про
залізничний транспорт» встановлено, що
працівники залізничного транспорту
загального користування, які
здійснюють обслуговування пасажирів,
працевлаштовуються на підприємства
пасажирського залізничного транспорту
загального користування за
контрактною формою трудового договору.
Перелік категорій та посад працівників
залізничного транспорту, які
працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору, затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 15 липня 1997 року № 764. Серед інших
категорій працівників залізничного
транспорту, які працевлаштовуються за
контрактною формою трудового договору,
цим переліком віднесено і начальника
поїзда (пасажирського).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є підстави, передбачені
контрактом.

Таким чином, при укладенні контракту
закон надає право сторонам
установлювати підвищену
відповідальність особи й додаткові
підстави для розірвання трудового
договору - контракту.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою для припинення трудового
договору є закінчення строку, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою
формою трудового договору є контракт, в
якому строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін. Сфера
застосування контракту визначається
законами України.

Посилання апелянта на ч. 2 ст. 39-1 КЗпП
України в обґрунтування укладення
трудового контракту між сторонами на
невизначений строк не заслуговують на
увагу, оскільки, це правило, у
відповідності до ч. 2 ст. 23 КЗпП України
та ст. ст. 9, 15 Закону України «Про
залізничний транспорт», не поширюється
на випадки укладення трудових
контрактів з начальниками поїзду
(пасажирського), який за своєю правовою
суттю завжди носить строковий
характер. Таким чином, не можна вважати,
що ОСОБА_3 працював за трудовим
договором, який укладений на
невизначений час навіть у разі, що
термін діє контракту подовжувався
двічі.

Отже, із змісту наведеної правової
норми вбачається, що двома
обов'язковими умовами, за яких
відбувається пролонгація трудового
контракту, строк дії якого сплив, є лише
подальше збереження між працівником і
роботодавцем трудових відносин та
відсутність заперечень у сторін
стосовно цього. Тобто, у випадку, якщо
трудові відносини були припинені між
сторонами у день закінчення строку дії
трудового контракту, волевиявлення
працівника стосовно цього
законодавством не вимагається,
оскільки волю на укладення строкового
трудового договору було виявлено
особою при укладенні з роботодавцем
контракту. Вказане також свідчить про
те, що працівник виразив і волю на
припинення такого трудового договору
після закінчення строку, на який він
був укладений.

Відтак, для припинення строкового
трудового договору потрібна дія
будь-якої його сторони, яка
засвідчувала бажання щодо його
припинення. При такому волевиявленні
однієї зі сторін друга сторона не може
перешкоджати припиненню трудових
відносин.

Відповідно ст. ст. 21, 24 КЗпП України та
Положення про порядок укладення
контрактів при прийнятті (найманні) на
роботу працівників, передбачене
письмове узгодження сторонами всіх
умов строкового трудового контракту.

Згідно п. 9 постанови Кабінету
Міністрів України «Про впорядкування
застосування контрактної форми
трудового договору» від 19 березня 1994
року № 170 контракт набуває чинності з
моменту його підписання або з дати,
визначеної сторонами у контракті, і
може бути змінений за згодою сторін,
складеною у письмовій формі.

Відповідно до п. 5 Рішення
Конституційного Суду України від 09.07.1998
року у справі щодо офіційного
тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України
контракт як особлива форма трудового
договору повинен спрямовуватися на
створення умов для виявлення
ініціативності та самостійності
працівника, враховуючи його
індивідуальні здібності й професійні
навички, його правову і соціальну
захищеність. Умови контракту, які
погіршують становище працівника
порівняно з чинним законодавством,
угодами і колективним договором,
вважаються недійсним. Не зважаючи на ці
та інші застереження, що містяться в
Кодексі законів про працю та інших
актах трудового законодавства і
спрямовані на захист прав громадян під
час укладання ними трудових договорів
у формі контрактів, сторонами в
контракті можуть передбачатися
невигідні для працівника умови:
зокрема, це, як правило, тимчасовий
характер трудових відносин, підвищена
відповідальність працівника,
додаткові підстави розірвання
договору тощо.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3, працюючи у пасажирському
вагонному депо Одеса-Головна ДП
«Одеська залізниця», не оскаржував п. 22
контракту, тобто, підписуючи контракт,
він мав намір працювати на
запропонованих йому умовах. ОСОБА_3 не
відмовився укласти контракт, а навпаки
написав про це письмову заяву. Контракт
від № 39 від 26.04.2012 року також укладений
за письмовою заявою ОСОБА_3, він
погоджувався на умови контракту,
зокрема, на строковий характер роботи,
працюючи на посаді начальника поїзду
(пасажирського) не оскаржив його умови
в строк, передбачений законодавством.

У контракті передбачений строк його
дії, тобто ОСОБА_3 підписуючи контракт
повністю погоджувався на
запропоновані умови праці та наявність
додаткових підстав для розірвання з
ним контракту.

Враховуючи, що правдивість поширених
ОСОБА_3 відомостей про примушення до
укладення строкового трудового
договору не доведена відповідними,
об'єктивними, безспірними та
достовірними доказами, вони є такими,
що не відповідають дійсності.

В скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що
відповідач примусово, шляхом погроз
звільнення з роботи, здійснював
переведення позивача з однієї роботи
на іншу, змушував укладати нові
контракти та переслідував мету
розправи.

Проте, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази неправомірних дій
відповідача щодо примусу позивача
переводитися з однієї роботи на іншу,
укладати нові контракти, у тому числі
шляхом погроз звільнення з роботи, у
зв'язку з чим посилання позивача не
заслуговують на увагу.

Крім того, підписані позивачем заява
від 25.04.2012 року про укладання з ним
контракту та контракт від 26.04.2012 року №
39 свідчать про те, що позивач погодився
з умовами контракту та зокрема, з
умовами дострокового розірвання
контракту та зі строком його дії.

Доводи апелянта про те, що з ним
відповідачем був укладений
безстроковий трудовий договір є
безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач був звільнений з посади
начальника поїзда у зв'язку з
закінченням терміну дії контракту
25.04.2013 року за наказом № ЛВЧДК-3-05/372-ОС,
згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Контракт між позивачем та пасажирським
вагонним депо Одеса-Головна був
укладений на виконання вимог ст. 15
Закону України «Про залізничний
транспорт», який передбачає, що
працівники залізничного транспорту
загального користування, які
здійснюють обслуговування пасажирів,
працевлаштуються на підприємства
залізничного транспорту за
контрактною формою трудового договору,
а також на виконання вимог «Положення
про порядок укладення контрактів при
прийнятті на роботу працівників»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19.03.1994 року № 170
та «Переліку категорій та посад
працівників залізничного транспорту,
які працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 15.07.1997 року № 764,
згідно яких особи працевлаштовуються
на посаді начальника поїзда за
контрактом.

Частина 2 ст. 23 КЗпП України визначає, що
строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України
трудові договори, що були переукладені
один чи декілька разів вважаються
такими, що укладені на невизначений
строк, за винятком випадків,
передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України.

Отже, твердження апелянта на укладення
трудового контракту між сторонами на
невизначений строк, є помилковим,
оскільки це правило не поширюється на
випадки укладення трудових контрактів
з начальниками поїздів, який по своїй
правовій суті завжди носить строковий
характер, а його укладання є
обов'язковим згідно законодавчих
актів.

Крім того, позивач безпідставно
посилається на порушення вимоги
законодавства щодо необхідності
укладання контракту лише при прийомі
на роботу, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що позивач був прийнятий на
посаду начальника поїзда згідно наказу
від 12.05.2011 року № ЛВЧДК-3-05/521. До цього
часу позивач працював провідником
вагону, що не може вважатися прийомом
на роботу на посаду начальника поїзда.

У скарзі ОСОБА_3 зазначає про те, що з
ним укладався контракт, за яким він
працював на посаді начальника поїзда,
тимчасово замість працівника, який
знаходиться у відпустці по догляду за
дитиною, до його повернення на роботу з
цієї відпустки.

Зі змісту контракту від 26.04.2012 року № 39,
наказу від 26.04.2012 року № ЛВЧДК-3-05/486 та
заяви ОСОБА_3 від 25.04.2012 року вбачається,
що позивач був прийнятий на роботу
строком до 25.04.2013. При цьому, будь-які
застереження щодо прийняття на роботу
тимчасово замість працівника, який
знаходиться у відпустці по догляду за
дитиною, до його повернення на роботу з
цієї відпустки, у зазначених
документах відсутні та іншими доказами
у справі непідтверджені.

Посилання апелянта на порушення ст. 252
КЗпП України щодо отримання згоди
профкому на звільнення є
безпідставними.

Стаття 43 КЗпП України передбачає, що
розірвання трудового договору може
бути проведено лише за попередньою
згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник з підстав,
передбачених певними частинами ст. ст.
40 та ст. 41 цього Кодексу.

Пункт 10 ч. 1 ст. 38 та ст. 39 Закону України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» 15.09.1999 року №1045-XIV
передбачають повноваження виборного
органу первинної профспілкової
організації щодо надання згоди або
відмови у дачі згоди на розірвання
трудового договору лише з ініціативи
роботодавця з працівником, який є
членом діючої на підприємстві, в
установі, організації профспілки, у
випадках, передбачених законом.

Частина 3 ст. 252 КЗпП України визначає,
що звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства
допускається за наявності попередньої
згоди виборного органу, членами якого
вони є, а також додатково - вищого
виборного органу цієї професійної
спілки.

З наведених норм вбачається, що згода
виборного органу первинної
профспілкової організації необхідна,
якщо звільненню підлягає член цієї
організації, а якщо працівник є ще
членом виборного профспілкового
органу, то потрібна також згода вищого
виборного органу цієї професійної
спілки, але у будь-якому разі така згода
необхідна якщо законодавством
передбачений обов'язок роботодавця
отримати таку згоду при звільнені
працівника з певних підстав,
передбачених законодавством.

Таким чином позивач помилково вважає,
що звільнення згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП
України, у зв'язку з закінченням
терміну дії контракту, може бути
проведене лише за згодою виборного
органу первинної профспілкової
організації та/або вищого виборного
органу цієї професійної спілки,
оскільки отримання згоди з цієї
підстави непередбачено
законодавством.

Тому, посилання апелянта на
незаконність його звільнення у зв'язку
з неотриманням на це попередньої згоди
профспілкової організації є
безпідставними, оскільки такого
обов'язку адміністрації при звільненні
працівника за спливом строку трудового
договору не передбачено.

Твердження апелянта про те, що він не
був ознайомлений з наказом про
звільнення та йому не видали на руки
трудову книжку не заслуговують на
увагу.

Наказ № ЛВЧДК-3-05/372-ОС про звільнення
позивача з посади начальника поїзда, у
зв'язку з закінченням терміну дії
контракту, був виданий 25.04.2013 року. У цей
день позивач був відсутній на роботі.

Відповідно до 4.2. «Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників», затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.1993 року № 58,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 17.08.1993 року за № 110 якщо
працівник відсутній на роботі в день
звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Листом від 25.04.2013 року № ЛВЧД-3-14/867
позивачу були направлені копія наказу
та повідомлення про необхідність
отримання трудової книжки, а також
роз'яснено, що у разі неможливості
отримати трудову книжку особисто,
необхідно подати згоду на пересилання
трудової книжки поштою.

14.05.2014 року позивач прибув до
Пасажирського вагонного депо Одеса -
Головна та ознайомився з наказом про
звільнення від 25.04.2013 року №
ЛВЧДК-3-05/372-ОС (здійснив відмітку про
ознайомлення у наказі), але забрати
трудову книжку відмовився, про що був
складений акт від 14.05.2014 року.

Отже, відповідачем були прийняті всі
необхідні заходи щодо видачі трудової
книжки, але по незалежним від
відповідача причинам позивач не
отримав її та згоди на пересилання
поштою не надав.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з'ясувавши обставини справи
та давши належну оцінку зібраним
доказам, дійшов до обґрунтованого
висновку про наявність правових
підстав для відмови ОСОБА_3 у
задоволенні позову. Вказані висновки
суду відповідають зібраним у справі
доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин що виникли і
закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в скарзі, були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315,
319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 11 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева