Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Юровської Г.В., Леванчука А.О.,
Макарчука М.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні майном; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи:
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання недійсним договорів
купівлі-продажу та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Львівської області від 02 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення
перешкод в користуванні майном.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 17
травня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку з відповідними
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться в АДРЕСА_1 та
розташований на земельній ділянці
площею 2500,00 кв. м та складається з
восьми кімнат, житловою площею 264,2 кв. м
та кухні.

16 липня 2001 року між
сторонами були укладені договори
купівлі-продажу земельних ділянок на
яких розміщений зазначений будинок за
цією ж адресою, а саме: земельна ділянка
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та земельна
ділянка площею 0,1000 га для ведення
особистого селянського господарства.

Посилається на те, що у
відповідності до ст. 224, 227 ЦК УРСР
позивач набула право власності на
зазначене майно, однак, після укладення
договорів купівлі-продажу відповідач
не передала позивачу ключі від воріт
житлового будинку та фактично обмежила
її в користуванні будинком та
земельними ділянками, а згідно з ст. 391
ЦК України передбачено право власника
майна при наявності дій осіб,
спрямованих на перешкоджання вільного
користування та розпорядження
власником своїм майном, вимагати
усунення таких перешкод. У зв'язку з
цим, керуючись позивач просить суд
зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у
користуванні житловим будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1
та земельними ділянками площею 0,1500 га
для будівництва і обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель та площею 0,1000 га для ведення
особистого селянського господарства,
розташованих за зазначеною адресою.

Відповідач ОСОБА_5
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_4, третіх осіб
приватних нотаріусів Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та ОСОБА_7 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу, визнання
права власності на нерухоме майно. В
обґрунтування позовних вимог зазначає,
що 17 травня 2001 року та 16 липня 2001 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори
купівлі-продажу житлового будинку з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1
та земельних ділянок за цією ж адресою
площею 0,1500 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель та земельна
ділянка площею 0,1000 га для ведення
особистого селянського господарства.

Однак, зазначені
договори купівлі-продажу укладені між
сторонами без наміру створення
реальних правових наслідків з метою
приховати іншу угоду, яку сторони
дійсно мали на увазі, а саме: договорів
позики та застави, 17 травня 2001 року,
оскільки відповідачем надано позивачу
позику в розмірі 200 000 грн терміном на 10
років, яку останній мав повернути до 17
травня 2011 року з врахуванням інфляції,
а забезпечення повернення коштів
позивач зобов'язався передати житловий
будинок з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
в АДРЕСА_1 та земельні ділянки за цією ж
адресою площею 0,1000 га - для ведення
особистого підсобного господарства та
0,1500 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель. Після
повернення зазначених коштів,
відповідач зобов'язався розірвати
укладені між сторонами договори
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок. Оскільки, за
оспорюваними договорами
купівлі-продажу сторони мали на меті
укладення договорів позики та застави,
які не породжують правових наслідків
переходу права власності на майно
(будинок та земельні ділянки), а також
те, що укладені договори не
відповідають дійсній волі сторін на
перехід права власності, просить
визнати їх недійсними. Крім цього, з
метою належного захисту свого права,
ОСОБА_5 просить суд визнати за нею право
власності на будинок та земельні
ділянки, які є предметом даного спору.

Рішенням
Шевченківського районного суду м.
Львова від 18 лютого 2014 року у
задоволення позовної заяви ОСОБА_4
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходяться
в АДРЕСА_1, укладений 17 травня 2001 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрованого за № 2271; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,100 га з
цільовим призначенням для ведення
особистого підсобного господарства, що
знаходиться у АДРЕСА_1, укладений 16
липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованого за №
4506.

Визнано недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,150 га з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель , що
знаходиться в АДРЕСА_1 укладений 16
липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованого за №
4509.

Визнано за ОСОБА_5
право власності на житловий будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
загальною площею 785,7 кв. м та приналежні
до житлового будинку споруди: баня під
літерою «Б» , альтанка під літером «В»,
огорожа під №1, ворота під №2, хвіртка
під № 3, хвіртка під № 4 та вимощення під
літерою «І».

Визнано за ОСОБА_5
право власності на земельну ділянку
площею 0,100 га, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, цільове призначення для
ведення особистого селянського
господарства, кадастровий номер
:08:003:0025.

Визнано за ОСОБА_5
право власності на земельну ділянку
площею 0,150 га, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, цільове призначення для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, кадастровий номер
:08:003:0024.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду Львівської області від 02 червня 2014
року, рішення суду першої інстанції
скасовано в частині задоволення
зустрічного позову, ухвалено в цій
частині нове рішення яким в
задоволенні позову відмовлено. У решті
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свої вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» за
удаваним правочином (ст. 235 ЦК України)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені ст.
216 ЦК України, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Відповідно до ч. 3 ст. 10,
ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести допустимими та
належними доказами ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.
60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу
про визнання правочину удаваним, має
довести: 1) факт укладання правочину, що
за його думкою є удаваним, 2)
спрямованість волі сторін в удаваному
правочині на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 4) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Таким чином, апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову та ухваливши в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову, обґрунтовано
виходив з того, що, визнаючи недійсними
оспорювані договори, суд першої
інстанції не врахував, що право
власності за ОСОБА_4 на спірний
житловий будинок було зареєстровано ще
у 2008 році, а державні акти оформлені на
земельні ділянки у 2007 році. Крім того,
ОСОБА_4 звернулася з позовом про
усунення перешкод в користуванні
спірним майном, у зв'язку з чим не можна
вважати, що воля обох сторін правочину
була спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин ніж ті, що
виникли між сторонами в результаті
укладення оспорюваних договорів
купівлі-продажу.

Із матеріалів справи та змісту
ухвалених судами рішень не вбачається,
що апеляційним судом при вирішенні
спору допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України
як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
апеляційного суду не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України
визначено, що суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно та всебічно
з'ясовано дійсні обставини справи,
надано належну оцінку зібраним у ній
доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а рішення
апеляційного суду у справі - залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 02 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська А.О. Леванчук М.А.
Макарчук