Справа № 462/8927/13
Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/783/2472/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів
Тропак О.В., Федоришина А.В.,

з участю
секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Готель «ВЛАСТА» на рішення
Залізничного районного суду м.Львова
від 28 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного підприємства
Міністерства оборони України «Готель
«ВЛАСТА» про стягнення суми,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся з позовом про
стягнення з відповідача 31 500 грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку. В обґрунтування своїх
вимог посилається на те, що згідно
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 28 січня 2013 року, залишеного
без змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 11 червня 2013
року, стягнуто з цього ж відповідача
заборгованість по заробітній платі за
період з 11 червня 2012 року до 28 січня 2013
року, а також середній заробіток за час
вимушеного прогулу. 17 липня 2013 року
було видано виконавчий лист, на
підставі якого відкрито виконавче
провадження і 4 вересня 2013 року
проведено виплату належних йому сум.
Оскільки днем фактичного розрахунку є 4
вересня 2013 року, вважає, що має право на
отримання середнього заробітку за
період з 29 січня до 3 вересня 2013 року в
розмірі 31 500 грн. Просить позов
задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 28 січня 2014 року позов
задоволено повністю, проведено
розподіл судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач,
посилаючись на те, що це рішення не
ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що на виконання рішення суду
від 28 січня 2013 року перераховано кошти
28 серпня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що позивач перебував у
трудових відносинах з відповідачем.
Рішенням Залізничного районного суду
м.Львова від 28 січня 2013 року частково
задоволено позов ОСОБА_2 до Державного
підприємства МО України «Готель
«ВЛАСТА». Визнано недійсним та
скасовано наказ №36-К від 9 липня 2012 року
тимчасово виконуючого обов'язки
директора відповідача про звільнення
позивача з посади економіста з
бухгалтерського обліку і аналізу
господарської діяльності. Без
поновлення ОСОБА_2 на роботі змінено
дату його звільнення з 9 липня 2012 року
на дату 28 січня 2013 року зі зміною
формулювання причин звільнення з п.4 ч.1
ст.40 КЗпП України на ст.38 цього Кодексу -
з ініціативи працівника. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 38 270
грн. невиплаченої заробітної плати і
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу. Зазначеним
рішенням суду встановлено, що на час
звільнення позивача з роботи
відповідач не провів з ним повного
розрахунку, заборгованість по
заробітній платі за квітень 2012 року
становила 4 250 грн. (а.с.4-5). Рішення
набрало законної сили після перегляду
апеляційним судом 11 червня 2013 року
(а.с.6-7). Виконавчий лист виданий судом
першої інстанції 17 липня 2013 року (а.с.62).
28 серпня 2013 року відповідач
перерахував Шевченківському ВДВС
Львівського МУЮ суму, що підлягала
стягненню в користь ОСОБА_2 на
виконання вказаного вище рішення суду
у примусовому порядку, 3 вересня 2013 року
ці кошти виплачені позивачу, що
вбачається з постанови про закінчення
виконавчого провадження від 4 вересня
2013 року (а.с.15-16).

Відповідно до ст.43 Конституції
України право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом. Роботодавець зобов'язаний
виплатити працівникові при звільненні
всі суми, що належать йому від
підприємства, установи, організації, у
строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу (ст. 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Верховий Суд України у постанові
Пленуму «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
зазначив, що, установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності (п.20).

Аналогічне роз'яснення цього питання
міститься у рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 у справі щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу. Саме по собі
ухвалення судового рішення про
стягнення заборгованості із
заробітної плати у разі його
невиконання не звільняє роботодавця
від відповідальності згідно зі ст.117
КЗпП. Середній заробіток у зв'язку з
несвоєчасним розрахунком у розмірі,
передбаченому ст.117 КЗпП, стягується по
день фактичного розрахунку. Наявність
рішення суду про стягнення належних
звільненому працівникові сум та
звернення позивача з виконавчим листом
до державної виконавчої служби для
його примусового виконання не звільняє
роботодавця від зобов'язання
виплатити середній заробіток у зв'язку
з несвоєчасним розрахунком під час
звільнення.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 28 січня 2013 року у справі №
1309/6202/12 встановлено, що середній
заробіток ОСОБА_2 за один робочий день
становив 210 грн., виходячи з розрахунку
відповідно до п.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою КМ України
від 8 лютого 1995р. №100. Після ухвалення
цього рішення період з 29 січня 2013 року
до дня фактичного розрахунку з
позивачем становить 150 робочих днів.
Середній заробіток позивача за час
затримки розрахунку за вказаний період
становить 31 500 грн. (210 грн. х 150= 31 500 грн.).

Колегія суддів приходить до висновку,
що оскаржуване рішення ухвалене судом
на підставі наявних у справі доказів,
оцінених судом належним чином кожного
окремо на їх достовірність,
допустимість та достатність, взаємний
зв'язок у сукупності; встановлених
судом обставини.

При встановленні зазначених обставин
судом першої інстанції не було
порушено норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
відповідає вимогам закону та
обставинам справи. Висновки суду
ґрунтуються на аналізі зібраних по
справі доказів.

Розподіл судових витрат проведено
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

З такими висновками суду слід
погодитися, оскільки ним правильно
визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення
Залізничного районного суду м.Львова
відсутні, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Готель «ВЛАСТА» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 28 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: