Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представників сторін та ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "ПриватБанк" на рішення
Дубровицького районного суду від 14
липня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1
про стягнення кредитної
заборгованості та зустрічним позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"ПриватБанк" про захист прав
споживачів,

в с т а н о в и л а :

22 січня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1
про стягнення 21608,73 грн. кредитної
заборгованості.

11 квітня 2014 року ОСОБА_1 пред'явив до ПАТ
КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про
захист прав споживачів.

Рішенням Дубровицького районного суду
від 14 липня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
у задоволенні позову до ОСОБА_1 про
стягнення кредитної заборгованості
відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ
КБ «ПриватБанк» про захист прав
споживачів задоволено частково. Дії
ПАТ КБ «ПриватБанк» з приводу
одностороннього підвищення
відсоткової ставки за кредитним
договором № 0704/51 від 24 квітня 2007 року з
18 до 30 % річних визнано незаконними. ПАТ
КБ «ПриватБанк» зобов'язано з 1 лютого
2009 року провести відповідний
перерахунок внесених ОСОБА_1 коштів на
погашення кредиту. З Державного
реєстру іпотек виключено запис про
обтяження іпотекою житлового будинку
АДРЕСА_1, яке було накладено на підставі
договору іпотеки № 0704/51/1 від 24 квітня
2007 року, що був укладений між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_1 ПАТ КБ
«ПриватБанк» зобов'язано цей житловий
будинок повернути ОСОБА_1 З ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_1
стягнено 5000 грн. відшкодування
моральної шкоди.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилалося на те, що 24
квітня 2007 року ОСОБА_1 отримав у банку
кредит у сумі 100000 грн. Згідно з Графіком
погашення кредиту ОСОБА_1 зобов'язаний
був сплачувати на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» щомісячно 3623 грн.

Відповідно до п. 2.3.1. Кредитної угоди №
0704/51/1 від 24 квітня 2007 року Банк мав
право в односторонньому порядку
збільшувати розмір відсоткової ставки
за користування кредитом при зміні
кон'юнктури ринку грошових ресурсів в
Україні.

Висновок місцевого суду про те, що
ОСОБА_1 не був повідомлений про
збільшення відсоткової ставки до 30 %
річних, спростовується доданим до
матеріалів справи листом банку від 30
червня 2010 року. На даний лист ОСОБА_1 у
своїй письмовій відповіді від 11 липня
2010 року зазначив, що не погоджується із
підвищенням відсоткової ставки, та
вказав на здійснення ним 20 квітня 2010
року останнього платежу за кредитом.

Таким чином, станом на 11 липня 2010 року
відповідач був повідомлений про
підвищення відсоткової ставки за
кредитним договором. До суду із
зустрічним позовом ОСОБА_1 звернувся у
квітні 2014 року, що свідчить про пропуск
ним позовної давності.

Покликаючись на ці обставини, позивач
рішення місцевого суду вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення його позову та про відмову
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
частковому скасуванню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено,
що апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 24
квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», і ОСОБА_1 було укладено
кредитну угоду № 0704/51, згідно з якою
позичальник мав отримати у банку
кредит у розмірі 120000 грн. під 18 % річних
строком до 22 квітня 2010 року (а. с. 10-12).

З договору сторін про видачу траншу №
0704/51/1 від 24 квітня 2007 року вбачається,
що насправді ОСОБА_1 отримав кредит у
сумі 100000 грн. (а. с. 14).

24 квітня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено
договір іпотеки № 0704/51/1, за яким
позичальник з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором передав в іпотеку банку
належний йому на праві власності
житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 17-18).

З позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»
вбачається, що банк просив суд стягнути
з відповідача заборгованість за
кредитною угодою № 0704/51 від 24 квітня 2007
року, яка, на його думку, була допущена
ОСОБА_1, станом на 11 січня 2014 року в сумі
21 608,73 грн., з яких: 5 853,92 грн. -
заборгованість за кредитом, 8 699,41 грн. -
заборгованість за відсотками, 5 788,32 грн.
пені та 250 і 1017,08 грн. штрафів.

Як пояснив банк у поданій апеляційній
скарзі, та це слідує з наданого
кредитною установою розрахунку
кредитної заборгованості від 11.01.2014 р.,
вказана заборгованість у позичальника
виникла внаслідок збільшення банком 21
січня 2009 року в односторонньому
порядку з 1 лютого 2009 року відсоткової
ставки за кредитною угодою з 18 до 30 %
річних (а. с. 5-6, 167-170).

Однак ст. 1056-1 ЦК України, яка набрала
чинності з 9 січня 2009 року, було
визначено, що розмір процентів та
порядок їх сплати за договором
визначаються в договорі залежно від
кредитного ризику, наданого
забезпечення, попиту і пропозицій, які
склалися на кредитному ринку, строку
користування кредитом, розміру
облікової ставки та інших факторів.
Встановлений договором розмір
процентів не може бути збільшений
банком в односторонньому порядку.
Умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, відповідно до п. 2.3.1.
кредитної угоди № 0704/51 від 24 квітня 2007
року Банк перед одностороннім
збільшенням відсоткової ставки за
користування кредитом за 20 днів
зобов'язаний був надіслати
позичальникові відповідне письмове
повідомлення, що містить графік
погашення кредиту, відсотків і
винагороди, розрахований з урахуванням
нової відсоткової ставки.

Статтею 654 ЦК України встановлено, що
зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Проте цих вимог закону та договору банк
також не дотримав.

З наявної у матеріалах справи довідки
Рівненської дирекції «Укрпошта» № 6
від 2 жовтня 2009 року вбачається, що на
ім'я ОСОБА_1 рекомендованих листів за
період з 1 грудня 2008 року по 1 жовтня 2009
року не надходило (а. с. 116).

Крім того, у справі немає достовірних і
переконливих доказів про те, що про
одностороннє збільшення банком
відсоткової ставки за кредитом ОСОБА_1
дізнався 11 липня 2010 року, на чому
наполягає апелянт. У зв'язку з цим
доводи банку про пропуск ОСОБА_1
позовної давності на увагу не
заслуговують.

Заява ПАТ КБ «ПриватБанк» про
застосування судом до позовних вимог
ОСОБА_1 позовної давності є доказом
фактичного визнання банком їх
обґрунтованості, оскільки позовна
давність стосується лише порушеного
права, тобто права, яке підлягає
захисту, а не безпідставних позовних
вимог.

Як видно з додатку № 1 до Договору про
видачу Траншу № 0704/51/1 від 24 квітня 2007
року ОСОБА_1 погасив усю кредитну
заборгованість 20 квітня 2010 року (а. с. 15).

За таких обставин суд першої інстанції,
на переконання колегії суддів, законно
й обґрунтовано відмовив банку у
задоволенні його позову про стягнення
кредитної заборгованості та
задовольнив зустрічні вимоги ОСОБА_1 до
кредитної установи і визнав дії банку з
одностороннього підвищення
відсоткової ставки за кредитним
договором № 0704/51 від 24 квітня 2007 року з
18 до 30 % річних незаконними,
зобов'язавши ПАТ КБ «ПриватБанк»
провести з 1 лютого 2009 року відповідний
перерахунок коштів, які були внесені
ОСОБА_1 на погашення кредиту.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що іпотека припиняється у
разі припинення основного зобов'язання
або закінчення строку дії іпотечного
договору. Відомості про припинення
іпотеки підлягають державній
реєстрації у встановленому
законодавством порядку.

Зважаючи на викладене, місцевий суд
підставно виключив з Державного
реєстру іпотек запис про обтяження
іпотекою житлового будинку АДРЕСА_1,
яке було накладено на підставі
договору іпотеки № 0704/51/1 від 24 квітня
2007 року, що був укладений між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_1

Разом з тим, частиною 3 ст. 593 ЦК України
передбачено, що у разі припинення права
застави внаслідок виконання
забезпеченого заставою зобов'язання
заставодержатель, у володінні якого
перебувало заставлене майно,
зобов'язаний негайно повернути його
заставодавцеві.

Оскільки предмет іпотеки у даній
справі знаходився і знаходиться зараз
у володінні іпотекодавця, його вимоги
про зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк»
повернути йому заставлений житловий
будинок задоволенню не підлягають.

Крім того, згідно з вимогами ст. 611 ЦК у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Загальні положення про відшкодування
моральної шкоди закріплені в статтях 23
і 1167 ЦК.

Пленум Верховного Суду України у п. 2
постанови Пленуму № 4 від 31 березня 1995
р. "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснив, що спори про
відшкодування заподіяної фізичній чи
юридичній особі моральної (немайнової)
шкоди розглядаються, коли право на
відшкодування моральної шкоди
безпосередньо передбачене нормами
Конституції або випливає з її положень,
або закріплене законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди.

Проте укладеними сторонами кредитним
та іпотечним договорами відшкодування
моральної шкоди не було передбачено.

Закон України «Про захист прав
споживачів», яким ОСОБА_1 обґрунтовував
свої вимоги до банку про відшкодування
моральної шкоди, визначає, що
відшкодування моральної шкоди,
завданої споживачу, може мати місце,
якщо така шкода завдана внаслідок
недоліків продукції (дефекту в
продукції), і відшкодовується
відповідно до закону (п. 5 ч. 1 ст. 4).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за шкоду, завдану
внаслідок дефекту в продукції»
продукція - це будь-яке рухоме майно,
включаючи готову продукцію, сировину
та комплектувальний виріб, у тому числі
майно, що є складовою частиною іншого
рухомого або нерухомого майна. Термін
"продукція" включає також
електроенергію.

З урахуванням викладеного у суду
першої інстанції, на переконання
колегії суддів, не було підстав
задовольняти позовні вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди та
стягувати з ПАТ КБ «ПриватБанк» 5000 грн.
її відшкодування.

Таким чином, рішення місцевого суду у
зазначених вище частинах не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України, у зв'язку з
чим підлягає скасуванню.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про захист прав споживачів», п. 5 ч. 1 ст.
1 Закону України «Про відповідальність
за шкоду, завдану внаслідок дефекту в
продукції», ст.ст. 23, 611, 1167 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Дубровицького районного суду
від 14 липня 2014 року в частині
зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк»
повернути ОСОБА_1 житловий будинок
АДРЕСА_1 та відшкодування моральної
шкоди скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних
вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: