У Х В А Л А

29 вересня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Дем'яносова М.В., Попович О.В., Коротуна
В.М., Ситнік О.М.,розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 червня 2014 року у справі за
позовом Звенигородської міжрайонної
прокуратури Черкаської області в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_6, треті
особи: орган опіки та піклування
Звенигородської міської ради
Черкаської області, приватний нотаріус
ОСОБА_10, про визнання договору іпотеки
недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Звенигородська
міжрайонна прокуратура Черкаської
області звернулася з позовом до суду, у
якому зазначала, що 13 березня 2006
року між Публічним акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк» (далі −? ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_6 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого останній отримав кредит у
розмірі 156 тис. грн зі сплатою 12 % річних
строком до 14 березня 2026 року. 13 березня
2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено
договір іпотеки, предметом якого є
житловий будинок з надвірними
спорудами та земельною ділянкою площею
165,8 кв. м по АДРЕСА_1.

Зазначала, що у вказаному будинку до і
на момент укладення договору іпотеки
були зареєстровані троє неповнолітніх
дітей ОСОБА_6:

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3,
які мали право користуватися будинком.
Оскільки дозволу органу опіки та
піклування Звенигородської міської
ради Черкаської області на укладення
договору іпотеки ОСОБА_6 не отримував,
Звенигородська міжрайонна прокуратура
Черкаської області просила визнати
недійсним договір іпотеки від 13
березня 2006 року та зобов'язати
приватного нотаріуса зняти заборону на
відчуження житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області

від 20 січня 2014 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки від
13 березня 2006 року, укладений між ОСОБА_6
та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо передачі в
іпотеку житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1. Скасовано
заборону на відчуження майна. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 08 травня

2014 року рішення Звенигородського
районного суду Черкаської області

від 20 січня 2014 року скасовано, у
задоволенні позову відмолено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 червня 2014 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у справі за позовом
Звенигородської міжрайонної
прокуратури Черкаської області в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7,
ОСОБА_7, ОСОБА_9 до ПАТ КБ «ПриватБанк»,
ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та
піклування Звенигородської міської
ради Черкаської області, приватний
нотаріус ОСОБА_10, про визнання договору
іпотеки недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Черкаської області від 08 травня 2014
року.

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 червня

2014 року з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК
України, ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних і безпритульних
дітей».

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 червня 2014
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання недійсним договору іпотеки;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 грудня 2012
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання недійсним договору іпотеки;

- рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 лютого 2014
року, ухвалене за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання договорів іпотеки недійсними;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання договору іпотеки недійсним;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року, постановлену за результатами
розгляду справи за позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором; за зустрічним позовом про
визнання договору іпотеки припиненим
та зобов'язання вчинити певні дії;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 червня 2014
року, постановлену за результатами
розгляду заяви про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року у справі за
позовом про визнання договору іпотеки
недійсним;

- рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 червня
2014 року, ухвалене за результатами
розгляду справи за позовом про
визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Погоджуючись з висновком суду
апеляційної інстанції про відмову у
позові, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 06
червня 2014 року, яку просить переглянути
заявник, керувався тим, що на час
укладення договору іпотеки ні ОСОБА_6
ні його дружина ОСОБА_11 - батьки
неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_9 у
будинку, що переданий в іпотеку,
зареєстровані не були, а тому, в силу
вимог ст. 29 ЦК України, не могли бути
зареєстровані їх неповнолітні діти,
які на час укладення поговору іпотеки
не досягли 14 років, оскільки місцем
проживання неповнолітніх дітей до 14
років є місце проживання їх батьків або
одного з них, з ким проживають діти.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції про відмову у позові та
передаючи справу на новий розгляд,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 18 червня 2014 року
керувався тим, що судами не взято до
уваги довідку ЖЕКу № 4 Кіровоградської
міської ради від 05 лютого 2014 року

№ 263, згідно з якою у квартирі, що є
предметом іпотеки, з 02 березня

2007 року зареєстрований позивач - батько
малолітньої дитини.

Погоджуючись з рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій про
задоволення позову, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 28 грудня 2012 року керувався
тим, що час укладення договору іпотеки
батько малолітньої дитини був
зареєстрований та проживав у спірному
будинку, а мати дитини, при знятті з
реєстрації 16 серпня 2007 року перед
укладенням договору іпотеки, у талоні
реєстрації не вказала відомості про
дітей, які мають переїжджати разом з
нею на інше місце проживання.

У рішенні від 12 лютого 2014 року, суд
касаційної інстанції керувався тим, що
відповідно до листа Служби у справах
дітей Гагарінської районної державної
адміністрації від 08 червня 2012 року
відповідач не зверталася у 2006 році до
органу опіки та піклування для
отримання дозволу на передачу спірного
будинку в іпотеку та відомостей про
реєстрацію позивача у спірному будинку
з 19 червня 1998 року. Крім того,
постановою окружного
адміністративного суду м. Севастополя
від 03 жовтня 2013 року визнано
протиправними дії Гагарінської
районної державної адміністрації щодо
видачі довідки у зв'язку з зазначенням
необ'єктивних відомостей про осіб,
зареєстрованих та проживаючих у
спірному будинку.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції та залишаючи в силі рішення
суду першої інстанції про часткове
задоволення позову, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 19 березня 2014 року керувався
тим, що при укладанні договору іпотеки
не отримано попередньої згоди органу
опіки та піклування і таким договором
порушено права неповнолітнього, який з
2001 року зареєстрований та постійно
проживає у спірній квартирі.

В ухвалі від 19 березня 2014 року Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
погодився з рішеннями судів першої та
апеляційної інстанцій про визнання
договору іпотеки припиненим.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Колегія суддів не вбачає неоднакове
застосування судами касаційних
інстанцій одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки обставини справ не є
подібними, а доводи заявника
стосуються переоцінки доказів.

Долучені заявником до заяви про
перегляд Верховним Судом України
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 червня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 червня 2014
року відповідно до п. 9 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 вересня 2011
року № 11 «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України» не є
судовими рішеннями, на які заявник може
посилатися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355
ЦПК України як на підставу перегляду у
порядку, передбаченому главою 3 розділу
V ЦПК.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за заявою ОСОБА_6
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 червня 2014 року слід
відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
Звенигородської міжрайонної
прокуратури Черкаської області в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_6, треті
особи: орган опіки та піклування
Звенигородської міської ради
Черкаської області, приватний нотаріус
ОСОБА_10, про визнання договору іпотеки
недійсним, за заявою ОСОБА_6 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 червня 2014 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун
О.В. Попович О.М. Ситнік