У Х В А Л А

Іменем України

16 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді
Кожух О.А.

суддів - Кондора
Р.Ю., Леска В.В.

при секретарі -
Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1, треті особи на стороні
позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Ужгородської міської ради, ОСОБА_5,
треті особи Управління
Держземагенства в Ужгородському
районі Закарпатської області,
Ужгородське міськрайонне управління
юстиції у Закарпатській області - про
визнання недійсним рішення V сесії
Ужгородської міської ради V cкликання
від 14.05.2010р. № 1430, визнання недійсним
договору купівлі - продажу земельної
ділянки та визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному
порядку рішення Ужгородського
місьрайонного суду від 21 лютого 2014
року. Цим рішенням відмовлено у
задоволенні позову, в якому позивач
просила: - визнати недійсним рішення V
сесії Ужгородської міської ради V
cкликання від 14.05.2010 № 1430 "Про
приватизацію земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
шляхом викупу"; - визнати недійсним
договір купівлі - продажу земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_1, укладений
між Ужгородською міською радою та
ОСОБА_5 21 червня 2010 року; - визнати
недійсним Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЗЛ
№ 057247, кадастровий номер :02:002:0052,
виданий ОСОБА_5 22 липня 2010 року. Апелянт
вважає, що судом першої інстанції було
порушено норми матеріального та
процесуального права, порушено
принципи повного і всебічного
з'ясування обставин справи, виявлено
упередженість по відношенню до
позивача, поданих ним доказів та
заявлених клопотань.

Позивач та її представник в судовому
засіданні апеляційного суду скаргу
підтримали та просили задовольнити.
Представники відповідачів просили
рішення суду залишити без змін.
Представник Ужгородського
міськрайонного управління юстиції
вирішення справи залишила на розсуд
суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
матеріали справи та матеріали
інвентарної справи на домоволодіння по
вул. Бічна, 18 в м. Ужгороді, перевіривши
законність та обґрунтованість
постановленого у справі рішення та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що така не
підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК
України).

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
будинок АДРЕСА_2, належить ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві
особистої спільної сумісної власності,
що підтверджується Свідоцтвом про
право власності на житло, виданим
виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради згідно з рішенням від
27.11.1996 № 198 (а.с. 21).

Рішенням XXXIII сесії IV скликання
Ужгородської міської ради від 08.10.2004
№407 надано ОСОБА_5 в оренду спірну
земельну ділянку площею 0,037 га на три
роки з правом викупу, по АДРЕСА_1. ОСОБА_5
замовлено виготовлення відповідної
документації для оформлення права
користування, яка була погоджена й
позивачем у справі. 23 березня 2005 року
між Ужгородською міською радою та
ОСОБА_5 було укладено договір оренди
земельної ділянки (т. 2 а.с.52-86). 14 травня
2010 року Ужгородської міською радою на V
сесії V скликання було прийнято рішення
№ 1430, яким було вирішено продати у
власність ОСОБА_5 земельну ділянку
площею 370 кв.м. по АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (т. 1 а.с.143). 21 червня
2010 року між Ужгородською міською радою
та ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
виготовлено технічну документацію
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку, і 22 липня 2010 року
ОСОБА_5 було видано Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ № 057247 (т. 1 а.с.40, т. 2 а.с.87-121).

ОСОБА_1 вважає, що при прийняття рішення
Ужгородською міською радою та при
виготовленні технічної документації і
Державного акту на зазначену земельну
ділянку ОСОБА_5 неправильно зазначено
площу цієї земельної ділянки, оскільки
до неї включено частину земельної
ділянки, яка відноситься до
домоволодіння АДРЕСА_2 та знаходиться у
фактичному користуванні позивачки.
Позивач зверталась із скаргами до
Генерального Прокурора України (з
направленням копій прокурору
Закарпатської області та прокурору м.
Ужгород), до виконкому Ужгородської
міської ради, Державної інспекції
сільського господарства Закарпатської
області, у відповідях на які
зазначалось про правомірність викупу
земельної ділянки ОСОБА_5 у відповідних
межах (т. 1 а.с.12, 104, 157). Управління
Держземагенства в Ужгородському
районі вважає позовні вимоги ОСОБА_1
безпідставними (т. 1 а.с. 182-183).

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з
даним позовом зазначала, що за житловим
будинком АДРЕСА_2 закріплена земельна
ділянка площею 0,0172 га, за яку вона
проводить оплату, на підтвердження
чого посилається на інвентарну справу
домоволодіння та кадастровий план
земельної ділянки. Позивач вважає себе
землекористувачем частини спірної
земельної ділянки та звернулась до
суду, зазначаючи, що порушуються її
законні права та інтереси, оскільки
вона позбавлена можливості
реалізувати своє право на приватизацію
земельної ділянки, яка є у її
користуванні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем ОСОБА_1 не було надано суду
правовстановлюючих документів на
спірну земельну ділянку, які
підтвердили б її право користування
земельною ділянкою. Право користування
земельною ділянкою не може
посвідчуватись інвентарною справою
домоволодіння та кадастровим планом
земельної ділянки. Позивачка не довела
існування права, за захистом якого
звернулась до суду.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають обставинам справи та
нормам матеріального права.

Позивач вважає, що частина земельна
ділянка, яка була продана ОСОБА_5,
перебуває у її користування, а отже,
вона має право на її приватизацію.

За приписами ст. 3, ч. 1 ст. 15 ЦПК України,
ст. ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Вирішуючи справу суду належить
з'ясовувати, чи має особа таке право або
інтерес та чи були вони порушені.
Підстави виникнення цивільних прав і
цивільних обов'язків визначені статтею
11 ЦК України.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
визначено статтю 118 ЗК України, яка
передбачає приватизацію земельної
ділянки, яка перебуває у користуванні
громадянина. В свою чергу, право
постійного користування земельною
ділянкою, право оренди земельної
ділянки відповідно до ст. 125 ЗК України
(в діючій редакції) виникають з моменту
державної реєстрації цих прав.
Відповідно до попередньої редакції ч. 1
ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України, право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчувалось
державним актом.

Такі ж положення були зафіксовані ст.
ст. 22, 23 ЗК України (редакції 1992 року).

Відповідно до ст. 20 ЗК УРСР (редакції 1970
року) право землекористування
громадян, які проживають в містах
засвідчувалось записами в реєстрових
книгах виконавчих комітетів міських
Рад народних депутатів.

Як вбачається з матеріалів інвентарної
справи на будинковолодіння № 18 по вул.
Бічна, будинок, який в подальшому було
приватизовано позивачкою та членами її
сім'ї, було побудовано у 1935 році.
Підставою користування житловим
будинком зазначено рішення
міськвиконкому від 08.12.1955 № 716 «про
реєстрацію комунальних домоволодінь в
м. Ужгород». Вказаним рішенням було
зобов'язано Ужгородське міжміське бюро
технічної інвентаризації провести
реєстрацію комунальних домоволодінь в
м. Ужгород і, в тому числі, по вул.
Бічній, 18 (т. 2 а.с.175-176). Відповідно до
інформації, наданої виконкомом
Ужгородської міської ради, у відділі
землекористування Ужгородської
міської ради у реєстрових книгах
відсутня інформація щодо користування
земельною ділянкою по вул. Бічній, 18 (т. 2
а.с.168, 169). Позивач в останньому судовому
засіданні апеляційного суду вказала,
що їй було відомо, що у реєстрових
книгах виконкому відсутні записи про
землекористування мешканців цього
будинку.

Позивачка та члени її сім'ї проживають
у будинку з 1994 року.

Оскільки рішення про надання у
користування земельної ділянки за
адресою вул. Бічна, 18, не приймалось, то
до позивачки та членів її сім'ї не
перейшло право на користування такою
земельною ділянкою.

Позивачка на підтвердження своїх вимог
посилається на інвентарну справу
домоволодіння та кадастровий план
земельної ділянки, відповідно яких
довжина земельної ділянки становить
21,33 м., та зазначає, що частина з цієї
земельної ділянки довжиною 4,75
безпідставно включена до Державного
акту на право власності на земельну
ділянку, виданого ОСОБА_5 (а.с.17).
Натомість у «Технічному паспорті на
квартиру, що знаходиться у власності
громадянина», який є додатком до
свідоцтва про право власності на
квартиру, довжина земельної ділянки
зазначена 16,45 м. (т. 2 а.с. 184-186).

Після приватизації будинку у 1996 році
позивачка та члени її сім'ї не
звертались до Ужгородської міської
ради про передачу земельної ділянки,
яку вони використовували, у
користування або у власність.

Таким чином, позивачкою не
доведено наявність права, за захистом
якого вона звернулась до суду.

А апеляційній скарзі позивачка
зазначала, що земельна ділянка, яка
була продана ОСОБА_5, уже розділена на
дві самостійні земельні ділянка, одна з
яких продана іншій особі.

Проте, за відсутності у позивачки
будь-якого права на спірну земельну
ділянку, фактичний стан земельної
ділянки та хто є її власником на даний
час - не має правового значення .

Зважаючи на викладене, судова
колегії вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо
відмови у задоволенні позовних вимог,
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.
Рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1
ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 лютого 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуюча: Судді: