Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.05.2014 Справа №607/1656/14-ц Тернопільський
міськрайонний суд Тернопільської
області в складі:

головуючого - судді
Вийванко О. М.

при секретарі с/з
Жара М. Т.

за участю осіб, які беруть
участь у справі

позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Криницького А. П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» про визнання
частково недійсним кредитного
договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із
позовом до відповідача публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит" про визнання частково
недійсним кредитного договору та в
обґрунтування позовних вимог вказує на
те, що 01 липня 2008 року між ним та ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» було
укладено кредитний договір №12-КН/102,
згідно якого позивачу відкрито
відновлювальну кредитну лінію у
розмірі 15 000,00 грн. для можливості
кредитування карткового поточного
рахунку за відсотковою ставкою 22 %
річних з кінцевим строком погашення до
30 червня 2010 року на споживчі цілі.
Пунктом 6.1. даного договору
передбачено, що за прострочення
повернення Кредитних ресурсів та/або
сплати процентів, Позичальник сплачує
Банку пеню з розрахунку 1% від
простроченої суми за кожен день
прострочення. Таким чином розмір пені
яку позичальник має сплатити Банку у
разі невиконання ним зобов'язань по
договору становить 365% річних. Згідно
Закону України «Про захист прав
споживачів» продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Цим же законом
передбачено, що якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним. Зважаючи на те, що п.
6.1. кредитного договору №12-КН/102 від
01.08.2008 р. передбачено сплату пені за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань в розмірі 365% річних, що не
підпадає під принцип розумності та
перевищує межу встановлену Законом
України „Про захист прав споживачів"
тому є несправедливим, а тому просить
визнати його недійсним.

В судовому засіданні
позивач ОСОБА_2 підтримав позовні
вимоги з підстав, викладених у позовній
заяві.

Представник
відповідача у судовому засіданні
просить відмовити у задоволенні
позову, з підстав викладених у
письмових запереченнях, згідно яких
вказує на те, що у ст. 551 ЦК передбачено,
що розмір неустойки, встановлений
законом, може бути збільшений у
договорі.Кредитний договір позивачем
був підписаний добровільно після
ознайомлення з його умовами. Позивач
прямо порушуючи умови кредитного
договору в частині своєчасного
погашення кредиту просить визнати
недійним пункт договору, який і
передбачає оплату Банку пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань
позичальником. Вважає, що висновок
позивача про встановлення пені в
розмірі 365 річних, яка перевищує розмір
заборгованості за кредитом, що
призвело до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків є
неправильним, оскільки заборгованість
ОСОБА_2, по пені напряму залежить від
часу невиконання ним своїх зобов'язань
за кредитним договором і не свідчить
про невідповідність п. 6.1. договору, на
час його укладення вимогам закону.
Також зазначає, що позивач пропустив
строк позовної давності, який просить
застосувати. Враховуючи вищевказане
просить відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, дослідивши та оцінивши
докази по справі,суд вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав:

01.08.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» було укладено
кредитний договір №12-КН/102 (далі -
Кредитний договір), згідно п. 2.1., 3.2., 4.1.
якого банк надав ОСОБА_2 тимчасове
користування на умовах зворотності,
платності кредитні ресурси шляхом
відкриття на картковий рахунок
позичальника на якому операції що
здійснюються з використанням картки
кредитної лінії з розміром кредитного
ліміту в сумі 15000 грн., строком до 30
червня 2010 року, а ОСОБА_2 зобов'язався
повернути банку кредит у цей строк зі
сплатою 22 % річних.

Пунктом 6.1 даного договору передбачено,
що за прострочення повернення
Кредитних ресурсів та/або сплати
процентів, Позичальник сплачує Банку
пеню з розрахунку 1% від простроченої
суми за кожен день прострочення.
Вказана пеня сплачується у випадку
порушення Позичальником термінів
платежів, передбачених п. 3.2, 4.3, 4.4 цього
Договору. а також будь-яких інших
термінів платежів, передбачених цим
Договором. Сплата пені не звільняє
Позичальника від зобов'язання сплатити
проценти за весь час фактичного
користування кредитними коштами.

Таким чином розмір пені яку
Позичальник має сплатити Банку у разі
невиконання ним зобов'язань по
договору становить 365% річних.

Відповідно до положень частин першої,
третьої статті 509, статей 526, 629
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Договір е
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі
порушення умов договору, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Кодексом передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком
(частина перша статті 546).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежне виконаного зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(стаття 549 Кодексу). Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом
(частина друга статті 551 Кодексу).
Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (частина третя статті
551 Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» між кредитодавцем та
споживачем укладається договір про
надання споживчого кредиту, відповідно
до якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Таким чином, правовідносини про
надання споживчого кредиту є
договірними, до яких мають бути
застосовані, зокрема, як загальні
положення Кодексу про зобов'язання та
договір, так і приписи його частини
другої статті 627 ЦК України щодо
необхідності врахування вимог
законодавства про захист прав
споживачів.

Відповідно до частини четвертої статті
42 Конституції України держава захищає
права споживачів, здійснює контроль за
якістю і безпечністю продукції та усіх
видів послуг і робіт, сприяє діяльності
громадських організацій споживачів.

Положеннями частин 1,2 статті Закону
України «Про захист прав споживачів»
встановлено, що продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В частинах 3,4 статті 18 Закону
«Про захист прав споживачів» наведено
окремі несправедливі умови договору,
перелік яких не є вичерпним. При цьому
пунктом 4 частини першої статті 21
Закону «Про захист прав споживачів»
встановлено, що для цілей застосування
цього закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач.

Як зауважував Конституційний Суд
України, межі дії принципу свободи
договору визначаються законодавством
з урахуванням критеріїв
справедливості, добросовісності,
пропорційності і розумності. При цьому
держава має підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг (абзац
третій підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

Конституційний Суд України виходить з
того, що вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у пункті 6 статті 3, частині третій
статті 509 та частинах першій, другій
статті 627 ЦК України засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
до несправедливих умов договору
законодавець відносить зокрема умову
про встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

Згідно частин 5, 6, 7 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним. У разі
коли зміна положення або визнання його
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу споживача:
1) такі положення також підлягають
зміні; або 2) договір може бути визнаним
недійсним у цілому. Положення, що було
визнане недійсним, вважається таким з
моменту укладення договору. Якщо до
положення вносяться зміни, такі зміни
вважаються чинними з моменту їх
внесення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до переконання, що п. 6.1 кредитного
договору щодо встановлення сторонами в
договорі пеню у розмірі 1 % за кожен день
прострочення виконання зобов'язання за
спожитим кредитом, становить 365 % від
суми неповернутого кредиту та/або
несплачених процентів за рік, є
несправедливими і суперечить
принципам розумності та
добросовісності, що є наслідком
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позичальнику, як
споживача послуг банку, оскільки дана
умова договору встановлює вимогу щодо
сплати непропорційно великої суми
компенсації (понад 50%) у разі
невиконання ним зобов'язання за
спірним договором.

Посилання представника відповідача на
ті обставини, що позивачем пропущено
строк звернення до суду є
безпідставними, оскільки позивач після
консультацій з адвокатом та отриманням
від нього роз'яснення від 15.08.2013 р.,
дізнався про порушення свого права та
інтересу,а тому на думку суду не
пропустив строк звернення до суду.

За таких обстави, суд вважає, що
слід визнати недійсним пункт 6.1
Договору про відкриття відновлюваної
кредитної лінії №12-КН/102 від 08 липня 2008
року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит».

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про визнання
частково недійсним кредитного
договору, - задовольнити.

Визнати недійсним пункт 6.1
Договору про відкриття відновлюваної
кредитної лінії №12-КН/102 від 08 липня 2008
року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит».

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційної
скарги не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення суду, до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області.

Головуючий суддяО. М. Вийванко