АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц7967989
Головуючий у 1 інстанції -
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач
Л.Д .

при секретарі Меєчко Д.П .

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна,що є спільної сумісною власністю
подружжя,

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 23 квітня 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А
:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду за зазначеним позовом ,в якому
вказувала, що до 18 вересня 2008 року
перебувала в шлюбі з ОСОБА_2,має доньку
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,батьком якої є
ОСОБА_2

21 лютого 2012 року рішенням Печерського
районного суду м. Києва задоволено її
зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ
майна та визнано за нею право
власності на 1/2 частину житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_2. Після винесення вказаного
рішення, їй стало відомо, що відповідач
приховав інше майно, що є спільною
сумісною власністю, та яке не було
предметом розгляду Печерського
районного суду м. Києва. Так,відповідач,
перебуваючи з нею у зареєстрованому,
отримував прибуток від надання в
оренду ізольованої 4-х кімнатної
квартири, загальною площею 232 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п.3.1 договору оренди
щомісячна орендна плата складала суму
в гривнях (50500 грн.) та була еквівалентна
10 000 доларів США у відповідності з
офіційним курсом НБУ на день оплати .

Позивач вважає, що грошові кошти,
одержані відповідачем під час
перебування у шлюбі з нею, за надання в
оренду квартири за відповідним
договором від 07.08.2007 р., є спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу в судовому порядку.

Договір оренди квартири від 07.08.2007 р.
був укладений строком на 1 рік, з
щомісячною платою у розмірі 10 000
доларів США. Тобто, грошова сума, що
підлягає поділу становить: 10 000 доларів
США х 12 місяців = 120 000,00 доларів США.

Після уточнень своїх вимог позивачка
остаточно просила врахувати інтереси
неповнолітньої дитини,яка перебуває на
її утриманні, а також факт приховування
відповідачем вказаного прибутку,
відступити від поділу майна на засадах
рівності часток подружжя та визнати за
нею право власності на 2/3 від 120 000
доларів США, що є спільною сумісною
власністю подружжя та становить 80 000
дол. США.

Окрім цього,позивачка просила виділити
в натурі та визнати за ОСОБА_2 право
власності на автомобіль «Subaru
Тribеса»,який він її подарував та який є
їх спільним майном, стягнувши на її
користь з ОСОБА_2 грошову компенсацію
визначену експертом, посилаючись на
те,що 18 вересня 2008 року ухвалою суду
була визнана мирова угода,за якою
вказаний автомобіль було передано
її,проте 11 серпня 2011 року ця ухвала була
скасована,але під час нового розгляду
справи питання про автомобіль не було
вирішено.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 в
задоволені позову відмовлено, за
безпідставністю та недоведеністю
заявлених вимог.

Не погодившись з рішенням суду
представник ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу та посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову
ОСОБА_1

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що твердження
суду, що єдиним можливим
підтвердженням укладення між
позивачем та відповідачем договору
дарування є нотаріально посвідчений
договір,є безпідставним та не
відповідає ст.ст.639, 719. 722 Цивільного
кодексу України.

Враховуючи, що всупереч твердженню
суду першої інстанції вказаний
автомобіль є спільною сумісною
власністю подружжя і був включений до
майна, що підлягало поділу під час
затвердження Печерським районним
судом м. Києва мирової угоди від 18.09.2008
р., проте залишений поза увагою суду під
час винесення рішення від 21.02.2012 р., є
також необґрунтованим висновок суду
про неналежність спірного автомобілю
до спільного сумісного майна подружжя.

В оскаржуваному рішенні суд також
прийшов до помилкового висновку про те,
що позивачем не надано доказів
отримання відповідачем доходів за
договором оренди квартири, оскільки з
умов договору оренди, а саме п.3.3, п.п.3.3.1,
п.3.5 вбачається, що відповідач
беззаперечно отримав у власність
завдаток, сплачений йому орендарем за
цим договором в день підписання
договору. Отже належний та допустимий
доказ отримання відповідачем доходів з
договору оренди міститься в матеріалах
справи, але він не був повно та
об'єктивно досліджений судом першої
інстанції.

В судове засідання суду
апеляційної інстанції сторони та їх
представники не з'явилися, про розгляд
справи повідомлені належно.

Позивачка ОСОБА_1 подала клопотання про
відкладення справи у зв'язку з
відсутністю у неї на день розгляду
справи паспорту, який вилучено
Солом'янським РВ ГУДМСУ в м. Києві,
проте, колегія суддів причину неявки
ОСОБА_1 в судове засідання визнала не
поважною.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін,або інших осіб,які беруть участь
у справі,належним чином повідомлених
про час та місце розгляду справи, не
перешкоджає розглядові справи в
апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В.,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши апеляційну скаргу, в
межах її доводів, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони перебували
у зареєстрованому шлюбі з 2006 року по 2009
рік, мають спільну дитину - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження (а.с.11).

Рішенням Печерського районного суду
м. Києва від 18 вересня 2009 р. шлюб
розірвано.

Під час шлюбу, 7 серпня 2007 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5укладено договір щодо
оренди 4-х кімнатної квартири,
загальною площею 235,2 кв. м, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.20-22).

Відповідно до п. п. 4.1.1 п.4 Договору
моментом початку фактичного
користування об'єктом нерухомості за
даним Договором є підписання Сторонами
Акта приймання -передачі житлового
приміщення (Додаток 1 до Договору).

Згідно акту прийому - передач
приміщення до договору оренди від 07
серпня 2007 року, даний акт орендодавцем
не підписано (а.с.23-25).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову
суд виходив з того, що на підтвердження
своїх вимог про те, що відповідач
отримував будь - які доходи від здачі в
оренду даної квартири та взагалі
доказів того, що договір вступив в дію
вона,у відповідності до вимог ст.60 ЦПК,
не надала.

Судом першої інстанції встановлено
також, що до звернення позивачки з
даним позовом,між сторонами вже
розглядався спір з приводу поділу
спільного майна і 18 вересня 2008 року
ухвалою Печерського районного суду м.
Києва була визнана мирова угода
відповідно до якої у приватну
власність позивачки було передано
автомобіль «SиЬага Тгіbеса», рік
випуску 2005, державний номерний знак
НОМЕР_1 ( т.1 а.с.15-16), проте ухвалою цього
ж суду від 11.08.2011 року ухвалу про
визнання мирової угоди від 18.09.2008 року
скасовано, а тому з моменту скасування
ухвали Печерського районного суду м.
Києва від 18.09.2008 р., а саме з 11 серпня 2011
року вказана мирова угода не має
юридичної сили з усіма правовими
наслідками (т.1 а.с.17).

Тому, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені
позову про поділ автомобіля «SиЬаги
Тгіbеса» суд виходив з того, що
автомобіль є дошлюбним майном
відповідача, та придбано ним згідно
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу 22.11.2005 року (т.1
а.с.30), та не може вважатися спільним
майном подружжя,а відтак і не підлягає
поділу між нею та її колишнім
чоловіком.

Суд не прийняв посилання представника
позивача, що автомобіль позивачці
подаровано відповідачем, так як ця
обставина не підтверджена наявністю
нотаріально посвідченого договору
дарування.

Таких висновків суд першої інстанції
дійшов після повного, всебічного
з'ясування обставин справи, перевірки
доводів і заперечень сторін, надання
належної правої оцінки зібраним у
справі доказів та застосування
правових норми, які регулюють дані
правовідносини, з огляду на що рішення
суду відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, є законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не вірно оцінено умови договору
оренди та безпідставно зроблено
висновок про те, що за вказаним
договором відповідач не отримав
грошей, оскільки відповідно до п.3.3. та
п.п.3.3.1 договору оренди відповідач у
будь-якому випадку набув у власність
завдаток у розмірі 50 500 грн., який
відповідно до умов договору був
переданий йому готівкою в день
підписання договору і залишився у його
власності, навіть з врахуванням того,
що акт приймання-передачі відповідачем
не був підписаний, не впливають на
правильність зроблених судом першої
інстанції висновків про відсутність
належних доказів на підтвердження
обставин отримання відповідачем
грошей та використання їх не в
інтересах сім'ї.

В той час, як згідно п.3.5 договору оренди
(на що посилається і апелянт)
передбачено, що невнесення страхового
депозиту орендарем орендодавцю є
підставою для відмови орендодавця від
підписання акту приймання-передачі
об'єкту нерухомості та розірвання
договору, що є логічним підтвердженням
висновків суду про те, що такий договір
не відбувся, оскільки акт прийому -
передач приміщення до договору оренди
від 7 серпня 2007 року, орендодавцем,
тобто відповідачем ОСОБА_2, не було
підписано.

Є такими , що не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону
твердження представника позивачки про
те, що відповідно до ст.639 ЦК України
договір може бути укладений у будь-якій
формі, а відповідно до ст.719 навіть усно,
оскільки,зокрема, стаття 639 ЦК містить
застереження,що укладання договору в
будь-якій формі допускається лише в
разі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом, згідно ж ч.2
ст.719 ЦК укладання усного договору
дарування стосується лише предметів
особистого користування та побутового
призначення,до яких не можна віднести
автомобіль.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на
те, що питання спірного автомобіля було
залишено поза увагою суду під час
винесення рішення від 21.02.2012 р.,колегія
суддів вважає, що ці доводи також не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
зазначене рішення суду є чинним.

З огляду на викладене,доводи
апеляційної скарги про порушення судом
процесуального та матеріального права
не знайшли свого підтвердження, на
правильність висновків суду не
впливають та їх не спростовують та є
такими, що не тягнуть за собою
безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року залишити
без змін .

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді