АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9823/14
інстанції - Катющенко В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого: Желепи
О.В.

суддів:
Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарях:
Мившук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 25 червня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя , -

Заслухавши доповідь судді Желепи
О.В., пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю чоловіка і
жінки і набуте ними під час спільного
проживання. Зокрема, просила визнати за
нею право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 25 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись з даним рішенням,
позивачка подала апеляційну скаргу, в
якій просила рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким її вимоги
задовольнити.

В скарзі посилалась на те, що
квартира придбана під час шлюбу, за час
спільного проживання значно
збільшилась її вартість, вона давала
згоду на придбання квартири, а тому
вважає, що вона є спільною власністю
подружжя і повинна бути розділена.
Висновки суду про те, що квартира є
особистою власністю відповідача
ґрунтуються на припущеннях і не
відповідають вимогам Закону.

В судовому засіданні
апеляційного суду представник
позивача доводи скарги підтримав.

Представники відповідача
заперечували доводи скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, колегія дійшла
висновку про те, що скарга задоволенню
не підлягає з таких підстав.

Статтею 63 Сімейного кодексу
України встановлено, що дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ч. З ст. 61 Сімейного
кодексу України якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше мано, в тому числі гонорар,
виграші, які були одержані цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджається майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого подружжя, якщо майно, одержане
за договором, використане в інтересах
сім'ї.

Частиною 2 ст. 69 Сімейного кодексу
України визначено, що дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику

застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільного майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст.
368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом
не можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони
були придбані чи внесені грошовими
коштами, якщо інше не встановлено
шлюбним договором чи Законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. До складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, сторони перебували
в шлюбі з 06 листопада 1993 року до 01
листопада 2013 року.

Від шлюбу мають повнолітнього сина -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу 05 грудня 2006 року на
ім`я відповідача була придбана
квартира АДРЕСА_1. (далі по тексту
спірна квартира)

Для укладення такого договору позивач
надавала згоду.

Судом також встановлено, що в день
придбання спірної кватири,
відповідачем по справі була продана
двокімнатна квартира АДРЕСА_3, яка
належала йому на праві особистої
приватної власності, що
підтверджується приватизаційним
свідоцтвом та договорами дарування
своїх часток у цій квартирі батьками
відповідача, своєму сину.

Так, як позивачка не заперечувала,
що кошти отримані від продажу цієї
квартири були витрачені для придбання
спірної квартири, суд встановив, що
спірна квартира була придбана за кошти,
які належали відповідачу на праві
особистої приватної власності.

Вищаневадені обставини справи,
які суд вважав встановленими є
доведеними.

Висновок суду про те, що спірне
майно придбане на особисті кошти
відповідача, а тому не є спільним
майном подружжя відповідають цим
обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те,
що за час спільного проживання
вартість кватири збільшилась за
рахунок спільних коштів подружжя є
недоведеними, а відповідно до статті 30
ЦПК України обов"язок доказування і
подання доказів покладений на сторони.

Доводи скарги про те, що квартира є
спільним майном, так як придбана під
час шлюбу, колегія суддів не приймає,
тому, що до спільної сумісної власності
не належить майно одного з подружжя ,
яке придбане за час шлюбу, але за кошти,
які належали одному з подружжя
особисто.

Суд дав належну оцінку наданим
доказам, та врахував, що особисте майно
відповідача було продано в один день з
днем придбання спірної квартири.
Відповідачем була продана
двохкімнатна кватира, яка коштує
дорожче ніж однокімнатна спірна
квартира. Тобто особистих коштів
відповідача було достатньо для
придбання спірної квартири. Доказів на
спростування вказаних обставин
позивачка суду не надала.

Та обставина, що позивачка
оплачувала комунальні послуги за
спірну квартиру, а також під час
спільного проживання сторони
проводили ремонтні роботи в цій
квартирі не свідчить про те, що
вартість спірної квартири значно
зросла внаслідок вкладення спільних
коштів.

Інші доводи скарги висновків суду не
спростовують.

Суд повно і об`єктивно з`ясував
дійсні обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін зібраними
у справі доказами, яким дав належну
правову оцінку.

Підстав для скасування рішення суду не
вбачається, тому апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Дніпровського районного
суду м.Києва від 25 червня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді