АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3811/14
Справа № 410/4214/13
Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Чубуков О.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року

м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

Судді-головуючого: ОСОБА_2

Суддів колегії:
ОСОБА_3, ОСОБА_4

при секретарі Яловій
Ю.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5
на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 05 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_5 до Прокуратури
Автономної Республіки Крим, Головного
управління Державної казначейської
служби України в Автономній Республіці
Крим про стягнення моральної шкоди та
зобов’язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 05
березня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_5 до Прокуратури Автономної
Республіки Крим, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Автономній Республіці Крим
про стягнення моральної шкоди та
зобов’язання вчинити певні дії–
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового по суті позовних
вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що в
липні 2011 стосовно ОСОБА_5 порушено
кримінальну справу за ознаками ст. 212
ч.2 та ст. 366 ч.2 КК України. 15 липня 2011
року відносно ОСОБА_5 було обрано
запобіжний захід у вигляді тримання
під вартою.

15 квітня 2012 року постановою
Залізничного районного суду м.
Сімферополя АР Крим відносно позивача
було змінено запобіжний захід із
тримання під вартою на підписку про
невиїзд.

Постановою Залізничного районного
суду м. Сімферополя АР Крим від 22.08.2012
року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі ст. 49 КК
України, у зв'язку із закінченням
строків давності притягнення до
кримінальної відповідальності.
Вказана постанова не оскаржена та
набрала чинності.

Отже, право на відшкодування виникає
лише в разі повної реабілітації особи,
про що також зазначено в пункті 3
Положення про застосування Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду».

Закриття кримінального провадження з
нереабілітуючих обставин (амністія,
декриміналізація складу злочину,
закінченням строку давності, тощо, не
дає права на відшкодування шкоди, з
огляду на приписи статті 1176 ЦК України
та положення Закону про відшкодування
шкоди.

Окремо слід зазначити, що положення
вказаного Закону також пов'язують
підстави для відшкодування шкоди,
завданої громадянинові саме із
вчиненням незаконних дій органами
дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду. Проте, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
у підтвердження факту незаконності дій
органів прокуратури під час проведення
досудового слідства щодо нього.

Згідно з положеннями ст.1167 ЦК України,
яка регламентує підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду та п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.95
«Про судову практику справах про
відшкодування моральної (немайнової
шкоди)», під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Разом з цим, зі змісту позовної заяви
ОСОБА_5 щодо відшкодування моральної
шкоди в сумі 300 000 грн. не зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Посилання в апеляційній скарзі на
неправильну оцінку доказів не може
бути прийнято до уваги, оскільки згідно
із ст. 212 ЦПК України виключне право
оцінки доказів належить суду 1
інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, оскільки
зводяться до повторень обставин
справи, викладених у позовній заяві, та
цитування норм діючого законодавства і
не спростовують правильність
висновків суду.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з’ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов’язковою підставою
для скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, підстав для виходу за
межі апеляційної скарги не вбачається,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5– відхилити

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 05
березня 2014 року – залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, але може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
в касаційному порядку.

Судді колегії: