Ухвала

іменем україни

28 травня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Суворовського району м. Одеси, що діє в
інтересах Одеської міської ради до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення шкоди за касаційною скаргою
Одеської міської ради на рішення
апеляційного суду Одеської області від
15 січня 2014 року,

встановила:

У березні 2013 року прокурор
Суворовського району м. Одеси, діючи в
інтересах Одеської міської ради
звернувся до суду з указаним позовом, у
якому просив зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6
звільнити будівлю кафе-бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, територія гідропарку
«Лузанівка», на земельній ділянці
площею 0,0741 га; зобов'язати ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 привести вказану земельну
ділянку в попередній стан, шляхом
знесення самочинно збудованих будівлі
кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 291,4 кв.м.
та літнього майданчика площею 0,0450 га,
повернути за актом приймання-передачі
земельну ділянку площею 0,0741 га державі
в особі Одеської міської ради, стягнути
з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в дохід державного
бюджету шкоду за самовільне зайняття
земельної ділянки в сумі 302,32 грн.

Позов мотивовано тим, що під час
проведення перевірки додержання вимог
природоохоронного, земельного та
містобудівного законодавства при
розміщенні і експлуатації об'єктів,
розташованих на узбережжі Чорного моря
встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
оформили у встановленому законом
порядку користування земельною
ділянкою та продовжують незаконно
використовувати самовільно зайняту
земельну ділянку площею 0,0311 га на
території пляжу «Лузанівка» під бар з
літнім майданчиком «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Будівництво бару «ІНФОРМАЦІЯ_1»
здійснено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за
відсутністю дозволу на виконання
будівельних робіт.

Вказував, що на підставі заочного
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 10 лютого 2012 року
зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4
право власності по Ѕ частині
нежитлової будівлі бару загальною
площею 291,4 кв.м., розташованої за
адресою: АДРЕСА_2. У подальшому рішення
було скасовано.

Зазначав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали
у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних
частинах кожному вказану будівлю
шляхом укладення 23 вересня 2012 року
договору купівлі-продажу.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 15 серпня 2013 року позов
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести
самочинно збудовану будівлю кафе-бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 291,4 кв.м., літній
майданчик площею 0,0450 га, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 15 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні заявленого позову.

У касаційній скарзі Одеська міська
рада просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що позивачем вибрано
неналежний спосіб захисту права для
звернення до суду щодо зобов'язання
колишніх власників ОСОБА_3, ОСОБА_4
знести самочинно збудовану будівлю
кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки на
теперішній час вони не є його
власниками, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є
власниками самовільно збудованих
приміщень на підставі договору
купівлі-продажу від 23 вересня 2012, який в
судовому порядку неоспорений,
недійсним судом не визнаний, а тому
підлягає виконанню, і тільки вразі його
недійсності наступають наслідки
передбачені законом.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

З обставин справи вбачається, що згідно
договору купівлі-продажу від 11 березня
2008 року, укладеного між ОСОБА_8 та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, останні придбали бар
«ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 22,1
кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було здійснено
самочинне будівництво приміщення, яке
використовується ними як кафе - бар «
ІНФОРМАЦІЯ_1» та без будь-яких
дозвільних документів на право
користування земельною ділянкою, без
дозволу на виконання будівельних робіт
на території пляжу «Лузанівка» останні
побудували та розмістили капітальну
будівлю, зайнявши самовільно земельну
ділянку та використовуючи її під бар з
літнім майданчиком «ІНФОРМАЦІЯ_1».

На підставі заочного рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 10 лютого 2012 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зареєстровано право власності по Ѕ
частині нежитлової будівлі бару,
загальною площею 291,4 кв.м.(а.с. 17-21).

Ухвалою Суворовського районного суду
м. Одеси від 2 серпня 2012 року вказане
заочне рішення від 10 лютого 2012 року
скасовано.

23 вересня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відчужили ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних
частках кожному будівлю бару за
адресою: АДРЕСА_2, шляхом укладення
договору купівлі-продажу. За ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 зареєстровано право власності
по Ѕ частині бару, розташованого за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с.22-24).

За змістом ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Установлено, що кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1»
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, є
територією гідропарку «Лузанівка», на
земельній ділянці площею 0,0741 га, що
знаходиться у межах м. Одеси та
відноситься до земель комунальної
власності. На адресу відповідачів
неодноразово складались акти та
приписи, щодо порушення норм
земельного законодавства відносно
самовільного захвату земельної
ділянки та самочинного будівництва на
земельній ділянці (а.с. 69-103).

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, указаним положенням визначено
правові підстави набуття громадянами і
юридичними особами права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності. Такими
підставами є рішення органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України»,
самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані (будуються) на земельній
ділянці, що не була відведена особі, яка
здійснює будівництво; або відведена не
для цієї мети; або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту; або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до положень ст. 38 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» право на
звернення до суду з позовом про
знесення самочинно збудованих об'єктів
містобудування належить,серед інших,
відповідним інспекціям державного
архітектурно-будівельного контролю.
Такий позов може бути пред'явлено до
суду в разі, якщо особа в установлений
строк добровільно не виконала вимоги,
встановлені у приписі про усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил із
визначенням строку для добровільного
виконання припису, та/або якщо
перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови
відповідно до вимог вказаної норми та
положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди
мають встановлювати, чи було видано
особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова об'єкту
та чи відмовляється особа, яка
здійснила самочинне будівництво, від
такої перебудови.

Критеріями самочинного будівництва є:
будівництво на земельній ділянці, яка
не відведена для цієї мети,
будівництво, здійснене без дозволу або
проекту, будівництво, здійснене з
порушенням норм і правил.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
зосередився лише на тому, що у справі
має місце самочинне будівництво, яке
було відчужено шляхом укладення
договору купівлі-продажу, проте в
порушення вимог ст. ст. 212, 214, 303 ЦПК
України не повно з'ясував підстави
заявленого позову, не встановив
правовий статус земельної ділянки та
чи виділялась у встановленому законом
порядку земельна ділянка під
будівництво за вказаною адресою.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права,
судом не повно з'ясовані фактичні
обставини справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене в
справі апеляційним судом рішення
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Одеської міської
ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 15 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С.
Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова
І.М. Фаловська