У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Луганської області від 19 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
між закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого він є, та
ОСОБА_3 6 травня 2006 року було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 2 874 грн 30 коп. зі сплатою 25,08 %
річних за користування кредитом до 6
травня 2008 року. Свої зобов'язання за
кредитним договором у повному обсязі
позичальник не виконував, допустив
заборгованість у розмірі 42 475 грн 38 коп.,
яку позивач просив стягнути з
відповідача на його користь.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 10 грудня 2013
року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 19 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 заборгованість станом на 10
липня 2013 року у розмірі 35 753 грн 61 коп.,
яка складається з наступного: 10 831 грн 83
коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 23 201 грн 25 коп. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; також штрафи
відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та
правил надання банківських послуг: 17
грн 98 коп. - штраф (фіксована частина), 1
702 грн 55 коп. - штраф (процентна
складова). Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
банк звернувся до суду з пропуском
строку позовної давності, поновити
строк не просив і не подав доказів
наявності у нього поважних причин
пропуску строку позовної давності.
Також суд першої інстанції вважав, що
видача судового наказу не є підставою
переривання перебігу позовної
давності.

Задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що позивач звернувся з
позовом в межах строку позовної
давності. Крім того, присудження до
виконання основного зобов'язання в
натурі не тягне його припинення з дня
набрання законної сили рішенням суду і
не виключає стягнення процентів, пені
та збитків, а також інших штрафних
санкцій, передбачених договором, до дня
фактичного виконання зобов'язання.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Рішення апеляційного суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що 6 травня 2006 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитно-заставний договір, який
складається із заяви позичальника та
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам, на суму 2 874 грн 30 коп.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25,08 % на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом. Кредит було надано на строк 24
місяці з кінцевим терміном повернення 6
травня 2008 року.

З матеріалів справи вбачається, що 2
квітня 2009 року було видано судовий
наказ № 2н-227/2009, за яким з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто
заборгованість за кредитним договором
від 6 травня 2006 року в сумі 10 622 грн 41 коп.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна
давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
на яку має право позивач.

Тобто, з видачею судового наказу строк
позовної давності було перервано та
перебіг строку позовної давності
почався заново.

Апеляційний суд зазначене врахував та
вірно вважав, що оскільки позовна
давність переривалась, то позивач
звернувся до суду з позовом в межах
строку позовної давності, оскільки
згідно з п. 5.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам встановлено
позовну давність тривалістю 5 років.

Однак не можна погодитись з висновком
апеляційного суду щодо розміру
стягнутої суми неустойки та процентів
за користування кредитом.

Так, апеляційний суд вважав, що судовим
наказом від 2 квітня 2009 року
з відповідача стягнуто заборгованість,
яка утворилась станом на квітень 2009
року, однак кредитний договір
розірвано не було, а тому банком
правомірно нараховуються відсотки за
кредитом та штрафні санкції з дня
видачі наказу по 10 липня 2013
року.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Отже, нарахування процентів за
користування кредитом після
закінчення строку дії договору ним не
передбачено.

Виходячи з аналізу ч. 1 ст. 546, ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня і штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1. ст.
611 ЦК України).

Умовами договору передбачено
застосування пені як виду
цивільно-правової відповідальності за
порушення позичальником строків
погашення кредиту і процентів за
користування ним.

Також умовами кредитного договору
передбачена сплата штрафів як виду
цивільно-правової відповідальності за
інші правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, відповідно до абз. 1, 2 п. 17
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №
5 «Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом (ч. 1
ст. 598 ЦК України). Такі підстави,
зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК
України. Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог статей 526, 599
ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилався на те, що
оскільки ОСОБА_3 не виконав
зобов'язання за кредитним договором та
рішення суду про стягнення з нього
боргу, банк має право вимагати від
нього сплати нарахованих штрафних
санкцій передбачених договором і
законом після ухвалення рішення суду і
до повного виконання зобов'язання.

Апеляційний суд вважав такі доводи
позивача обґрунтованими та
задовольнив позов в повному обсязі.

Однак апеляційний суд не врахував, що ч.
2 ст. 258 ЦПК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік,
у тому числі про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Проте апеляційний суд зазначене не
врахував, та стягуючи суму пені,
виходив із розрахунку банка, не
звернувши при цьому увагу на те, що пеня
згідно цього розрахунку
нараховувалась більше одного року (з 21
липня 2006 року по 10 липня 2013 року)
(а.с. 3).

Проте апеляційний суд зазначене не
врахував, та стягуючи суму пені,
виходив із розрахунку банка, не
звернувши при цьому увагу на те, що пеня
згідно цього розрахунку
нараховувалась більше одного року (з 21
липня 2006 року по 10 липня 2013
року).

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко