Справа № 2-4583/11
Провадження № 2/522/2453/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді Єршової Л.С.

при секретарі Ларіній Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про встановлення факту, що має
юридичне значення, визнання недійсними
угод, поділ спільної сумісної
власності, стягнення матеріальної і
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без шлюбу
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2; визнання недійсною заяви
ОСОБА_1 від 02.06.2010 про відмову від
нерухомого та рухомого майна, яке
зареєстроване або право власності на
яке зареєстроване за ОСОБА_2; визнання
недійсним Договору купівлі-продажу
Збірно-розбірного павільйону,
встановленого на торгівельному місці
№ НОМЕР_1 на території СТРП №3 з АС №3
ТСК №1 на проминку 7-км., укладеного
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнання недійсною
Угоди сторін від 28.05.2010 до договору
комісії №139 на будівництво об'єкту
нерухомості від 10.08.2005, укладеної
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, поділ в рівних
частках між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності; визнання права власності на
1/2 частину збірно-розбірного
павільйону, встановленого на
торгівельному місці №НОМЕР_1 на
території СТРП №3 з АС №3 ТСК №1 на
проминку 7-км; визнання майнових права
на 1/4 частину апартаментів, які
розташованих на 11 поверсі в
20-поверховій секції
сімейно-оздоровчого комплексу, за
адресою: АДРЕСА_2; стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 відшкодування
моральної шкоди у розмірі 100 000,00
гривень; стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_1
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 140000,00 грн.; стягнення судових
витрат.

В подальшому в судовому засіданні
позивачка уточнила позовні вимоги та
зазначила, що бажає встановити факт
проживання однією сім`єю без шлюбу з
відповідачем ОСОБА_2 з 14.05.2003 року по
06.04.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, як
стверджує позивачка, вона з 14 травня 2003
року по 06 квітня 2010 року проживала з
ОСОБА_2 однією сім'єю, але не перебувала
у зареєстрованому шлюбі, при цьому
ОСОБА_1 вела з ним сумісне господарство,
проживала в одному будинку, який
належить її матері.

ОСОБА_1 має дитину від першого шлюбу -
ОСОБА_4, 1995 року народження, з ОСОБА_2
сумісних дітей не має.

Як вказує у позові ОСОБА_1, за час
проживання однією сім'єю вона з ОСОБА_2
спільно придбавала одяг, меблі у
спальню. ОСОБА_2 займався вихованням її
сина, організацією його позашкільного
навчання тощо. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були
здійснені спільно біля 15 закордонних
поїздок та подорожей.

Позивачка вважає факт проживання
однією сім'єю без шлюбу фактом, що має
юридичне значення, з яким закон
пов'язує виникнення, зміну або
припинення правовідносин.

Як зазначає ОСОБА_1 в позові, за період
сумісного проживання на ім'я ОСОБА_2
були придбані також наступні майно та
майнові права: об'єкт для здійснення
комерційної діяльності, а саме:
збірно-розбірний павільйон,
встановлений на торгівельному місці №
НОМЕР_1 на території СТРП №3 з АС №3 ТСК
№1 на проминку 7-км.; майнові права на 1/2
частину апартаментів та місця у
паркінгу, розташованих за адресою:
АДРЕСА_2.

02 червня 2010 року ОСОБА_1 склала та
підписала заяву про відмову від
нерухомого та рухомого майна, яке
зареєстроване або право власності на
яке зареєстроване за ОСОБА_2 Підпис на
цій заяві був нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5

Як вказує в позові ОСОБА_1, зазначену
заяву вона змушена була скласти та
підписати під впливом психічного тиску
з боку відповідача ОСОБА_2 за наступних
обставин.

За Договором комісії № 39 на
будівництво об'єкту нерухомості від
10.08.2005, укладеним з ТОВ «Терракс» ЛТД,
ОСОБА_2 сумісно з матір'ю позивачки
ОСОБА_6 були придбані майнові права на
апартаменти, розташовані за адресою:
АДРЕСА_2. Також було придбане місце під
паркінг, розташований за цією ж
адресою. Документи, що підтверджують
майнові права на місце у паркінгу,
знаходяться у відповідача, який
передати їх відмовляється.

Відповідно до умов Договору комісії №
39 після закінчення будівництва
комітенти повинні стати власниками
апартаментів будівельний номер № 180,
загальною площею 111,2 кв.м., які
розташовані на 11 поверсі в 20-поверховій
секції сімейно-оздоровчого комплексу,
за адресою: АДРЕСА_2. Обов'язки за
зазначеним договором сторонами
виконані на 95 відсотків.

За період з серпня 2005 року по березень
2007 року матір позивачки ОСОБА_6
передавала ОСОБА_2 грошові кошти для
виконання своїх грошових зобов'язань
за зазначеним Договором комісії, але
ОСОБА_2 вносив грошові кошти на рахунок
ТОВ «Терракс» ЛТД (комісіонера за даним
договором) лише від свого імені, що
призвело до невиконання ОСОБА_6 своїх
обов'язків за договором комісії та до
боргу перед ОСОБА_2, якого фактично не
було.

Після розриву відносин з ОСОБА_2, як
вказує в позові ОСОБА_1, він погрожував
їй та її матері ОСОБА_7 оформленням
апартаментів у сімейно-оздоровчому
комплексі лише на своє ім'я, стягненням
боргу з її матері, залишенням їх без
коштів для існування.

Як стверджує ОСОБА_1, ОСОБА_2 обіцяв
внести зміни до договору комісії № 39 та
підтвердити сплату ОСОБА_6 коштів за
цим договором на виконання її грошових
зобов'язань лише у разі, якщо позивачка
відмовиться від майнових прав на
нерухоме та рухоме майно, придбане за
період проживання однією сім'єю та
зареєстроване за ОСОБА_2 Моральні
страждання, які зазнавала ОСОБА_6,
невпевненість у своєму майбутньому
матеріальному стані, постійні погрози
ОСОБА_2 про стягнення коштів змусили
позивачку скласти та підписати заяву
про відмову від майнових прав, яку вона
ніколи не надала б без впливу такого
психічного тиску.

ОСОБА_1 вказує, що текст заяви їй надав
ОСОБА_2 В тексті заяви ОСОБА_2 навмисно
скоротив строк сумісного проживання,
та вимагав від позивачки вказати в
заяві строк її проживання однією сім'єю
з 22.01.2007 р. по 15.02.2010 р. На думку
позивачки, це було зроблено з метою
виключення зі строку проживання однією
сім'єю періоду, протягом якого
покупалося та продавалося майно без її
згоди, а також набувалися майнові
права.

Заяву про відмову від майнових прав
02.06.2010 року позивачка обміняла на
розписку ОСОБА_2, якою він підтвердив,
що гроші, які він вносив від свого імені
на рахунок ТОВ «Терракс» ЛТД, були
надані йому матір'ю ОСОБА_1 ОСОБА_6 для
виконання її зобов'язань за договором
комісії. Це відбувалося у приміщенні
ТОВ «Терракс» ЛТД у присутності ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та бухгалтера ТОВ «Терракс» ЛТД.

Крім того, ОСОБА_2 передав свої майнові
права за договором комісії №39 своїй
матері ОСОБА_9 Як вказує в своєму позові
ОСОБА_1, ця додаткова угода також була
підписана 02.06.2010, але документ
датований 28.05.2010 року. Це також
відбувалося у приміщенні ТОВ «Тєрракс»
ЛТД у присутності ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
бухгалтера ТОВ «Терракс» ЛТД.

Моральну шкоду, завдану ОСОБА_2
вчиненням психічного тиску, позивачка
оцінює в 100000,00 гривень.

Також на думку позивачки, суперечать
чинному законодавству угоди про
відчуження збірно-розбірного
павільйону, встановленого на
торгівельному місці № НОМЕР_1 на
території СТРП №3 з АС №3 ТСК №1 на
проминку 7-км. та майнових прав на
апартаменти, які розташовані на 11
поверсі в 20-поверховій секції
сімейно-оздоровчого комплексу, за
адресою: АДРЕСА_2, укладені між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, оскільки укладені без її
згоди. Позивачка вважає, що
збірно-розбірний павільйон,
встановлений на торгівельному місці №
НОМЕР_1 на території СТРП №3 з АС №3 ТСК
№1 на проминку 7-км. та майнові права на
апартаменти, які розташовані на 11
поверсі в 20-поверховій секції
сімейно-оздоровчого комплексу, за
адресою: АДРЕСА_2, мають бути поділені
між нею та ОСОБА_2 як спільна сумісна
власність подружжя у рівних частках
відповідно до порядку, встановленого
ст. 71 СК України.

Як зазначає у позові ОСОБА_1, ОСОБА_2
грошові кошти, які були спільним майном
подружжя, були подаровані ОСОБА_3 на
придбання об'єктів інвестування у
житловому комплексі «Чудо-Город». Цей
правочин виходить за межі дрібного
побутового, він був укладений не в
інтересах сім'ї, і позивачка згоди на
таке дарування не давала. На думку
позивачки, даруванням грошових коштів
своїй матері без її згоди ОСОБА_2
порушив свої обов'язки, встановлені
ст.ст. 63-65, 74 СК України, внаслідок чого
їй завдана майнова шкода у розмірі
половини суми грошових коштів,
подарованих ОСОБА_2 своїй матері
ОСОБА_3, а саме, 140000,00 гривень, які вона
бажає стягнути солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Все вищевикладене і стало приводом для
звернення ОСОБА_1 до суду

Позивачка та її представник в судовому
засіданні позов підтримали та просили
суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
проти задоволення позову заперечували,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 дійсно
певний час мав стосунки з ОСОБА_1, але ці
стосунки мали лише суто сексуальний
характер, і жодним чином не можуть
розглядатись як відносини сімейної
пари.

ОСОБА_3 до суду не з`явилась, була
повідомлена належним чином, надала до
суду заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши докази по справі, приходить
до наступних висновків.

Згідно з ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Стаття 25 СК України передбачає, що
жінка та чоловік можуть одночасно
перебувати лише в одному шлюбі. Жінка
та чоловік мають право на повторний
шлюб лише після припинення
попереднього шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього
Кодексу шлюб є підставою для
виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об`єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Таким чином,
правова конструкція цієї норми
передбачає лише одну підставу для
набуття права спільної сумісної
власності, а саме: набуття (придбання,
виготовлення тощо) майна за час шлюбу, а
з урахуванням ст. 74 СК України і
проживання чоловіка та жінки однією
сім`єю без шлюбу. Набуття права
власності за цей час створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності, з чого випливає, що
ні чоловік, ні жінка не зобов`язані
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте
ними за час проживання однією сім`єю
без шлюбу. Якщо майно набуте за час
проживання чоловіка та жінки однією
сім`єю без шлюбу було зареєстроване
лише на ім`я одного із них також не
спростовує презумпцію належності його
до спільної сумісної власності,
підтвердженням чому є і п.23 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
21.12.2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільної майна
подружжя».

Таким чином, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд в
першу чергу повинен встановити факт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно.

Суд враховує, що Сімейний кодекс
України набрав чинності з 01.01.2004 р., а
відтак його норми, зважаючи на статтю 58
Конституції України, застосовуються до
правовідносин, які виникли після 01.01.2004
р. і зворотної сили не мають, до 01.01.2004
р. був чинним Кодекс про шлюб та сім'ю
України, який не містив поняття "сім'я"
та норми, аналогічній за змістом статті
74 Сімейного кодексу України.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивачка бажає встановити факт
проживання однією сім`єю без шлюбу з
відповідачем ОСОБА_2 з 14.05.2003 року по
06.04.2010 року, при цьому вона лише 10 грудня
2003 року розірвала шлюб з ОСОБА_10, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу (а.с. 100).

Враховуючи те, що Сімейний кодекс
України набрав чинності з 01.01.2004 р. , у
суду відсутні правові підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в
частині встановлення факту проживання
однією сім`єю з ОСОБА_2 в період з 14.05.2003
року по 01.01.2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
02.06.2010 року ОСОБА_1 написала заяву
адресовану за місцем вимоги, в якій
зазначила, що вона з 22.01.2007 року по 15.02.2010
року проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю,
але не перебувала з ним у
зареєстрованому законом шлюбі,
відмовляється від нерухомого та
рухомого майна, яке зареєстроване або
право власності на яке зареєстроване
за ОСОБА_2, матеріальних або інших
претензій щодо майна, належного на
праві спільної сумісної власності, до
ОСОБА_2 не має. Підпис ОСОБА_1 на
вказаній заяві засвідчений ОСОБА_5,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу (а.с. 11).

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_2 в період часу, що розглядається
судом, був зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1. Як зазначила в судовому
засіданні сама позивачка, разом з
ОСОБА_2 за вказаною адресою вона
зареєстрована не була. У матеріалах
справи міститься копія паспорту
позивачки, з якого слідує, що вона з
06.11.2006 року зареєстрована в с.
Мізікевича Овідіопольського району
Одеської області.

30 травня 2010 року ОСОБА_2 уклав шлюб з
ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом
про шлюб (а.с. 32).

05.03.2012 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_6
народилась донька - ОСОБА_13, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с. 138).

Судом заслухано свідків, які
викликались до суду за клопотаннями
позивачки та відповідача ОСОБА_2 При
цьому, всі свідки, запрошені до суду за
ініціативою ОСОБА_1 стверджували, що з
22.01.2007 року по 15.02.2010 року у ОСОБА_1 з
ОСОБА_2 були відносини сімейної пари,
незважаючи на те, що шлюб між ними не
був зареєстрований, вони разом жили,
разом відвідували дні народження та
подорожували. Усі рішення про
придбання майна приймалися ними
спільно.

В свою чергу, свідки, запрошені до суду
за ініціативою ОСОБА_2 стверджували, що
весь цей час ОСОБА_2 мешкав однією
сім`єю з ОСОБА_6, з якою в подальшому і
одружився та від якої має дитину, він
також з нею подорожував, відвідував дні
народження та придбавав майно.

При цьому, в судовому засіданні ОСОБА_2
не заперечував сам факт інтимних
стосунків з ОСОБА_1, те, що він бував у
неї вдома та залишався на ніч, дарував
їй подарунки та подорожував з нею, але
відповідач наполягав на тому, що в той
же час він постійно проживав з ОСОБА_6,
відносився до неї як до майбутньої
дружини, та відповідно разом з нею
відвідував друзів, родичів,
подорожував тощо. Тому, суд враховує, що
дійсно у такому випадку, в залежності
від кола спілкування, показання
свідків можуть бути протилежними. В
свою чергу, це не дозволяє суду
розглядати показання свідків як
належні та допустимі докази по справі,
оскільки з них неможливо достовірно
встановити обставини справи. Це ж
стосується і фотографій ОСОБА_1 з
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з ОСОБА_2, які
надавались на огляд суду сторонами. Суд
зазначає, що представник ОСОБА_1, хоч і
оспорювала час, в якій були зроблені ці
фотокартки, але жодних доказів того, що
вони були зроблені вже після розриву
відносин ОСОБА_2 з позивачкою, до суду
не надала та до початку розгляду судом
справи по суті клопотання про
проведення експертизи з цього приводу
не заявляла.

Суд також враховує, що всі клопотання
про витребування або залучення інших
доказів до матеріалів справи, були
надані до суду під час розгляду справи
по суті, та відхилені судом, як подані з
порушенням ч. 1 ст. 137 ЦПК України.

Таким чином, будь-яких інших доказів,
окрім вищеперелічених, на
підтвердження позовних вимог, або їх
заперечення, сторонами до суду надано
не було.

Враховуючи викладене, у задоволенні
позовних вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з
01.01.2004 р. по квітень 2010 р., суд
відмовляє за їх недоведеністю.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання
недійсної заяви від 02.06.2010 року про
відмову від нерухомого та рухомого
майна, яке зареєстровано, або право
власності на яке зареєстроване за
ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Право особи на відмову від свого
майнового права визначено у частині 3
ст. 12 та у ст. 347 ЦК. У Сімейному кодексі
аналогічної за змістом норми немає.
Проте, як уже зазначалося, норми
Цивільного кодексу можуть
застосовуватися до регулювання
сімейних відносин, якщо це не
суперечить суті цих відносин (ст. 8 СК
України).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, вищевказану заяву ОСОБА_1
можливо вважати одностороннім
правочином.

В своєму позові позивачка як на причину
визнання вказаного правочину
недійсним вказує на насильницькі дії
(психологічний тиск) з боку ОСОБА_2

Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого
особою під впливом насильства
(стаття 231 ЦК), судам необхідно
враховувати, що насильство має
виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою
особою - як щодо іншої сторони
правочину, так і щодо членів її сім'ї,
родичів тощо або їх майна.

Суд враховує, що позивачкою в
обґрунтування позову не надано жодних
доказів, які б свідчили про
насильницькі дії з боку ОСОБА_2 під час
написання заяви від 02.06.2010, та, не
розглядаючи зміст зазначеної заяви,
відмовляє у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання недійсною заяви
ОСОБА_1 від 02.06.2010 про відмову від
нерухомого та рухомого майна, яке
зареєстроване або право власності на
яке зареєстроване за ОСОБА_2.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_1 вважає недійсним Договір
купівлі-продажу Збірно-розбірного
павільйону, встановленого на
торгівельному місці № НОМЕР_1 на
території СТРП №3 з АС №3 ТСК №1 на
проминку 7-км., укладений ОСОБА_2 та
ОСОБА_3; та недійсною Угоду сторін від
28.05.2010 до договору комісії №139 на
будівництво об'єкту нерухомості від
10.08.2005, укладену ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
оскільки вона, як особа, що проживала
однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 14.05.2003
року по 06.04.2010 року не надавала згоди на
укладення цих угод. З цієї ж причини
ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 140000,00 грн.

Моральну шкоду з ОСОБА_2 у розмірі 100000,00
гривень ОСОБА_1 бажає стягнути,
оскільки вважає, що саме така шкода
була їй завдана психологічним тиском
під час написання заяви від 02.06.2010 року.

Стягнути та поділити в рівних частках
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, майно, позивачка
бажає, оскільки вважає, що це майно було
набуто нею та ОСОБА_2 під час спільного
проживання у період з 14.05.2003 року по
06.04.2010 року.

Тобто, всі вищевикладені вимоги є
похідними від вже розглянутих судом
вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю її та ОСОБА_2
без реєстрації шлюбу в період з 14.05.2003
року по 06.04.2010 року та визнання
недійсною заяви ОСОБА_1 від 02.06.2010 про
відмову від нерухомого та рухомого
майна, яке зареєстроване або право
власності на яке зареєстроване за
ОСОБА_2.

Враховуючи зміст статті 74 Сімейного
кодексу України, ст. 231 Цивільного
кодексу України, які наводились
раніше, суд вважає, що у задоволенні
позову ОСОБА_1 в частині вимог про
визнання недійсним Договору
купівлі-продажу Збірно-розбірного
павільйону, встановленого на
торгівельному місці № НОМЕР_1 на
території СТРП №3 з АС №3 ТСК №1 на
проминку 7-км., укладеного ОСОБА_2 та
ОСОБА_3; визнання недійсною Угоди
сторін від 28.05.2010 до договору комісії
№139 на будівництво об'єкту нерухомості
від 10.08.2005, укладеної ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
поділ в рівних частках між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності; визнання
права власності на 1/2 частину
збірно-розбірного павільйону,
встановленого на торгівельному місці
№НОМЕР_1 на території СТРП №3 з АС №3
ТСК №1 на проминку 7-км; визнання
майнових права на 1/4 частину
апартаментів, які розташованих на 11
поверсі в 20-поверховій секції
сімейно-оздоровчого комплексу, за
адресою: АДРЕСА_2; стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 відшкодування
моральної шкоди у розмірі 100 000,00
гривень; стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_1
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 140000,00 грн., необхідно відмовити,
оскільки ці вимоги є похідними від вже
розглянутих судом вимог, у задоволенні
яких позивачці відмовлено.

В силу ст. 88 ЦПК України не підлягають
також задоволенню вимоги ОСОБА_1 щодо
стягнення судових витрат, оскільки в
задоволенні позовної заяви їй
відмовлено у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
ст.ст. 10, 11, 15,16, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без шлюбу
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.05.2003 року по 06.04.2010 року;
визнання недійсною заяви ОСОБА_1 від
02.06.2010 про відмову від нерухомого та
рухомого майна, яке зареєстроване або
право власності на яке зареєстроване
за ОСОБА_2; визнання недійсним Договору
купівлі-продажу Збірно-розбірного
павільйону, встановленого на
торгівельному місці № НОМЕР_1 на
території СТРП №3 з АС №3 ТСК №1 на
проминку 7-км., укладеного ОСОБА_2 та
ОСОБА_3; визнання недійсною Угоди
сторін від 28.05.2010 до договору комісії
№139 на будівництво об'єкту нерухомості
від 10.08.2005, укладеної ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
поділ в рівних частках між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності; визнання
права власності на 1/2 частину
збірно-розбірного павільйону,
встановленого на торгівельному місці
№НОМЕР_1 на території СТРП №3 з АС №3
ТСК №1 на проминку 7-км; визнання
майнових права на 1/4 частину
апартаментів, які розташованих на 11
поверсі в 20-поверховій секції
сімейно-оздоровчого комплексу, за
адресою: АДРЕСА_2; стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 відшкодування
моральної шкоди у розмірі 100 000,00
гривень; стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_1
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 140000,00 грн.; стягнення судових
витрат, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Л.С. Єршова

13.06.2014