Справа № 442/1585/14
Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/783/4749/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
та представника ДРТМО - Слотила Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника відповідача
Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання -
Паламарчука Валерія Олександровича на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 21 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Дрогобицької районної лікарні №5,
Публічного акціонерного товариства
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів», Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку,
компенсації та індексації втрат
частини доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати та моральної шкоди,
-

встановила:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з даним позовом до Дрогобицької
районної лікарні №5, Публічного
акціонерного товариства «Дрогобицький
завод автомобільних кранів», третя
особа Дрогобицьке районне
територіальне медичне об'єднання, та
уточнивши в подальшому позовні вимоги
остаточно просила стягнути з
відповідачів 21 399 грн. 10 коп.
заборгованості по виплаті заробітної
плати за період з 01.11.2012 р. по 02.01.2014 р.,
суму середнього заробітку за час
затримки розрахунку в розмірі 4150 грн.,
компенсацію та індексацію втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
термінів виплати заробітної плати в
сумі 1250 грн. 25 коп.

На обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначила, що вона працювала в
Дрогобицькій районній лікарні № 5 на
посаді фельдшера здоровпункту ВАТ "
АКЗ". 02 січня 2014 року була звільнена з
роботи за власним бажанням. З листопада
2012 року їй практично не виплачували
заробітну плату та у день звільнення з
нею не було проведено розрахунку і не
повідомлено про розмір нарахованої
суми, належної при звільненні. Через
несвоєчасну виплату заробітної плати
їй заподіяно моральну шкоду в розмірі
5000 грн.

В ході розгляду справи 17.03.2014 року
судом було залучено до участі у справі
як співвідповідача Дрогобицьке
районне територіальне медичне
об'єднання (далі-ДРТМО).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 21 травня 2014
року вищезазначений позов задоволено
частково. Судом постановлено
зобов'язати Дрогобицьке районне
територіальне медичне об'єднання
нарахувати та виплатити ОСОБА_2
заробітну плату за період роботи з
01.11.2012 року до 31.12.2013 року включно на
посаді фельдшера ПАТ «ДЗАК»
Дрогобицької районної лікарні №5 в
сумі 15700,00 грн.. Крім того, ухвалено:
стягнути з Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання
на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 4650,00 грн.; моральну
шкоду в розмірі 1000,00 грн. та 213,50 грн.
судового збору на користь держави.
Рішення суду в частині стягнення
середньої заробітної плати в межах
платежу за 1 місяць в розмірі 1000,00 грн.
допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржило
Дрогобицьке РТМО. Вказаний відповідач
в апеляційній скарзі, посилається на
незаконність, необґрунтованість
оскаржуваного рішення, порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалення рішення без повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
без належної оцінки всіх доказів. що
призвело до невірного висновку про
стягнення з Дрогобицького РТМО коштів,
оскільки останнє не є належним
відповідачем.

Так, апелянт, зокрема, посилається на
те, що позивачка перебувала у трудових
відносинах з Дрогобицькою районною
лікарнею №5, яка є самостійною
юридичною особою - відокремленим
підрозділом Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання.
Відтак, право оперативного управління
майном не впливає, на думку апелянта, на
трудові правовідносини, що виникли між
Дрогобицькою районною лікарнею №5 і
позивачем.

Апелянт вказує на безпідставність
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку з позивачем саме з
Дрогобицького РТМО, яке не є належним
відповідачем. Також зазначає, що
Дрогобицька районна лікарня №5 не мала
змоги виконати свої зобов'язання щодо
оплати праці у зв'язку із невиконанням
належним чином своїх зобов'язань ПАТ
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів».

Ухваливши стягнути з Дрогобицького
районного територіального медичного
об'єднання моральну шкоду в розмірі
1000,00 грн., суд першої інстанції, на думку
апелянта, не встановив наявність такої
шкоди, протиправності діяння
заподіювача такої шкоди, наявність
причино-наслідкового зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в
заподіянні цієї шкоди, а позивач
всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України не надав
жодних доказів на підтвердження
заподіяння такої шкоди та, відповідно,
не обґрунтував її розміру.

Апелянт вказує також на порушення
судом норм процесуального права, в тому
числі на безпідставне залучення з
власної ініціативи в якості
співвідповідача Дрогобицьке районне
територіальне медичне об'єднання.

На підставі вказаного, апелянт просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.
(а.с.161-165).

Представники Дрогобицької районної
лікарні №5 та ПАТ «Дрогобицький завод
автомобільних кранів» у судове
засідання не з'явилися, хоча належним
чином були повідомлені про час та місце
розгляду справи, що підтверджується
рекомендованими повідомленнями про
вручення поштового відправлення щодо
часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до
ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ДРТМО Слотила Р.В. на
обґрунтування апеляційної скарги,
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в
заперечення доводів апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1984
року працювала на різних посадах в
медсанчастини нафтовиків(промислових
підприємств) м.Дрогобича,
перереєстрованої за рішенням
міськвиконкому в 2001 році в Дрогобицьку
міську лікарню №2 а з 01.01.2005 року в
Дрогобицьку міську лікарню №5. З 31
грудня 2004 року працювала у
Дрогобицькій районній лікарні № 5 на
посаді фельдшера здоровпункту ВАТ "
АКЗ" (ПАТ «Дрогобицький завод
автомобільних кранів») та наказом № 1
від 02 січня 2014 року головного лікаря
Дрогобицької районної лікарні № 5 її
було звільнено з роботи за власним
бажанням відповідно до ст.38 КЗпП
України. (а.с.4-5, 100).

Безспірно встановлено і те, що посада
позивачки входила в штат Дрогобицької
районної лікарні № 5 і вона не
перебувала в трудових відносинах ні з
ПАТ «ДЗАК» , ні з Дрогобицьким РТМО.

Як вбачається з матеріалів справи, між
Дрогобицьким РТМО та ПАТ «ДЗАК»
щорічно укладались цивільно-правові
угоди, за якими Дрогобицьке РТМО
зобов'язувалось надавати ПАТ «ДЗАК»
комплексне лікувально-профілактичне
обслуговування працівників ПАТ «ДЗАК»,
а останній перераховувати кошти за це
(а.с.84-87).

Згідно Положення про Дрогобицьке
районне територіальне медичне
об'єднання, засноване Дрогобицькою
районною радою, є окремою юридичною
особою, представляє комплекс
лікувально-профілактичних та інших
закладів і організацій функціонально
і організаційно пов'язаних між собою,
об'єднаних на засадах по
територіальному принципу з метою
координації діяльності, забезпечення
їх прав, представлення загальних
інтересів у відповідних державних та
інших органах. В склад зазначеного
об'єднання входить Управа об'єднання,
як центральний орган його управління,
централізована бухгалтерія і в
підпорядкуванні такого мається
медичні заклади району, в тому числі і
Дрогобицька районна лікарня № 5 на 40
ліжок (п.2.1-2.2.2). Вищим колективним
органом управління Дрогобицького РТМО
являється рада, до складу якої входять
головний лікар Дрогобицького РТМО,
його заступники, ведучи спеціалісти
ДРТМО і головні лікарі
лікувально-профілактичних закладів
(п.3.9) (а.с.39-48).

Статутом Дрогобицької районної
лікарні №5, витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, посадовою
інструкцією головного лікаря цієї
лікарні підтверджується, що
Дрогобицька районна лікарня є
самостійною юридичною особою, має
самостійний баланс, розрахункові та
інші рахунки, а головний лікар вправі
приймати та звільняти працівників
районної лікарні (а.с.101-105, 106-111, 169-171).

У відповідності до положень статуту
Дрогобицької районної лікарні №5
засновником районної лікарні є
Дрогобицька районна рада, фінансується
з районного бюджету, джерелом коштів на
оплату праці працівників районної
лікарні є кошти, виділені районним
бюджетом, дохід, одержаний в результаті
її господарської діяльності та кошти,
отримані згідно укладених угод з
промисловими підприємствами.

Відповідно до довідки Дрогобицького
РТМО про заробітну плату від 09.04.2014 р, де
мається централізована бухгалтерія
медичних установ, позивачці не
нарахована та невиплачена заробітна
плата з 01.11.2012 р. по 31.12.2013 року в сумі 15700
грн. При цьому відрахування у фонди
становили б 5699,10 грн. (а.с.82). Зазначена
сума сторонами не оспорюється.

Відповідно до положень ст.ст.47, 116 КЗпП
України передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Сторони визнають те, що при звільненні
ОСОБА_2 з роботи з нею не було проведено
повного розрахунку та в супереч
вимогам ст.116 КЗпП України, в день
звільнення не було виплачено
заборговану заробітну плату за
вказаний період.

За змістом ч.1 ст.94 КЗпП та ст.1 Закону
України від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР «Про
оплату праці» заробітна плата - це
винагорода, яку за трудовим договором
власник виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Положеннями ст.24 цього ж Закону
визначено, що заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, погодженим з
виборним органом первинної
профспілкової організації чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом (а в разі
відсутності таких органів -
представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної
плати збігається з вихідним, святковим
або неробочим днем, заробітна плата
виплачується напередодні.

Виплата заробітної плати здійснюється
за місцем роботи. За особистою
письмовою згодою працівника виплата
заробітної плати може здійснюватися
через установи банків, поштовими
переказами на вказаний ними рахунок
(адресу) з обов'язковою оплатою цих
послуг за рахунок роботодавця.

Своєчасність та обсяги виплати
заробітної плати працівникам не можуть
бути поставлені в залежність від
здійснення інших платежів та їх
черговості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що заробітна плата
ОСОБА_2 не нараховувалась та не була
виплачена, як і не було проведено з нею
повного розрахунку при звільненні саме
з вини Дрогобицького РТМО, на якому
лежав обов'язок по такому нарахуванню
та виплаті.

Однак з такою позицією суду першої
інстанції погодитись не можна,
оскільки ОСОБА_2 перебувала у трудових
відносинах не з Дрогобицьким РТМО чи
ПАТ «ДЗАК», а з Дрогобицькою районною
лікарнею № 5, яка, як роботодавець і
несе відповідальність за нарахування
та виплату заробітної плати а також
здійснення повного розрахунку з
працівником при звільненні.

Посилання Дрогобицьким РТМО в
апеляційній скарзі та Дрогобицької
районної лікарні № 5 в ході розгляду
справи в суді першої інстанції на те, що
несвоєчасне нарахування та невиплата
заробітної плати ОСОБА_2 була
обумовлена невиконанням ПАТ «ДЗАК»
своїх договірних зобов'язань перед
Дрогобицьким РТМО внаслідок чого
утворилась заборгованість по
заробітній платі, не заслуговують на
увагу та не можуть свідчити про
поважність причини невиплати
роботодавцем заробітної плати ОСОБА_2 з
01.11.2012 року та здійсненням з нею повного
розрахунку при звільненні з роботи.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Виходячи із встановлених судом
фактичних обставин справи та норм
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про необхідність
стягнення на користь позивача як
заборгованої суми заробітної плати так
і середнього заробітку за час затримки
невиплаченої позивачу суми при
звільненні, розмір яких не оспорюється,
однак які належить стягнути не з
Дрогобицького РТМО, а з Дрогобицької
районної лікарні № 5, як роботодавця.

Статтею 237-1 КЗпП встановлено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права, так і
механізмом компенсації моральної
шкоди як негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли у
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди, обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК
України).

Кодекс законів про працю України не
містить будь-яких обмежень чи
виключень для компенсації моральної
шкоди у разі порушення трудових прав
працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди у
обраний ним спосіб, зокрема повернення
потерпілій особі вартісного
(грошового) еквівалента завданої
моральної шкоди, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.13
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», судам необхідно враховувати, що
відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала
чинності 13 січня 2000 р.) за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Внаслідок невиплати відповідачем
позивачці понад рік заробітної плати
та належних їй сум у строки,
передбачені КЗпП, роботодавцем
порушені її конституційні права на
оплату праці.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про спричинення
позивачці моральних страждань,
оскільки вказані порушення призвели до
моральних страждань та вимагали від
неї додаткових зусиль для організації
свого життя, оскільки позивачка була
позбавлена доходу, на який
розраховувала.

Розмір відшкодування такої шкоди судом
визначено у відповідності до принципу
виваженості, розумності та
справедливості та є належною
сатисфакцією заподіяної шкоди.

Однак стягнення вказаної компенсації
слід здійснити не з Дрогобицького РТМО,
а з Дрогобицької районної лікарні № 5.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Згідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Оскільки Законом України «Про судовий
збір» позивачку звільнено від сплати
судового збору, відтак, з урахуванням
майнової та немайнової вимог
позивачки, до стягнення з Дрогобицької
районної лікарні № 5 в дохід держави
підлягає судовий збір в розмірі 365 грн.
40 коп. та 353 грн. 30 коп. на користь
Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання
за подання ним апеляційних скарг
(а.с.150,159).

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції в частині зобов'язання
Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання
нарахувати та виплатити ОСОБА_2
заробітну плату, стягнення середнього
заробітку та судового збору слід
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення про часткове задоволення
вказаних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.п.1, 4
ст.309,, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу Дрогобицького
районного територіального медичного
об'єднання задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 21 травня 2014
року в частині зобов'язання
Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання
нарахувати та виплатити ОСОБА_2
заробітну плату, стягнення середнього
заробітку, моральної шкоди та судового
збору скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення про часткове
задоволення цих вимог.

Стягнути з Дрогобицької районної
лікарні № 5 Львівської області на
користь ОСОБА_2 15 700 (п'ятнадцять тисяч
сімсот) грн. заробітної плати за період
з 01 листопада 2012 року по 31 грудня 2013
року, 4650 (чотири тисячі шістсот
п'ятдесят) грн. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, 1 000 (одну тисячу) грн. на
відшкодування заподіяної моральної
шкоди та 365 (триста шістдесят п'ять) грн.
40 коп. судового збору в дохід держави і
353 грн. 30 коп. сплаченого судового збору
на користь Дрогобицького районного
територіального медичного об'єднання.

В решті позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання цим
рішенням законної сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Берези В.І.