Провадження № 2/522/3694/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
позики недійсним

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 з вимогами про
визнання договору позики, укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 09.08.2008 року щодо
отримання позики у розмірі 3 555 500
доларів США, недійсним, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що договір був
укладений з численними порушеннями
чинного законодавства України, а саме:
у зв'язку із значною сумою позики,
договір повинен був обов'язково
укладатися у письмовій формі, при цьому
боргова розписка, не є письмовим
договором, а лише підтверджує факт
передання позикодавцем визначеної
грошової суми. Крім того, оскільки
правовідносини щодо отримання коштів у
розмірі 3 550 500 доларів США виходять за
межі дрібного побутового правочину, на
його укладення, як це передбачається
положеннями ч.2 ст.65 СК України, ч.1 ст.31
ЦК України, вимагається обов'язкова
згода іншого з подружжя. Всупереч
цьому, позивачка своєї згоди на
укладення договору позики не надавала.
ОСОБА_1 також зазначила, що 09.08.2008 року -
дата, якою оформлено боргову розписку,
вони з чоловіком - ОСОБА_3 від'їжджали у
весільну подорож, а тому її чоловік не
міг написати у цей день боргову
розписку та отримати грошові кошти.
Позивачка також пояснила, що про
наявність оспорюваної розписки їй
стало відомо лише 16.09.2013 року від її
представника ОСОБА_4, а тому нею був
пропущений строк звернення до суду з
поважних причин. Звернення її до суду
із зазначеними позовними вимогами
стало наслідком наявності справи за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
стягнення суми боргу за договором
позики від 09.08.2008 року, яка розглядалась
Приморським районним судом м. Одеси, і
наслідки розгляду якої безпосередньо
вплинуть на її майнові права та
інтереси, як дружини позичальника
ОСОБА_3

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 позов підтримав у повному
обсязі та просив суд визнати недійсним
договір позики від 09.08.2008 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посилаючись на недодержання при його
укладенні норм чинного законодавства
України, а саме ст.ст.31,206,215,1047 ЦК
України, ст.ст.60,65 СК України, що
призвело до порушення майнових прав та
законних інтересів позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав та пояснив, що у ОСОБА_2 він
грошових коштів у розмірі 3 555 500 доларів
США не отримував, боргову розписку від
09.08.2008 року не підписував та не надавав
її ОСОБА_2, оскільки у цей день, вони із
ОСОБА_1 від'їжджали у весільну подорож.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав та
пояснив, що оспорюваний ОСОБА_1 договір
позики від 09.08.2008 року укладений з
додержанням чинного законодавства,
оскільки підтвердженням укладення
договору позики та передачі грошових
коштів відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК
України є саме розписка. Наявність
обов'язкової письмової згоди іншого з
подружжя на укладення договору позики
не вимагається, оскільки він за своєю
суттю не є договором щодо
розпорядження майном. Крім того,
представник позивача зазначає, що
ОСОБА_1 без поважних причин був
пропущений встановлений законом
трирічний строк звернення до суду з
вимогами про визнання договору позики
від 09.08.2008 року недійсним, оскільки
позивачка знала про наявність
зазначеного договору у зв'язку із
розглядом Приморським районним судом
м. Одеси цивільної справи за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики, за якою вона
та її представник брали участь у
судових засіданнях, а також отримували
всі процесуальні документи, у тому
числі копію позовної заяви з додатками
серед яких була копія боргової
розписки.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.08.2008 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_2
позичив ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 3
555 500 доларів США в строк до 01.06.2009 року.
При цьому, у розписці зазначено, що на
отримання грошових коштів отримав усну
згоду ОСОБА_1 На підтвердження
укладення договору позики складено
розписку. Одночасно ОСОБА_3
зобов'язався повернути суму боргу у
строк до 01.06.2009 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 статті 1047 ЦК України
встановлює письмову форму для договору
позики, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми

Згідно із частиною 2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, в силу наведених положень ст. ст.
1046 - 1047 ЦК України, розписка є саме
підтвердженням укладання договору, а
останній є укладеним з моменту
передачі грошей.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що розписка від 09.08.2008 року є належним
доказом укладення договору позики між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчує
передання останньому грошової суми у
розмірі 3 555 500 доларів США.

Що стосується посилань ОСОБА_1 як на
підставу недійсності оспорюваного
договору позики - відсутність її згоди
на укладення цього договору, який
виходить за межі дрібного побутового,
що суперечить положенням ст.31 ЦК
України, ст.65 СК України, суд приходить
до наступних висновків.

Так, частинами 1,2 статті 65 СК України
передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Але ж положення статті 65 СК України
регулюють право подружжя на
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. В той час, як укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики не є
договором по розпорядженню спільним
майном подружжя, а укладався з метою
набуття грошових коштів і не має на
меті відчуження майна та/або майнових
прав, а тому положення ст.65 СК України,
зокрема частини 2 зазначеної статті,
які передбачають при укладенні
договору одним із подружжя, отримання
згоди другого із подружжя, не можуть
бути застосовані до правовідносин
позики.

Аналогічна позиція викладена у пункті
25 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року, з якого
вбачається, що положення статті 65
Сімейного кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосується права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Частиною 1 статті 203 ЦК України, якою
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 60 ч.1 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і
заперечень,крім випадків, встановлених
статтею 61 цього Кодексу.

Позивачкою не надано належних доказів
недійсності правочину - договору
позики від 09.08.2008 року та його
невідповідності ст.203 ЦК України.

Посилання позивачки на те, що вона не
надавала чоловікові згоди на отримання
у ОСОБА_2 позики, не можуть бути
підставою для визнання оспорюваного
правочину недійсним, оскільки вказана
підстава не є загальною вимогою,
додержання якої є необхідним для
вчинення зазначеного виду правочину.

Крім того, оскільки при укладенні
договору позики ОСОБА_3 ні своїм, ні
спільним з ОСОБА_1 майном не
розпоряджався, за невиконання
боргового зобов'язання стягнення може
бути накладено тільки на його особисте
майно і на його частку у праві спільної
власності подружжя, яка виділена в
натурі, суд вважає, що майнові права
позиваки порушені не були.

Що стосується посилань ОСОБА_1 у
позовній заяві та пояснень ОСОБА_3 про
неможливість укладення 09.08.2008 року
договору позики та передачі грошових
коштів, оскільки вони від'їжджали у
весільну подорож, то в судовому
засіданні ні позивачкою, ні ОСОБА_3 не
було надано доказів на підтвердження
таких доводів з посиланням на те, що це
не є предметом спору по даній справі.
Більш того, представник ОСОБА_1 в
судовому засіданні наполягав на
визнанні недійсним договору позики з
підстав його невідповідності нормам
чинного законодавства України, у
зв'язку з тим, що наявна боргова
розписка від 09.08.2008 року про отримання
чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_3 грошових
коштів, що є наслідком порушення прав
позивачки.

Більш того, суд звертає увагу не те, що
стаття 215 ЦК України, на яку посилається
позивачка, визначає загальні правові
засади визнання недійсним вчиненого
правочину, а не визнання правочину
таким, що не укладався.

Згідно ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовна давність тривалістю у
три роки.

До вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Отже початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оспорюваний позивачкою договір позики
був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
09.08.2008 року.

Як вбачається з наданих суду письмових
доказів, в провадженні Приморського
районного суду м. Одеси (головуючий -
суддя Науменко А.В.) знаходилась справа
№ 2/2298/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про стягнення боргу за вказаним
вище договором позики.

Ухвалою суду від 27.07.2009 року було
відкрито провадження по справі, копію
ухвали та копію позовної заяви з
доданими до неї додатками для відома
надсилались сторонам у справі, зокрема
і ОСОБА_1 Крім того, представник ОСОБА_3,
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 08.09.2009 року подавав
заяву про ознайомлення з матеріалами
справи та склав розписку про
ознайомлення з матеріалами справи та
отримав копії документів, а також брав
участь у судових засіданнях.

Крім того, ОСОБА_1 з моменту відкриття
провадження у справі могла самостійно
ознайомиться з матеріалами справи, яке
знаходилось в провадженні суду понад
чотири роки.

Таким чином, пояснення ОСОБА_1 про те, що
вона не знала про наявність боргової
розписки, а також про наявність
судового спору з приводу стягнення з
неї та її чоловіка суми боргу за
договором позики від 09.08.2008 року не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні та спростовуються наявними
копіями процесуальних документів з
матеріалів справи № 2/2298/11 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики.

Отже ОСОБА_1 був пропущений строк
звернення до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору позики
від 09.08.2008 року недійсним без поважних
причин.

За таких обставин, суд приходить до
висновків щодо відсутності
законодавчо обґрунтованих підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору позики від
08.09.2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя

19.06.2014