Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Селидіввугілля» про
захист та відновлення порушених прав,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Селидівського міського суду
Донецької області від 31 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 20 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що у
період з 2002 року по 2009 рік він
перебував у трудових правовідносинах з
державним підприємством
«Селидіввугілля» (далі - ДП
«Селидіввугілля») та працював у
відокремленому підрозділі шахти
«Курахівська» (далі - ВП шахта
«Курахівська»). Відповідно до наказу
лікарсько-консультативної комісії від
21 травня 2007 року № 246 праця в умовах
підвищеної запиленості протипоказана,
що підтверджується довідкою ВКК № 1807.
Наказом від 16 березня 2009 року № 36с/п
позивача звільнено з займаної посади
на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку
з виходом на пенсію з 11 березня 2009 року.
Позивач зазначав, що відповідач більш
легкої роботи йому не надав, та
звільнив його з порушенням КЗпП
України, оскільки заява про звільнення
за власним бажанням була написана
позивачем 12 березня 2009 року, а
звільнено його з 11 березня 2009 року.
Враховуючи викладене, позивач просив
визнати неправомірною відмову
відповідача у переведенні його на
легшу роботу за станом здоров'я у
період з 10 жовтня 2008 року по 12 березня
2009 року та визнати неправомірними дії
відповідача щодо його звільнення.

Рішенням Селидівського міського суду
Донецької області від 31 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 20 вересня 2013 року, у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказані рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне
застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем пропущено встановлений
ст. 233 КЗпП України строк для звернення
до суду, за відсутності підстав для
визнання причин пропуску такого строку
поважними, дійшов висновку про відмову
у позові.

Такі висновки судів є обґрунтованими,
відповідають встановленим обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Судами встановлено, що з 2002 року по 2009
рік ОСОБА_3 перебував у трудових
правовідносинах з ДП «Селидіввугілля»
та працював на ВП шахта «Курахівська».

Відповідно до наказу
лікарсько-консультативної комісії від
21 травня 2007 року № 246 праця в умовах
підвищеної запиленості ОСОБА_3
протипоказана, що підтверджується
довідкою ВКК № 1807.

12 березня 2009 року ОСОБА_3 подав на ім'я
директора ВП шахта «Курахівська» заяву
про звільнення у зв'язку з виходом на
пенсію, яка була зареєстрована 13
березня 2009 року за вхідним № 275.

Наказом від 16 березня 2009 року № 36с/п
ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на
підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з
виходом на пенсію з 11 березня 2009 року.

Згідно із листом непрацездатності №
391268 у період з 02 березня 2009 року по
11 березня 2009 року ОСОБА_3 хворів та
повинен був приступити до роботи 12
березня 2009 року.

Суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що ОСОБА_3 подана заява
про звільнення 12 березня 2009 року, яка
зареєстрована 13 березня 2009 року, а
позивача звільнено з роботи з 11 березня
2009 року з порушенням вимог КЗпП
України. Однак позивач не ставив вимоги
про зміну дати і формулювання причин
звільнення, своїм правом змінити
предмет позову в суді не скористався,
тому справа відповідно до ст. 11 ЦПК
України підлягає розгляду в межах
заявлених позовних вимог.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що
у разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 4 постанови від 06
листопада 1992 року № 24 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
встановлені статтями 228, 223 КЗпП України
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін.

Ухвалюючи рішення, суди дійшли
обґрунтованого висновку про те, що
позивачем не надано доказів поважності
причин пропуску тримісячного строку з
дня, коли позивач дізнався або повинен
був дізнатися про порушення свого
права, тому у позові необхідно
відмовити у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами норм матеріального та
процесуального права є безпідставними,
не спростовують висновків судів та не
дають підстав для скасування
оскаржуваних рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційного суду.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення рішення
суду першої інстанції і ухвали
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду
Донецької області від 31 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 20 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Судді:В.П.
Гончар Т.П. Дербенцева І.К. Парінова
В.О. Савченко