У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Львівської міської
ради, третя особа - управління
природних ресурсів та регулювання
земельних відносин, товариство з
обмеженою відповідальністю «Розвиток
нерухомості», про скасування ухвал про
затвердження проекту землеустрою за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на ухвалу Галицького
районного суду м. Львова від 10 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 6 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інші
позивачі звернулись до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що 30 травня
2013 року Львівська міська рада
прийняла рішення про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
товариству з обмеженою
відповідальністю «Розвиток
нерухомості» та надання в оренду
земельної ділянки площею 0,4500 га яка
розташована по АДРЕСА_1 за рахунок
земель житлової та громадської
забудови та прибудинкових територій
житлових будинків АДРЕСА_2 та належить
їм, у порушення вимог ст. ст. 124, 134 ЗК
України та їх прав.

Ураховуючи викладене, позивачі просили
визнати незаконним та скасувати
указані рішення.

Ухвалою Галицького районного суду м.
Львова від 10 грудня 2013 року, залишеною
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 6 березня 2014
року, у відкритті провадження у справі
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу до суду першої інстанції для
вирішення питання про відкриття
провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження у
справі, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що між сторонами виник
публічно-правовий спір, що випливає із
відносин, пов'язаних із оскарженням дій
суб'єкта владних повноважень при
реалізації ним управлінських функцій у
сфері земельних відносин, а тому цей
спір підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин та інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, в якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій та, зокрема, на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності; на спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 17 КАС України).

З огляду на вищезазначене, справою
адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, який виник між
конкретними суб'єктами стосовно їхніх
прав та обов'язків у правовідносинах,
які передбачають владний вплив
уповноваженого законом одного
(суб'єкта владних повноважень) на
поведінку іншого (підпорядкованого)
суб'єкта, який відповідно до
законодавства зобов'язаний виконувати
його вимоги та приписи, а також спір у
відносинах публічної служби.

У пп. 3, 6, 7 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 3 «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ» судам роз'яснено, що
вирішуючи питання про відкриття
провадження у справі, суди повинні
виходити з того, що відповідно до
статей 15, 16 ЦПК України у порядку
цивільного судочинства суди
розглядають справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ за Кодексом
адміністративного судочинства України
(стаття 17) (далі - КАС), Господарським
процесуальним кодексом України (статті
1, 12; далі - ГПК), Кримінальним
процесуальним кодексом України (далі -
КПК) або Кодексом України про
адміністративні правопорушення (далі -
КУпАП) віднесено до компетенції
адміністративних, господарських судів,
до кримінального провадження чи до
провадження в справах про
адміністративні правопорушення.
Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають
виходити з того, що критеріями
відмежування справ цивільної
юрисдикції від інших є, по-перше,
наявність у них спору про право
цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь-яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по-друге, суб'єктний склад
такого спору (однією зі сторін у спорі
є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питань, пов'язаних
із компетенцією судів у спорах, що
виникають із земельних відносин, судам
слід ураховувати роз'яснення,
викладені в пунктах 2 і 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" (із змінами і доповненнями,
внесеними згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України від 19 березня
2010 року № 2), а також Рішення
Конституційного Суду України від 1
квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за
конституційним поданням Вищого
адміністративного суду України щодо
офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12
Земельного кодексу України, пункту 1
частини першої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

При цьому суди мають виходити з
того, що згідно зі статтями 13 і
14 Конституції України, статтями 177, 181, 324
і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки
є об'єктами цивільних прав, а держава і
територіальні громади через свої
органи беруть участь у земельних
відносинах із метою реалізації
цивільних та інших прав у
приватноправових відносинах, тобто
прав власників земельних ділянок. Отже,
суд має з'ясувати, є спір
приватноправовим або
публічно-правовим; чи виник спір із
відносин, урегульованих нормами
цивільного права, чи пов'язані ці
відносини зі здійсненням сторонами
цивільних або інших майнових прав на
земельні ділянки на засадах рівності;
чи виник спір щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень при реалізації ним
управлінських функцій у сфері
земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб'єктами
яких є фізичні чи юридичні особи,
органи місцевого самоврядування,
органи державної влади, а об'єктами -
землі у межах території України,
земельні ділянки та права на них, у тому
числі на земельні частки (паї),
регулюються земельним і цивільним
законодавством на принципах
забезпечення юридичної рівності прав
їх учасників, забезпечення гарантій
прав на землю (стаття 1 ЦК , статті 2, 5
Земельного кодексу України; далі - ЗК).
Захист судом прав на землю у цих
відносинах здійснюється способами,
визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею
152 ЗК, у тому числі шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до цього спори, що
виникають із земельних відносин, у яких
хоча б однією зі сторін є фізична особа,
незважаючи на участь у них суб'єкта
владних повноважень, згідно зі статтею
15 ЦПК України розглядаються в порядку
цивільного судочинства. Це стосується,
наприклад, позовів про визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування щодо видання дозволу на
виготовлення (розроблення) проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, вирішення інших питань, що
відповідно до закону необхідні для
набуття і реалізації права на землю,
про надання чи передачу земельної
ділянки у власність або користування
чи невирішення цих питань, припинення
права власності чи користування землею
(статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та
інші), крім спорів, передбачених
частиною першою статті 16 Закону
України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI
"Про відчуження земельних ділянок,
інших об'єктів нерухомого майна, що на
них розміщені, які перебувають у
приватній власності, для суспільних
потреб чи з мотивів суспільної
необхідності", про цивільну
відповідальність за порушення
земельного законодавства (статті 210, 211
ЗК), про повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
та інші фізичні особи посилалось на те,
що внаслідок незаконних дій Львівської
міської ради порушені їхнє право
користування частиною земельної
ділянки, яка є прибудинковою
територією багатоквартирних житлових
будинків, у яких вони проживають, як
співвласників житлових будинків на
підставі ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Тобто, спірні правовідносини виникли у
зв'язку із вимогами позивачів про
усунення перешкод у користуванні ними
прибудинковою територією та
порушенням їхніх прав
землекористувачів прибудинкових
територій, як співвласників житлових
будинків, на якій вони знаходяться.

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про те, що спір не підлягає
розгляду судом за правилами цивільного
судочинства, є помилковим. З таким
висновком необґрунтовано погодився і
суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України,
розглянувши касаційну скаргу на ухвалу
суду, суд касаційної інстанції
скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої або
апеляційної інстанції, якщо було
порушено порядок, встановлений для
його вирішення.

Ураховуючи наведене, ухвали суду
першої та апеляційної інстанції
підлягають скасуванню, а питання про
відкриття провадження у справі -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м.
Львова від 10 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 6 березня 2014 року скасувати, питання
про відкриття провадження у справі
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко