АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4524/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бойко О. М. Доповідач - Прозорова
М.Л. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Каратаєвої Л.О.,
Козлова С.П.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"ПриватБанк"

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 березня 2014 року по
цивільній справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

В С Т А Н О
В И Л А:

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 березня 2014 року та
постановити нове рішення по суті
позовних вимог (а.с.49-52).

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 11
березня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
"ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором (а.с.43).

Як на підстави апеляційної скарги, ПАТ
КБ "ПриватБанк" посилається на те, що
судом порушені норми матеріального та
процесуального права, а також неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи (а.с.49-52).

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
22.09.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ б/н, згідно умов якого відповідач
отримав кредит у розмірі 5000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24% на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, який вказаний на
картці.

Однак, в порушення взятих на себе
зобов'язань, ОСОБА_2 не виконав умов
договору, у зв'язку з чим, станом на
15.10.2013 року має заборгованість за
кредитним договором у розмірі 22204,30
грн., з яких: заборгованість за кредитом
- 2272,04 грн.; заборгованість по відсотках
за користування кредитом - 8073,72 грн.;
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 10325 грн. А також
штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та
правил надання банківських послуг:
штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф
(процентна складова) - 1033,54 грн.

Згідно розрахунку заборгованості
останній платіж був зроблений
відповідачем - 24.07.2008 року (а.с.6).

З 24.07.2008 року до 29.10.2013 року (день подачі
позову до суду) банк не пред'являв
відповідачу будь-яких претензій зі
сплати заборгованості.

Суду не надано доказів того, що банком,
пропущено термін звернення до суду з
даним позовом, який сплив у липні 2011
року, за поважних причин, крім того
представник позивача у своїй позовній
заяві не просив суд поновити термін
звернення до суду з даною позовною
заявою, а відповідач, у свою чергу,
наполягав на застосуванні строку
позовної давності.

За таких обставин, в силу діючого
законодавства, а саме: ст.ст. 256,261,267 ЦК
України суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку про відмову
позивачу у задоволенні позовних вимог
у зв'язку зі спливом терміну позовної
давності, оскільки остання грошова
сума, у розмірі 189 грн. спрямована на
погашення процентів за договором,
зроблена відповідачем ОСОБА_2 24.07.2008
року, тобто за межами строків позовної
давності, передбачених статтею 257 ЦК
України, оскільки саме з цього часу
банку стало відомо про неналежне
виконання позичальником умов договору.

Стаття 267 ЦК України передбачає, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи ПАТ КБ "ПриватБанк" в
апеляційній скарзі про те, що термін
дії кредитного договору продовжено, а
тому сплив терміну позовної давності
судом помилково застосовано, є
необґрунтованими, оскільки укладений
між сторонами кредитним договір у
вигляді "Заяви позичальника"
домовленості сторін щодо встановлення
спеціального строку позовної давності
не містить.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає,
що позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи не спростовують висновків
місцевого суду, зводяться до
переоцінки доказів і незгоди із
висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції в оскарженій
частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 11
березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Судді: