Справа № 136/1446/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"19" вересня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Пороховий Г. І.

при секретарі
Квашук О.М.,
за участю: представника
позивача ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та сплату процентів
за прострочення грошового зобов'язання
і стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И В :

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про стягнення
боргу за договором позики та сплату
процентів за прострочення грошового
зобов'язання і стягнення моральної
шкоди. Свої позовні вимоги мотивував
тим, що 05 вересня 2012 року він за
пропозицією відповідача надав їй в
борг грошові кошти в сумі 3300,00 доларів
США. На підтвердження укладання
договору позики, відповідачка ОСОБА_2
отримав у нього зазначені кошти і
власноручно написав йому розписку,
зазначивши термін повернення боргу до
15 січня 2014 року. Після 15 січня 2014 року
позивач неодноразово звертався до
відповідачки і вимагав повернення
боргу за договором позики, однак він
під будь-яким приводом ухиляється від
виконання свого зобов'язання, та уникає
зустрічей з ним, постійно змінює
номери мобільного телефону. В грудні 2013
року позивач рекомендованим листом з
повідомленням направив відповідачу
вимогу-попередження щодо вчасного
повернення коштів. Однак зазначений
лист залишився поза увагою
відповідача. Станом на 01 липня 2014 року
відповідно до інформації з
Національного банку України офіційний
курс гривні до долара США складає 100
доларів США - 1178,55 грн. Таким чином сума
боргу у національній валюті складає 3300
х 11,79 грн. = 38 874,00 грн. Ухиляючись від
виконання грошового зобов'язання
відповідач - ОСОБА_2 прострочив
повернення боргу на більше ніж шість
місяців, за період з 15 січня 2014 року по 01
липня 2014 рік. В силу ст. 625 ЦК України
відповідач повинен сплатити позивачу 3
% річних від простроченої суми за час
прострочення, які складають відповідно
38 874,00 грн. х 3 % = 1166 грн. за рік, а за 22
місяці - 2134 грн. Крім того, позивачу
завдано також і моральну шкоду, яку він
оцінює в грошовій формі в сумі 1000 грн.
Просить суд стягнути з відповідачки на
його користь борг за договором позики в
сумі 38 874,00 грн. - основного боргу, за
несвоєчасне повернення боргу, стягнути
3 % річних в сумі 2134 грн., а всього 41 008
грн., стягнути спричинену йому моральну
шкоду в сумі 1000,00 грн. та кошти,
витрачені на юридичну допомогу, судові
витрати. 19 вересня 2014 року до суду
надійшла заява від ОСОБА_3 про
збільшення позовних вимог, у якій
позивач просить стягнути також кошти
витрачені на юридичну допомогу в сумі
3000,00 грн. та транспортні витрати в сумі
430, 00 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_3
не з'явився, про причини своєї неявки
суд не повідомив, хоча про час і місце
судового розгляду був сповіщений
належним чином, на що вказує наявне в
матеріалах справи рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
відправлення, яке було направлене за
адресою його місця проживання,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку. Інформації щодо зміни
адреси відповідач до суду не подав.

В судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_1, який діє
згідно договору про надання правової
допомоги, позовні вимоги підтримав з
підстав, що наведені у позовній заяві,
просив суд позов задовольнити в
повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не
визнав. Суду пояснив, що дійсно позичив
у позивача грошові кошти в сумі 3300,00
доларів США, про що 05 вересня 2012 року
власноручно написав розписку та
засвідчив її підписом, яка залишилась у
позивача. В присутності ОСОБА_5 приніс
позивачеві гроші в сумі 2000,00 доларів
США та документи на автомобіль
Фольксваген Т-4. Покупець ОСОБА_5
передав кошти в сумі 4700,00 доларів США
позивачеві, а той віддав покупцеві
документи на автомобіль, але розписку
про позику він йому не повернув. На
його думку, він повністю розгахувався з
позивачем.

Суд, вислухавши пояснення
сторін, вивчивши та дослідивши
матеріали цивільної справи, повно
з'ясувавши обставини справи, оцінивши
докази в їх сукупності, дійшов до
наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047
Цивільного кодексу України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно п. 1 статті 1049
діючого Цивільного кодексу України,
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За змістом ст. 1046 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму
позики), або таку ж кількість речей
того ж роду і такої ж якості.

У відповідності до ст. 1047 ЦК
України, договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог,
і доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виник спір.

Суд вважає, що позивач довів
ті обставини, на які він посилається,
як на підставу своїх позовних вимог,
надавши суду письмову розписку
відповідача, що відповідає вимогам
ст.1047 ЦК України.

Таким чином, між сторонами по
справі виникли правовідносини,
які регулюються главою 71 параграф
1,цивільним законодавством України,
щодо договору позики та
правових наслідків порушення
зобов'язання.

Із здобутих у справі доказів
судом встановлено, що 05 вересня 2012 року
позивач за пропозицією відповідача
надав йому в борг грошові кошти в сумі
3300,00 доларів США. про що віждповідач
власноручно написав розписку та
засвідчила її підписом, яка залишилась
у позивача. Станом на 01 липня
2014 року відповідно до інформації з
Національного банку України офіційний
курс гривні до долара США складає 100
доларів США - 1178,55 грн. Таким чином сума
боргу у національній валюті складає 4000
х 11,79 грн. = 38874,00 грн.

Відповідач умови договору позики
не виконав, і в установлений ним строк
отримані в борг грошові кошти
позивачеві не повернув. Наявність
заборгованості підтверджується копією
розписки відповідача, яку приєднано до
матеріалів справи (а.с. 30), що є
безумовною підставою для стягнення
суми боргу.

Одночасно суд не бере до уваги
заперечення відповідача з приводу
того, що він розрахувався з
позичальником за цим договорои позики
повністю, оскільки укладений сторонами
договір позики відповідачем в судовому
порядку не оскаржувався, а тому в силу
положень статті 204 Кодексу він
вважається дійсним.

На підставі ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливістю
виконання ним грошового зобов'язання.

В судовому засіданні відповідач
визнав, що розписку писала власноручно
та підпис на розписці проставлений
відповідачем. Розписка, що знаходиться
у позивача, написана і підписана
відповідачем ОСОБА_2, і є документом, що
стверджує укладення між ними договору
позики грошових коштів.

Зі змісту ст. 525, 526 ЦК
України, слідує, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.
При цьому,
згідно ч.1 ст.533 ЦК України,
передбачено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом,
оскільки ст.99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею в
Україні є гривня.

Таким чином, суд вважає, що із
відповідача підлягає до стягнення сума
грошових коштів у гривнях, що визначена
позивачем в межах заявлених ним вимог.

Стосовно стягнення моральної
шкоди, суд вважає, що до правовідносин
сторін, що виникли з порушення
грошового зобов'язання, не можуть
застосовуватися для відшкодування
моральної шкоди загальні норми ст.ст.
1623 ЦК України, роз'яснення викладені в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4
„Про судову практику в справах про
відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, а також положення
ст. 1167 ЦК України, яка врегульовує
правила позадоговірної
відповідальності. Правовідносини, що
існують між сторонами, є
зобов'язальними. У разі порушення
зобов'язання моральна шкода може
відшкодовуватися лише тоді, якщо це
встановлено договором або законом.
Оскільки між сторонами існують
договірні відносини, які врегульовані
норми ЦК України, що не передбачають
такого виду відповідальності
відповідача, як відшкодування
моральної шкоди. Крім того будь яких
доказів заподіяння моральної шкоди,
позивачем суду не надано.

Стосовно вимог позивача про
стягнення з відповідача 3% річних від
суми заборгованості в сумі 2134 гривні,
за несвоєчасне повернення боргу, то в
задоволенні цієї частини вимог слід
відмовити, оскільки з розписки не
вбачається, що сторони дійшли згоди про
сплату відсотків за несвоєчасне
повернення боргу, оскільки цей договір
є безпроцентним.

Також підлягає до задоволення і
вимога позивача про стягнення із
ОСОБА_7 витрат на правову допомогу -
адвокатських послуг відповідно до
ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права.

У відповідності до вимог ст. 88
ЦПК України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

На підставі ст. 509, 526,
527, 530, 610, 1046-1050 ЦК України, керуючись
ст.ст. 11, 58, 59, 88, 158, 209, 213-215, 1046
- 1050 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики в сумі
38874,00грн. - основного боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати по справі в сумі в сумі
430 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
витрати за юридичну допомогу адвоката
в сумі 1500 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: Г. І. Пороховий