Справа № 354/1092/13-ц
Провадження № 22-ц/779/715/2014
Головуючий у 1 інстанції Гребик Л. В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Матківського Р.Й., Шишка А.І.

секретаря
Вилки І.В.

з участю представника апелянта -
ОСОБА_2, представників відповідача1 -
ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача2 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, приватного нотаріуса
Яремчанського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору суперфіції та скасування його
державної реєстрації, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на
рішення Яремчанського міського суду
від 06 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд із зазначеним
позовом посилаючись на те, що
відповідно до договору дарування від
15.03.2010 року він набув право власності на
земельну ділянку площею 0,0968га, яка
знаходиться в АДРЕСА_1.Рішенням
Поляницької сільської ради від 16.03.2010
року йому було надано дозвіл на
будівництво готельно-ресторанного
комплексу і після виготовлення
проектно-технічної документації ним
проводилось будівництво. В ході
будівництва між ним та його дядьком -
відповідачем по справі була
домовленість, що останній після
завершення будівництва мав намір
придбати у власність частину
комплексу, відшкодувавши йому кошти. З
метою спрощення реєстрації права
власності, між сторонами укладено
договір суперфіції, однак після
підписання даного договору, відповідач
відмовився відшкодувати обумовлену
вартість частини
готельно-ресторанного комплексу, в
результаті чого позивач відмовився
складати та підписувати акт
приймання-передачі об'єкту. З цих
підстав просив задовольнити позовні
вимоги.

Рішенням Яремчанського міського суду
від 06 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_6 -
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не взяв до уваги те, що згідно
п. 13.7 оспорюваного договору, невідємною
його частиною є акт приймання-передачі
об'єкта договору суперфіції. Однак суд
безпідставно відмовив в задоволенні
клопотання про призначення по справі
судово-почеркознавчої експертизи на
предмет встановлення дійсності
підпису ОСОБА_6 в зазначеному акті, без
встановлення чого договір суперфіцію
не може вважатися укладеним та
створювати права і обов'язки для його
сторін.

Апелянт також вказує, що представники
відповідача на могли дати логічних
пояснень стосовно реєстрації договору
суперфіції лише 08.07.2013 року, тобто через
півтора року після його укладення і
дані обставини не підтверджені
належними доказами, а тому у суду не
було підстав для встановлення
доведеним факту складання сторонами
акту приймання-передачі предмету
договору.

Посилаючись на роз'яснення п.8
постанови №9 Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», ,
відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною вимог, які
встановлені ст. 203 ЦК України, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину. Зокрема не є укладеними
правочини, у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору, не
отримано акцепт стороною, що направила
аферту, не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо), встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову.

Вважає, що оспорювання акту
приймання-передачі предмету договору
суперфіції не давало суду підстав для
визнання його таким, що відповідає
вимогам закону.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримав з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просив про їх
задоволення.

Представники відповідача, а також
відповідач ОСОБА_5 апеляційну скаргу
заперечили, вважають її безпідставною,
а рішення суду законним та
обґрунтованим.

Інші сторони в судове засідання не
з'явилися, хоча належним чином
повідомлялися про час й місце розгляду
справи, що у відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
правові підстави для визнання договору
суперфіції таким, що не відповідає
вимогам ч.1 ст. 203, 215 ЦК України, а в
зв'язку з цим недійсним - відсутні.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

У відповідності до ч. 1 ст. 413 ЦК України,
власник земельної ділянки має право
надати її в користування іншій особі
для будівництва промислових,
побутових, соціально-культурних,
житлових та інших споруд і будівель
(суперфіцій). Таке право виникає на
підставі договору або заповіту.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
27.12.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
укладено договір суперфіції, за
умовами якого позивачем
(суперфіціаром) надано відповідачу
(суперфіціарію) у строкове безоплатне
спільне користування земельну ділянку,
яка розташована в с. Поляниця, уч. Вишня,
Яремчанської міської ради для
розміщення готельно-ресторанного
комплексу, зокрема, з метою здійснення
відповідачем будівництва і подальшої
експлуатації об»єктів нерухомості
згідно проекту будівництва на праві
спільної сумісної власності в частинах
1/10 суперфіціара та 9/10 суперфіціарія.
Вказаний договір суперфіцію
посвідчено приватним нотаріусом
Яремчанського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, реєстраційний номер 2777,
а 08.07.2013 року зареєстровано в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень від
08.07.2013 року , індексний номер : 3752494.
Цільове призначення земельної ділянки
згідно умов договору - для будівництва
та обслуговування
ресторанно-готельного комплексу.
Земельна ділянка належить позивачу
(суперфіціару) на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку, виданого 26.03.2007 року
Яремчанським міським управлінням
земельних ресурсів на підставі рішення
Поляницької сільської ради № 60 від
15.03.2007 року та зареєстрованого в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
постійного користування землею ,
договорів оренди землі 26.03.2007 року за №
10.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Як убачається із оспорюваного договору
суперфіції від 27.12.2011 року зазначено
всі передбачені законом його істотні
умови, зокрема: об»єкт договору, яким є
земельна ділянка площею 0,0968 га,
кадастровий номер: :22:002:0475,
розташована в с. Поляниця, уч. Вишня,
Яремчанської міської ради
Івано-Франківської області; в договорі
зазначено, що передача земельної
ділянки здійснюється без розроблення
проекту відведення, сторони при
встановлені меж земельної ділянки в
натурі керуються існуючим проектом;
також в договір зазначено строк його
дії те, що земельна ділянка передається
в безоплатне користування, умови і
строки передачі земельної ділянки в
користування, обмеження (обтяження )
щодо використання земельної ділянки,
умови повернення земельної ділянки,
визначено сторону, якій належать на
праві власності зведені на земельній
ділянці об»єкти нерухомості, визначено
сторону, яка несе ризик випадкового
пошкодження об'єкта суперфіції.

Згідно п.40 постанови №5 Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав», під
час вирішення спорів щодо права
користування чужою земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
(емфітевзис) або для забудови
(суперфіцій) суди мають виходити з того,
що згідно зі статтею 1021 ЗК України
право на таке користування виникає на
підставі договору між власником
земельної ділянки та особою, яка
виявила бажання користуватися нею для
сільськогосподарських потреб або для
забудови відповідно до ЦК України.

Отже суд повно з'ясував обставини
справи, перевірив доводи і заперечення
сторін, дав належну оцінку доказам та
постановив рішення, яке відповідає
матеріалам справи та вимогам закону.

Посилання апелянта, що згідно умов
оспорюваного договору, невід'ємною
його частиною є акт приймання-передачі
об'єкта договору суперфіції, який він
не підписував, не заслуговує на увагу
та спростовується висновком
почеркознавчої експертизи №1394 від
07.05.2014 року, яка призначена ухвалою
апеляційного суду від 19.03.2014 року за
клопотанням апелянта. Згідно висновку
зазначеної експертизи рукописні
записи, розташовані в графі «підписи
сторін» після слів «суперфіціар» на
останній сторінці договору суперфіції
від 27.12.2011 року та після слів
«суперфіціар» на акті
приймання-передачі об'єкта договору
суперфіції виконані однією особою, а
саме: ОСОБА_6 Підписи від імені ОСОБА_6,
розташовані в графі «підписи сторін»,
після слова «суперфіціар» на акті
приймання-передачі об'єкта договору
суперфіції виконано однією особою, а
саме: ОСОБА_6

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового або зміни
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення судом ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду
від 06 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Р.Й. Матківський

А.І. Шишко