Справа № 459/5434/13
Головуючий у 1 інстанції: Новосад
Провадження № 22-ц/783/2521/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Крайник Н.П.,

суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.,

з участю секретаря: Данилик І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 24 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання, -

в с т а
н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом про
відшкодування йому 30000 грн. моральної
шкоди завданої йому внаслідок тривалої
роботи зі шкідливими умовами праці на
шахті, внаслідок чого йому за висновком
медико-соціальної експертної комісії
(МСЕК) від 22.11.1994 року вперше
встановлено 60 % втрати професійної
працездатності, в подальшому
безстроково. Зазначив, що втрата
працездатності значно посилює його
фізичні та моральні страждання, він
відчуває постійні незручності у
повсякденно житті, змушений терпіти
фізичні болі. Що призвело до зміни
ритму та порядку життя.

Рішенням Червонограського
міського суду Львівської області від 24
січня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля»
у його користь 2000 грн. відшкодування
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням.

Рішення суду оскаржив позивач,
просить його скасувати з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі. На його
думку, обраховуючи розмір морального
відшкодування, на яке він має право
згідно закону, суд повинен був виходити
із встановленого законом розміру
мінімальної заробітної плати на момент
розгляду справи, а не на момент
первинного встановлення втрати
професійної працездатності, і,
відповідно, застосувати норми
матеріального закону, які діяли на
момент виникнення спірних
правовідносин, а також врахувати
роз»яснення Пленуму Верховного Суду
України щодо обрахунку моральної
шкоди, які залишаються чинними й на
сьогоднішній день. Крім того, вважає, що
присуджений йому розмір морального
відшкодування не відповідає вимогам
розумності та справедливості, якими
повинен керуватись суд при його
визначенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з
31.07.1981 року по 13.01.1995 р. працював на
підприємствах по видобутку вугілля, що
в даний час є структурними
підрозділами ДП «Львіввугілля», де
працював в шкідливих умовах праці, що
стверджується копією трудової книжки
позивача.

18.05.1984 року під час роботи на шахті
з ним стався нещасний випадок, в
результаті якого травмувався хребет,
що підтверджується актом №17 про
нещасний випадок на виробництві від
19.05.1984р.

Згідно з актом розслідування
професійного захворювання від 05.10.1994
року встановлено, що таке захворювання
виникло внаслідок праці у шкідливих
умовах під землею на шахті та
шкідливого впливу вугільно-породного
пилу та інших факторів.

Відповідно до акту №3211 від 22.11.1994
року позивачу вперше було встановлено 3
групу інвалідності та 60% втрати
професійної працездатності у зв'язку з
профзахворюванням. Згідно акту №93 від
18.01.1997 року йому встановлено 3 групу
інвалідності та 60% втрати професійної
працездатності безтерміново, що
підтверджується копією довідки
міжрайонної спеціалізованої МСЕК №160
від 26.07.2013 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
позивачу була завдана шкода здоров»ю
внаслідок його роботи в шкідливих
умовах на шахтах відповідача, протягом
якої він втратив професійну
працездатність і став інвалідом
третьої групи, і що вказані обставини
призвели до втрати позивачем
нормальних життєвих зв»язків та
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, чим йому
заподіяно моральну шкоду, право на
відшкодування якої у позивача виникло
на момент первинного встановлення йому
втрати професійної працездатності
06.10.1994 року і яка відшкодовується в
порядку, визначеному «Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним із виконанням ним
трудових обов»язків», затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року №472 (далі-Правил) у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, відповідно до
п.38 яких, право на отримання
потерпілим виплат на відшкодування
шкоди настає з дня встановлення йому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Згідно з п. 11 Правил (в редакції,
чинній на момент встановлення
позивачеві вперше стійкої втрати
професійної працездатності), моральна
шкода відшкодовується за заявою
потерпілого про характер моральної
втрати чи висновком медичних органів у
вигляді одноразової грошової виплати
або в іншій матеріальній формі, розмір
якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду. Розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат.

Присуджуючи позивачеві моральне
відшкодування у розмірі 2000 гривень, суд
першої інстанції виходив з того, що
воно не повинно перевищувати його
максимального розміру, визначеного
пунктом 11 Правил, який суд обрахував,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, яка була законодавчо
закріплена на момент виникнення
спірних правовідносин і становила 60000
крб.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає вимогам закону та принципу
розумності й справедливості, якими суд
повинен був керуватись при визначенні
позивачеві моральної шкоди.

Відповідно до п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції
при визначенні розміру моральної
шкоди, яка підлягає стягненню з
відповідача в користь позивача, не
врахував, що максимальний розмір
відшкодування моральної шкоди, який не
може перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати (п. 11 Правил),
слід обраховувати, виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого на час розгляду справи, а
тому оскаржуване рішення в цій частині
необхідно змінити, збільшивши розмір
присудженої у користь позивача з
відповідача моральної шкоди до 12000
гривень. При цьому, апеляційний суд
враховує характер отриманого
позивачем ушкодження здоров»я,
встановлений йому ступінь стійкої
втрати професійної працездатності (60%)
та інвалідність (3 група), тривалість
роботи позивача в шкідливих умовах (15
років) та негативні наслідки для
позивача, які настали у зв»язку з цим, -
погіршення стану здоров»я, що завдає
йому додаткових страждань та вимагає
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1
п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 24
січня 2014 року змінити, збільшивши
розмір присудженого з державного
підприємства «Львіввугілля» у користь
ОСОБА_3 морального відшкодування до 12000
(дванадцяти тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Крайник Н.П.

Судді:
Курій Н.М.

Мельничук О.Я.