Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-8681
Головуючий у 1-й інстанції Маринченко
Доповідач Волошина В.М.
16 вересня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 21 травня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
14 січня 2014 р. позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2, уточненим в ході
розгляду справи про стягнення
неустойки за прострочення сплати
Позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 15 травня 2013
року з відповідача стягнуто аліменти
на утримання неповнолітнього сина -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частки
усіх видів його заробітку (доходів), але
не менше 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку щомісячно,
починаючи з дня подачі позовної заяви -
07 березня 2013 року до досягнення дитиною
Зазначала, що відповідач умисно
аліменти не сплачує, внаслідок чого
станом на грудень 2013 року утворилась
заборгованість по аліментам в розмірі
Просила стягнути з відповідача
на підставі ст. 196 СК України неустойку
у розмірі 1% від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення в
Рішенням Оболонського районного
суду м. Києва від 21 травня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів.

Не погодившись із рішенням суду
позивач ОСОБА_1 подала на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права при його ухваленні. Зокрема
зазначала, що про стягнення аліментів
за рішенням відповідачу було відомо,
про що свідчить подана останнім заява
про скасування заочного рішення.
Незважаючи на це, він добровільно не
став сплачувати аліменти. Доказів
відсутності вини відповідач суду не
надав.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд слухає цивільні справи
на засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрутованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

У відповідності з ст. 180 СК України
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про стягнення пені за
прострочення сплати аліментів, суд
першої інстанції виходив з того, що
відсутня вина відповідача у
виникненні заборгованості по
аліментам, внаслідок чого відсутні
підстави для стягнення пені у порядку,
встановленому ст. 196 СК України.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки суд дійшов їх з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах належної
правової оцінки наданих сторонами в
справі доказів та норм матеріального
закону.

Як убачається з матеріалів справи
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 14 серпня 1999 р. по 26 липня 2013 р.
Від шлюбу мають неповнолітнього сина
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 15 травня 2013
року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на
утримання неповнолітнього ОСОБА_4
стягнуто аліменти у розмірі ј усіх
видів заробітку (доходів), але не менш,
як 30% прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку щомісячно, починаючи
з дня подачі позовної заяви -07 березня
2013 року до досягнення дитиною
повноліття.

Постановою від 17 червня 2013 року
державного виконавця ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито
виконавче провадження ВП№38505176 з
примусового виконання виконавчого
листа №2/756/2132/13, виданого 14 червня 2013
року про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 аліментів на утримання сина в
розмірі 1/4 частини доходу.

З довідки-розрахунку по аліментах
ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 09
січня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за
період з 07 березня 2013 року по 09 січня 2014
року становить 12564 грн. 50 коп.

На вказану заборгованість,
позивачем нараховано пеню в порядку,
передбаченому ст.196 СК України у
розмірі 17293 грн. 45 коп., яку вона і
просила стягнути з відповідача,
посилаючись на ту обставину, що
останньому достеменно було відомо про
наявність рішення суду про стягнення
аліментів, але він від їх сплати умисно
ухилявся у зв'язку з чим і виникла
заборгованість по аліментам.

Разом з тим, як убачається з
пояснень відповідача, а також
матеріалів справи, зокрема, заяви
відповідача до Оболонського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2012 року,
супровідного листа Оболонського
районного суду, повісток про виклик до
суду, виписок органів охорони здоров'я,
ОСОБА_2 фактично проживає з 2012 року у м.
Миколаєві за адресою: АДРЕСА_1 Вказана
обставина відома позивачу і нею не
заперечується.

Крім того, відповідно до довідки
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань у АДРЕСА_3 від 15 квітня 2014
року № 57-04/01, ОСОБА_2 перебуває на обліку
у відділенні та отримує соціальні
виплати. Виконавчих документів щодо
примусового виконання рішень відносно
нього до відділення не надходило.

Відповідно до виконавчого
провадження ВП№38505176 з примусового
виконання виконавчого листа №2/756/2132/13,
виконавче провадження відкрито за
заявою стягувача виходячи з проживання
боржника у АДРЕСА_2, за якою боржнику
направлялася кореспонденція та
здійснювались заходи щодо виконання
судового рішення. Хоча із ксерокопії
виконавчого листа (а.с.49-50) убачається,
що судом при видачі виконавчого листа
зазначалося, як місце реєстрації
відповідача (боржника), так і фактичне
місце його проживання - АДРЕСА_3. До
того ж, позивачу було відомо, що
відповідач є інвалідом 2-ї групи та
пенсіонером. Однак, відповідач не був
поставлений до відома про відкриття
виконавчого провадження державним
виконавцем за місцем фактичного
проживання, незважаючи на те, що такі
дані містив і сам виконавчий лист.

Згідно зі ст.196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

П.22 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо
батьківства,материнства та стягнення
аліментів» №3 від 15 травня 2006 р.
роз'яснено, що відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені),
визначеної ст. 196 СК України, настає
лише за наявності вини цієї особи, на
платника аліментів не можна покладати
таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням
аліментів банками. В інших випадках
стягується неустойка з урахуванням
матеріального та сімейного стану
платника аліментів, а за передбачених
ст.197 СУ України умов - повністю або
частково звільнити його від сплати
заборгованості.

Статтею 74 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
розмір заборгованості із сплати
аліментів визначається державним
виконавцем за місцем виконання рішення
у порядку, встановленому Сімейним
кодексом України. Державний виконавець
обчислює розмір заборгованості із
сплати аліментів, складає відповідний
розрахунок та повідомляє про нього
стягувача і боржника.

Із зазначених вище правових норм
слідує, що розмір заборгованості зі
сплати аліментів визначається
державним виконавцем, а не стягувачем
чи боржником, про що останні
повідомляються. Визначивши розмір, на
заборгованість, яка виникла з вини
боржника, нараховується пеня.

Відповідно до ст.ст. 191, 201 СК України
аліменти на дитину присуджуються за
рішенням суду від дня пред'явлення
позову.

За змістом ст. 196 СК України
відповідальність у вигляді пені за
виконання заборгованості настає у разі
винних дій боржника, відтак для
застосування такого виду
відповідальності необхідно встановити
факт обізнаності із розміром
заборгованості, яку визначає лише
державний виконавець, а також
встановити факт наявності у виникненні
такої заборгованості вини особи, яка за
рішенням суду зобов'язана сплачувати
аліменти.

При цьому, звернення до суду з
позовом про стягнення аліментів є
реалізацією права позивача, яким він
користується на власний розсуд та час
звернення до суду сам по собі не може
бути визначальним у періоді, з яким
законодавство пов'язує такі дії
відповідача, що тягнуть за собою
відповідальність у вигляді пені.
Обов'язок утримувати дитину не
залежить від звернення до суду, а
відповідальність за ст. 196 СК України
настає не у разі ухилення від обов'язку
по утриманню дитини як такого, а в разі
виникнення заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, тобто у
зв'язку із невиконанням відповідного
рішення суду. При цьому ч. 3 ст. 196 СК
України визначає можливість за
рішенням суду звільнення платника від
сплати заборгованості, якщо вона
виникла внаслідок непред'явлення без
поважних причин виконавчого листа до
виконання особою, на користь якої
присуджені аліменти. Тобто,
законодавством передбачено обов'язок
вжиття заходів до належного виконання
рішення суду про стягнення аліментів
як стягувача, так і боржника, та
відповідні наслідки невиконання
такого обов'язку для кожної сторони.

Разом з тим, із матеріалів справи
убачається, що 09.01.2014 державним
виконавцем Оболонського РУЮ в м. Києві
складено розрахунок заборгованості
№2319/16 за період з березня 2013 р. по
грудень 2013 р. в сумі 12564,50 грн., але
боржник про наявність такої
заборгованості не був поставлений до
відома і будь-якої пропозиції сплати
заборгованості у добровільному
порядку він не отримував. Лише після
пред'явлення позову до суду про
стягнення пені, відповідач дізнався
про відкрите виконавче провадження, та
став добровільно пересилати на адресу
позивача аліменти на сина, а саме:
березень 2014- 500 грн., квітень - 2000 грн.,
травень - 2000 грн.

Ураховуючи те, що правова природа
відповідальності у вигляді пені за
змістом ст. 196 СК України така, що настає
у разі винних дій боржника, направлених
на ухилення від виконання рішення суду
по сплаті аліментів, що призвели до
виникнення заборгованості, а не за
ухилення від виконання самого
обов'язку по утриманню дитини, при
цьому, в діях ОСОБА_2 відсутня така
винна поведінка, яка б потягла за собою
відповідальність за ст. 196 СК України,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції розглядаючи спір в
межах доводів позову повно і всебічно
дослідив обставини спору, дав належну
оцінку зібраним по справі доказам,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює і у відповідності з вимогами
закону прийшов до правильного
висновку про те, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, про що і
ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 21 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: