ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2014 року
справа № 174/941/14-ц

2/174/469/2014

Вільногірський
міський суд, Дніпропетровської
області,

в складі: головуючого
судді Шаповала Г.І.

при секретарі
Пелипас Н.І.

з участю: позивача
ОСОБА_1,

в приміщенні суду в м. Вільногірську,
Дніпропетровської області,
розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Вільногірської
міської ради, Дніпропетровської
області, про визнання недійсним
дублікату свідоцтва про право
власності на квартиру, третя особа у
справі: Вільногірське міське
управління юстиції Дніпропетровської
області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду
25.09.2014 р., позивачка зазначила, що 28
квітня 1997 року, між нею та її матір'ю,
ОСОБА_2, було укладено договір
довічного утримання, у відповідності
до умов якого ОСОБА_2 передала й у
власність квартиру АДРЕСА_1.

Даний договір було посвідчено
державним нотаріусом Вільногірської
державної нотаріальної контори
Канюгою О.В. Факти укладення договору
та його нотаріального посвідчення
підтверджуються його копією. У
відповідності до п. 3 Договору,
зазначена вище квартира належала
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого 13 січня 1997
року виконавчим комітетом
Вільногірської міської ради народних
депутатів, згідно з розпорядженням № 404
від 11 грудня 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її мама померла, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть.

14 липня 2014 року вона звернулася до
державного реєстратора прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Вільногірського міського управління
юстиції Дніпропетровської області з
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень з проханням зареєструвати
її право приватної власності на
зазначену квартиру, у відповідності до
договору довічного утримання, як того
вимагає діюче на цей час законодавство
України.

18 липня 2014 року державним реєстратором
Волинець Т.М. було винесено рішення №
14551903 від 18 липня 2014 року «Про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень», у відповідності до якого їй
було відмовлено в державній реєстрації
приватної власності на зазначену
квартиру. При цьому, як зазначено в
тексті рішення, державним реєстратором
було встановлено, що подані документи
не відповідають вимогам, або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують. Відповідно до п. 2 ст. 9
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», державний
реєстратор встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно, зокрема:
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах.

Згідно відомостей, отриманих державним
реєстратором з реєстру прав власності
на нерухоме майно, на квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстровано право власності за
ОСОБА_2 на підставі дублікату свідоцтва
про право власності САА № 078550 від 25.06.2003
року, виданого виконавчим комітетом
Вільногірської міської ради, згідно з
розпорядженням від 11.12.1996 року за № 404.
Факти її звернення до державного
реєстратора та винесення ним рішення
про відмову в реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень
підтверджуються його копією.

Таким чином, державним реєстратором
було встановлено суперечності між
посиланням на правовстановлюючий
документ в п. 3 договору довічною
утримання - свідоцтво про право
власності на житло, виданого 13 січня 1997
року виконавчим комітетом
Вільногірської міської ради народних
депутатів згідно з розпорядженням № 404
від 11 грудня 1996 року, у відповідності до
якого зазначена квартира належала
ОСОБА_2 та відомостей, отриманих
державним реєстратором з реєстру прав
власності на нерухоме майно, у
відповідності до яких на цю ж квартиру
зареєстровано право власності за
ОСОБА_2 на підставі дублікату свідоцтва
про право власності САА № 078550 від 25.06.2003
року, виданого виконавчим комітетом
Вільногірської міської ради згідно з
розпорядженням від 11.12.1996 року за № 404.

Про існування дублікату свідоцтва про
право власності САА № 078550 від 25.06.2003
року, виданого виконавчим комітетом
Вільногірської міської ради згідно з
розпорядженням від 11.12.1996 року за № 404
їй стало відомо 18.07.2014 року, після
отримання зазначеної вище постанови
державного реєстратора прав на
нерухоме майно та ознайомлення з нею.

Після цього вона звернулася до
державного нотаріуса
Верхньодніпровської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, якою було
зареєстровано спадкову справу за
номером у спадковому реєстрі - 56406142, яку
було передано на зберігання до
Вільногірської державної нотаріальної
контори, що підтверджується копією
витягу про реєстрацію в спадковому
реєстрі № 38096988 від 11.08.2014р.

Державний нотаріус Вільногірської
державної нотаріальної контори Канюга
О.В повідомила її, що видати їй
свідоцтво про право на спадщини на
зазначену квартиру неможливо, оскільки
нею при укладанні зазначеного вище
договору довічного утримання було
накладено арешт на відчуження спірної
квартири до моменту припинення або
розірвання даного договору, а до
реєстрації її права приватної
власності на квартиру, у відповідності
до договору довічного утримання, в
органі реєстрації прав власності на
нерухоме майно, зняти арешт на
відчуження спірної квартири неможливо.
Вона ж повідомила, що свідоцтво про
право власності на житло, видане 13
січня 1997 року виконавчим комітетом
Вільногірської міської ради народних
депутатів, згідно з розпорядженням № 404
від 11 грудня 1996 року, у відповідності до
якого спірна квартира належала ОСОБА_2,
не було втрачено та знаходиться на
зберіганні у Вільногірській державній
нотаріальній конторі, що буде
підтверджено довідкою з нотаріальної
контори, клопотання про витребування
якої вона заявить до початку розгляду
справи по суті.

У відповідності до п 8.6. наказу
Міністерства юстиції України № 7/5 від
07.02.2002 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18 лютого
2002 р. за N 157/6445 «Про затвердження
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно», який був чинним на момент
видачі дублікату свідоцтва про право
власності від 25.06.2003 року, в разі втрати
або зіпсування свідоцтва про право
власності, органом, який проводив
оформлення права власності на нерухоме
майно, за заявою власника (власників)
або уповноваженої ним (ними) особи, до
якої додається опубліковане в пресі
повідомлення про недійсність
втраченого або зіпсованого свідоцтва
про право власності, видається
дублікат свідоцтва про право
власності.

Таким чином, оскільки на момент видачі
дублікату свідоцтва про право
власності на спірну квартиру від 25.06.2003
року, свідоцтво про право власності на
спірну квартиру від 13.01.1997 року не було
втрачено чи зіпсовано, перебувало на
зберіганні в державній нотаріальній
конторі після укладання договору
довічного утримання та перебуває там
по теперішній час, то ніяких підстав,
визначених законодавством України, для
видачі дублікату свідоцтва про право
власності на спірну квартиру від 25.06.2003
року у відповідача не існувало. Окрім
того, в теперішній час існує два
правовстановлюючих документа та одну й
ту саму квартиру, що недопустимо, а
оскільки свідоцтво про право власності
на квартиру від 13.01.1997 року є первинним
правовстановлюючим документом, на
підставі якого видавався його
дублікат, то маються всі підстави для
визнання саме дублікату недійсним.

На підставі викладеного, у
відповідності до ст.ст. 16 ЦК України,
керуючись ст. ст. 118-120 ЦПК України,
позивачка прохає: Визнати недійсним
дублікат свідоцтва про право власності
САА № 078550 від 25.06.2003 року, виданого
виконавчим комітетом Вільногірської
міської ради, згідно з розпорядженням
від 11.12.1996 року за № 404, на підставі
якого АДРЕСА_1 належить на праві
приватної власності ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивачка позовні
вимоги та їх обгрунтування, що
викладені в позовній заяві, підтримала
в повному обсязі. З її додаткових
пояснень витікає, що стосовно права
власності на квартиру спору ні з ким
немає. Коли вона та мати укладали
договір довічного утримання матері, то
її брат, який мешкає в Росії, надавав
нотаріально посвідчену згоду на
укладення цього договору, тому вона не
залучала брата до участі у даній
справі. Наслідки цього їй роз'яснені в
суді і зрозумілі. Судові витрати у
справі вона прохає покласти на неї.
Оригінал свідоцтва про право власності
її матері на спірну квартиру весь час,
з моменту укладення договору довічного
утримання, находиться на зберіганні у
Вільногірській державній нотаріальній
конторі.

Відповідач свого представника в судове
засідання не направив, та надав
телефонограму з заявою про розгляд
справи за його відсутності і прийняття
рішення на розсуд суду.

Третя особа надала заяву про розгляд
справи за відсутності її представника.

Вислухавши позивачку, дослідивши
надані письмові докази, а саме:
квитанцію від 25.09.2014 р. про сплату
позивачкою судового збору в сумі -243.60
грн.; копію витягу про реєстрацію в
Спадковому реєстрі від 11.08.2014 р.
спадкової справи, спадкодавець ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1;
копію дублікату свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 25.06.2003
р., серії САА № 078550, згідно якого ОСОБА_2
на праві приватної власності належить
квартира АДРЕСА_1, підстава
розпорядження № 404 від 11.12.1996 р.; копію
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 17.07.2003 року,
згідно якого ОСОБА_2 на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1,
підстава - дублікат свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 25.06.2003
р., серії САА № 078550, виданого згідно
розпорядження № 404 від 11.12.1996 р.; копію
рішення державного реєстратора про
відмову у державній реєстрації прав та
обтяжень від 18.07.2014 р.; копію договору
довічного утримання від 28.04.1998 р.,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, згідно
якого належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1
передана у власність ОСОБА_1, а остання,
взамін, зобов'язалася довічно повністю
утримувати ОСОБА_2, якій кімната в цій
же квартирі залишається в постійному,
безкоштовному користуванні; копію
свідоцтва про смерть, згідно якого
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76
років; копію паспорта громадянки
України ОСОБА_1; копію свідоцтва про
народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1,
батьками якої зазначені: ОСОБА_6,
ОСОБА_2; копію свідоцтва про укладення
шлюбу, згідно якого ОСОБА_8 та ОСОБА_1
уклали шлюб 24.10.1981 р., після укладення
шлюбу подружжю присвоєне спільне
прізвище ОСОБА_1; копію свідоцтва про
укладення шлюбу, згідно якого ОСОБА_9 та
ОСОБА_2 уклали шлюб 21.04.1989 р., після
укладення шлюбу подружжю присвоєне
спільне прізвище ОСОБА_2, - та оцінивши
зазначені докази в їх сукупності та
взаємозв'язку, керуючись законом, суд
дійшов висновку про задоволення позову
в повному обсязі, з наступних обставин.

Суд вважає встановленим, що позивачка
та її мати, ОСОБА_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, за її життя, перебували в
договірних відносинах за нотаріально
посвідченим договором довічного
утримання від 28.04.1998 р., згідно якого
належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1, була
передана у власність ОСОБА_1, а остання,
взамін, зобов'язалася довічно повністю
утримувати ОСОБА_2, якій кімната в цій
же квартирі була залишена в постійне,
безкоштовне користування.

Не дивлячись на те, що за цим договором
власником спірної квартири стала
позивачка, ОСОБА_1, що договір ніким не
оскаржувався, був належним чином
зареєстрований в реєстрі заборон
відчуження нерухомого майна,
відповідач 25.06.2003 р. помилково видав
ОСОБА_2 дублікат свідоцтва про право
власності на спірну квартиру серії САА
№ 078550, тим самим безпідставно поновив
її право власності на спірну квартиру.

З моменту настання смерті ОСОБА_2 -
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 в повному обсязі
отримала право власності на спірну
квартиру, тобто набула прав володіння,
користування та розпорядження
зазначеною квартирою та права
зареєструвати своє право власності на
квартиру, відповідно до вимог чинного
на цей час законодавства. Суд вважає, що
для вирішення спору слід застосовувати
правові норми цивільного
законодавства, яке діяло до 01.01.2004 р. та
правові норми цивільного
законодавства, які набрали законної
сили з введенням в дію з 01.01.2004 року
нового Цивільного кодексу України,
оскільки правовідносини, які виникли
до 01.01.2004 р. продовжують існувати після
цієї дати.

Згідно ст. 425 ЦК України, в редакції 1963
р.: За договором довічного утримання
одна сторона, що є непрацездатною
особою за віком або станом здоров'я
(відчужувач), передає у власність
другій стороні (набувачеві майна)
будинок або частину його, взамін чого
набувач майна зобов'язується надавати
відчужувачеві довічно матеріальне
забезпечення в натурі у вигляді житла,
харчування, догляду і необхідної
допомоги.

Згідно ст. 426 ЦК України, в редакції 1963
р.: Договір довічного утримання повинен
бути нотаріально посвідчений (стаття 47
цього Кодексу). В договорі довічного
утримання повинна бути зазначена
оцінка відчужуваного будинку, що
визначається за згодою сторін, а також
види матеріального забезпечення, що
надаються набувачем майна
відчужувачеві, та їх грошова оцінка,
яка визначається за згодою сторін.

Згідно ст. 427 ЦК України, в редакції 1963
р.: Відчуження будинку набувачем за
життя відчужувача не допускається.
Випадкова загибель будинку, одержаного
набувачем майна від відчужувача, не
звільняє набувача майна від обов'язків,
взятих ним на себе за договором.

Таким чином, суд доходить висновку, що
вищезазначений договір довічного
утримання був укладений відповідно до
вимог законодавства, яке діяло на час
його укладення, і відповідно до
встановлених обставин справи, цей
договір не розірваний і ніким не
оспорюється, тому його слід визнати
дійсним в таким, що виконаний, в зв'язку
з настанням смерті особи, що перебувала
на довічному утриманні.

Статтею 202 ЦК України, що набрав
чинності з 01.01.2004 року, передбачено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі. 4.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. 5. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 229 ЦК України
визначено, що якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним. При
цьому, істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів, може бути: визнання
правочину недійсним.

Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не

встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. 3. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, 1.
Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості
такого повернення, зокрема тоді, коли
одержане полягає у користуванні
майном, виконаній роботі, наданій
послузі, - відшкодувати вартість того,
що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. 2. Якщо у зв'язку
із вчиненням недійсного правочину
другій стороні або третій особі
завдано збитків та моральної шкоди,
вони підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Згідно ст. 229 ЦК України: 1. Якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. 2. У разі визнання правочину
недійсним особа, яка помилилася в
результаті її власного недбальства,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки. Сторона, яка
своєю необережною поведінкою сприяла
помилці, зобов'язана відшкодувати
другій стороні завдані їй збитки.

Таким чином, суд доходить висновку, що
відповідач 25.06.2003 р. видав ОСОБА_2
дублікат свідоцтва про право власності
на спірну квартиру серії САА № 078550
помилково, не врахувавши обставини, що
мають істотне значення, а саме: що існує
договір довічного утримання, за яким
спірна квартира передана у власність
ОСОБА_1, що оригінал свідоцтва про право
власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, на
підставі якого укладено було договір
довічного утримання, не втрачений і
перебуває на збереженні в
Вільногірський державній нотаріальній
конторі, внаслідок чого ОСОБА_2
безпідставно була поновлена в її праві
власності на спірну квартиру.

Враховуючи обставини справи та
положення ч.2 ст.16 ЦК України, суд
доходить висновку, що для захисту
цивільних прав та інтересів позивачки,
слід визнати спірний дублікат
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру недійсним, оскільки
він виданий помилково.

Судові витрати у справі, в виді
судового збору в сумі - 243.60 грн., слід
покласти на позивачку, ОСОБА_1, згідно
її заяви.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215, 222, 223, 292-294 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним дублікат свідоцтва
про право власності серії САА № 078550 від
25.06.2003 року, виданого виконавчим
комітетом Вільногірської міської ради,
Дніпропетровської області, згідно з
розпорядженням від 11.12.1996 р. за № 404, на
підставі якого квартира АДРЕСА_1,
належить на праві приватної власності
ОСОБА_2.

Судові витрати у справі, в виді
судового збору в сумі - 243.60 грн.,
покласти на позивачку ОСОБА_1, згідно її
заяви.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через
Вільногірський міський суд,
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з
часу виготовлення його в повному
обсязі, надіслати рекомендованим
листом з повідомленням про вручення
сторонам та третій особі.

Головуючий суддя
Шаповал Г.І.