АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4834/2014
Головуючий 1-інстанції -
Справа № 627/1422/13-ц
Категорія - правочини
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

суддів колегії -
КРУГОВОЇ С.С.

-
ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.

при секретарі -
Прудніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Краснокутського
районного суду Харківської області від
28 травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним,-

в с т а н о в
и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до Краснокутського районного суду
Харківської області з позовом, в якому
просив визнати недійсним договір
купівлі - продажу житлового будинку з
господарськими будівлями № 79 по вулиці
Вільшанській в с. Чернещина
Краснокутського району Харківської
області, посвідчений державним
нотаріусом Краснокутської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5 08 травня
2009 року, зареєстрований в реєстрі № 1431.

В обгрунтування заявлених вимог
посилався на те, що з грудня 2008 року у
провадженні Дзержинського районного
суду міста Харкова перебувала справа
за позовом ОСОБА_6, до нього про
визнання дійсним попреднього договору
та стягнення грошових коштів. У
забезепечення цього позовову ОСОБА_6
просила накласти арешт на належне йому
майно. Під впливом вказаних обстпавин,
з метою уникнення ризиків накладення
арешту і на вказаний житловий будинок
та звернення стягнення на нього, він
вирішив переоформити будинок на
ОСОБА_4, з якою на той час проживав
разом. Відповідачка погодилась на
укладення фіктивного правочину, щоб
допомогти йому уникнути можливих
фінансових проблем, пов"язаних зі
спором, що розглядався судом. Разом з
цим вони домовились після владнання
цих проблем переоформити будинок знову
на нього.

08 травня 2009 року між ними був
укладений і нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу будинку з
господарськими будівлями, який не мав
на меті створення правових наслідків,
що обумовлені цим договором. Всі
витрати з оформлення договору ніс він,
коштів за будинок відповідачка йому не
передавала і не мала передавати, згідно
домовленості між ними. Після укладення
договору він залишався володільцем
будинку, займався його добудовою та
ремонтними роботами в будинку на
власний розсуд, ніс усі витрати по
сплаті комунальних платежів та
податків. Відповідачка жодного
відношення до будинку не мала., 13.08.2010
року видала йому довіреність на
розпоряджєення будинком без обмеження
будь-яких повноважень.

Протягом 2012 року та першої
половини 2013 року він за станом здоров"я
та через фінансові проблеми не міг
зайнятися переоформленням будинку на
себе, а коли вирішив зробити це у липні
2013 року дізнався, що всупереч їх
домовленості відповідачка у лютому 2013
року скасувала довіреність та
відмовляється від переоформлення
будинку на нього.

Рішенням Краснокутського
районного суду Харківської області від
28 травня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Вжиті заходи забезпечення позову
у вигляді накладення арешту на спірний
будинок скасовані, судовий збір
віднесено на рахунок позивача.

В апеляційній скарзі позивач
просить вказане рішення скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування скарги
посилається на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, судом неповно
з'ясовані всі обставини справи, не
досліджені всі його доводи та не надано
їм належної оцінки.

Зазначає, що договір
купівлі-продажу будинку, укладений
08.05.2009 року між ним та ОСОБА_4 не мав на
меті створення правових наслідків, які
передбачені договором купівлі-продажу.
Згідно їх домовленості він залишався
єдиним володільцем будинку, реєстрацію
свого місця проживання за адресою
зазначеного будинку не змінював з
16.08.2006 року по цей час. Весь час
самостійно займався утриманням
спірного будинку, добудовою та
ремонтними роботами в будинку на
власний розсуд.

Вказує, що при укладенні
фіктивного договору купівлі-продажу
будинку з метою уникнення можливого
накладення стягнення на нього в межах
іншої цивільної справи, реєстрація
такого договору в електронному Реєстрі
прав власності на нерухоме майно була
необхідна, щоб в ньому не було
відомостей щодо нього, як про
юридичного власника будинку.
Стверджує, що видача довіреності на
розпорядження цим будинком без
обмеження його повноважень строком на
10 років є підтвердженням домовленостей
щодо вільного розпорядження ним
будинком, оскільки для переоформлення
його знов на нього на той час не було
фінансової можливості.

Вважає, що суд 1-ї інстанції
безпідставно відмовив в задоволенні
клопотання про допит його в якості
свідка.

Підкреслює, що суд невірно дійшов
висновку, про те, що ним пропущено строк
позовної давності, тому, що відповідно
до ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності щодо вимог про визнання
правочинів недійсними обчислюється не
з моменту вчинення правочину, а від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

У запереченнях на апеляційну
скаргу (з доповненнями) представник
відповідача ОСОБА_7 просить про її
відхилення і залишення рішення суду
першої інстанції без змін. При цьому
посилається на безпідставність
доводів скарги, вказуючи на те, що
позивач добровільно позбавив себе
права власності на спірний будинок,
його дії відповідали волевиявленню.
Між знаходженням у провадженні
Дзержинського районного суду міста
Харкова позову щодо ОСОБА_8, зняттям
арешту з його майна 21.04.2009 року, станом
здоров"я ОСОБА_3 у березні 2012 року та
укладенням спірного правочину
відсутній причинно-наслідковий
зв"язок. Доказів про застосування до
ньго фізичного або психічного тиску з
боку інших осіб позивачем не надано.

Правильним вважає застосування
судом строку позовної давності, який
пропущено позивачем без поважних
причин.

Заслухавши доповідь судді;
пояснення позивача, відповідача та їх
представників; перевіривши матеріали
справи ; доводи апеляційної скарги і
заперечень на скаргу, судова колегія
доходить висновку, що скарга підлягає
задоволенню, рішення суду першої
інстанції - скасуванню з ухваленням
нового рішення по суті позовних вимог
за натупних підстав

Вирішуючи спір суд першої
інстанції виходив з того, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
від 08 травня 2009 року містить штамп про
його державну реєстрацію в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно 12 травня 2009 року у
відповідності до вимог, передбачених
ст. 210 та ст. 334 ЦК України, а
відповідачем вчинено всі дії необхідні
для настання наслідків, передбачених
цим договором у вигляді переходу права
власності на будинок від позивача до
відповідача та його державної
реєстрації. Допитаний в якості свідка
державний нотаріус ОСОБА_5 підтвердила,
що нею сторонам були роз"яснені правові
наслідки укладання договору і він був
уклаений ними добровільно, а показання
свідка ОСОБА_9 прямо не вказують на
фіктивність правочину.

Крім того, суд дійшов висновку, що
позивачем пропущено строк позовної
давності для оспорювання правочину,
який на думку суду, слід обчислюватися
з часу його укладення, тобто з 08.05.2009
року.

Судова колегія не може
погодитись з вказаними висновками
суду, оскільки вони не відповідають
обставинам справи, є суперечливими і
суд дійшов їх при неповному з»ясуванні
обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до приписів ч.1 ст.261 ЦК
України та роз"яснень, які містяться в
абз.2 п.28 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року " Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" : перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалась або могла довідатись про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила; " ... перебіг позовної
давності щодо вимог про визнання
правочинів недійсними обчислюється не
з моменту вчинення правочину, а
відповідно до ч.1 ст.261 ЦК - від дня, коли
особа довідалась або могла довідатись
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

В пункті 11 постанови № 14 від 18
грудня 2009 року " Про судове рішення у
цивільній справі" Пленум Верховного
Суду України роз"яснив наступне.

Оскільки право на звернення до
суду за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси (
частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то
суд повинен встановити чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Всупереч цим роз"ясненням суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_3 за
недоведеністю та за пропуском позовної
давності.

Твердження позивача про те, що
всупереч їх домовленості відповідач
скасувала видану довіреність та
відмовляється переоформити будинок на
нього, він дізнався у липні 2013 року
матеріалами справи не спростовується.
До суду з позовом про визнання
правочину недійсним ОСОБА_3 звернувся у
жовтні 2013 року, що свідчить про
помилковість висновку суду про пропуск
ним цього строку.

Не відповідають обставинам
справи і висновки суду про
недоведеність заявлених ОСОБА_3 вимог.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 234 ЦК
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Судовим розглядом встановлено, що
08.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений договір купівлі-продажу
будинку житлового з господарськими
будівлями АДРЕСА_3, посвідчений
державним нотаріусом Краснокутської
державної нотаріальної контори ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 1431.

У своєму позові, в суді першої та
апеляційної інстанції суді
апеляційної інстанції позивач
наполягав на тому, що вказаний договір
був укладений з метою уникнення
накладення стягнення на належне йому
майно внаслідок наявності щодо нього
судового провадження, а не з метою
настання правових наслідків, які
виникають при укладенні договору
купівлі-продажу, оскільки він не
передав майно відповідачу, а
відповідач не сплачував грошові кошти
та не приймав дане майно у зв"язку з чим
зазначений договір є фіктивним.
Посилався також на відсутність у
відповідачки доходів на час вчинення
оспорюваного правочину.

Крім того, пояснив що
переоформленню будинку на нього
перешкоджали фінансові проблеми, стан
його здоров»я та здійснені ним за
власні кошти добудови та
переобладнання в будинку і він був
змушений вирішувати питання щодо їх
узаконення на відповідачку.

Як вбачається з матеріалів справи
після укладення спірного договору
позивач не змінив реєстрацію свого
місця проживання за адресою
зазначеного будинку, самостійно
займався його утриманням, добудовою та
ремонтними роботами в будинку на свій
власний розсуд, а саме регулярно
здійснював комунальні платежі, платив
податки на землю, також замовляв проект
технічних умов по електрифікації
будинку, що підтверджується
відповідними рахунками - фактурами,
квитанціями та копіями робочого
проекту та іншої документації на
єлектропостачання до спірного будинку.
( а.с. 57-74, 121-160).

13.08.2010 року ОСОБА_4 видана
довіреність ОСОБА_3 на розпорядження
цим будинком без обмеження його
повноважень строком на 10 років.

Жодного доказу на підтвердження
того, що після укладення спірного
договору ОСОБА_4 особисто вчиняла
будь-які дії щодо використання свого
права власності на будинок до суду
першої та апеляційної інстанції не
надано.

В суді апеляцйної інстанції
відповідач визнала, що всі будівельні
роботи з добудови та пререобладнання
будинку позивач здійснював на власний
розсуд та свій рахунок, він же займався
узаконенням здійснених прибудов та
переобладнань.

Твердження ОСОБА_4 про те, що
зазначені в договорі купівлі-продажу
кошти були нею передані позивачу і що
для цього були використані кошти,
отримані від продажу належної їй
особисто квартири, спростовуються
витребуваними судом даними щодо її
доходів у період з 3,4 кварталів 2007 року
2007 по 1,2 квартали 2009 року, які
становили ( у грн.) відповідно
332,00,2545,00,3309,59,3800,00,2020,00,1642,00,1479,00,2272,00
(а.с.165) та довідкою приватного
нотаріуса Куп"янського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, згідно
якої продаж однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 здійснено ОСОБА_4 ще 24 лютого
2006 року за 15480,00 грн., у той час як у
оспорюваному договорі купівлі-продажу
зазначено про отримання від неї ОСОБА_3
98986,00 грн.

Крім того, до суду апеляційної
інстанції позивачем надані ( в копіях):

- ухвала апеляційного суду
Харківської області від 21 квітня 2009
року, якою за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 скасовано ухвалу Дзержинського
районного суду міста Харкова від 15
січня 2009 року та відмовлено у
задоволенні заяви представника
позивача про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно
відповідача та ухвала Дзержинського
районного суду міста Харкова від 22
травня 2009 року про визнання мирової
угоди та закриття провадження у справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
визнання дійсним попереднього
договору та стягнення грошових коштів.

З описової частини вказаних ухвал
вбачається, що позивачем до ОСОБА_3 були
заявленяі вимоги про стягнення 3 386 382,00
грн. ( 230 000 дол.США). За умовами мирової
угоди відповідач зобов"язався сплатити
позивачу 200 000 дол.США.

-додаткова угода № 4 до договору №
40-19 про пайову участь у будівництві від
10 січня 2006 року, укладена між ТОВ
"Октопус" (забудовником)
ОСОБА_3А.(пайовиком1), ОСОБА_4.(пайовиком),
відповідно до якої було здійснено
заміну сторони пайовика ОСОБА_3 на
пайовика ОСОБА_4 у договорі про пайову
участь у будівництві, предметом якого
була квартира, що буде побудована в
місті Харкові по вул.Данилевського,
будівельний № 40.

- договір купівлі-продажу від
28.12.2010 року, згідно якому ОСОБА_4
продала, а ОСОБА_3 купив за 805700,00 грн.
квартиру АДРЕСА_2.

Згідно пояснень позивача, які
відповідачкою не заперечені, будь-яких
коштів за договором купівлі-продажу
від 28.12.2010 року він не передавав і угода
про заміну сторони у договорі про
пайову участь у будівництві була
укладена з тією ж метою, що і
оспорюваний договір купівлі-продажу
будинку, тобто уникнення можливого
звернення стягнення на вказане майно, у
разі задоволення позову ОСОБА_6

Допитаний судом 1-ї інстанції
свідок ОСОБА_9 пояснив, що він у 2009 році
дізнався про судові проблеми, які
виникли у ОСОБА_3 через що він
переоформив без грошей будинок на
ОСОБА_11, а також підтвердив, що з часу
придбання будинку у 2006 році, ОСОБА_3
доглядає за ним, здіснив добудови до
будинку.

Судова колегія доходить висновку,
що вказані докази безспірно
підтверджують, що договір
купівлі-продажу будинку, укладений
08.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мав
на меті створення правових наслідків,
які передбачені договором
купівлі-продажу.

Посилання суду на державну
реєстрацію оспорюваного договору у
Єдиному реєстрі прав власності на
нерухоме майно і показання державного
нотаріуса ОСОБА_5 про те, що сторонам
договору нею були роз"яснені правові
наслідки його укладання і що договір
укладався сторонами добровільно та
видачу відповідачкою позивачу
довіреності на повне розпорядження
будинком на вказаний висновок судової
колегії не впливає.

Приховання від нотаріуса
домовленості про фіктивність
вчиняємого правочину та реєстрація
цього правочину у Єдиному реєстрі прав
власності на нерухоме майно на думку
судової колегії не спростовує
обставин, на які позивач посилався у
обгрунтування заявлених вимог, а
тільки підтверджують мету, з якою
вказаний правочин був вчинений, а саме :
виключення з вказаного реєстру
відомостей відносно ОСОБА_3, як
власника майна, що є предметом
договору. А нотаріус ОСОБА_5 крім
наведених в рішенні надала суду першої
інстанції пояснення і про те, що у разі
якщо б їй стало відомо про намір сторін
укласти фіктивний правочин, у його
посвідченні було б відмовлено.

З огляду на наведене судова
колегія вважає, що судом неповно були
з»ясовані обставини, які мають
значення для справи; висновки,
покладені ним в основу рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 не
грунутуються на законі, не
відповідають обставинам справи, є
суперечливими , що відповідно до п.п.1,3
ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення і ухвалення нового
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, які є доведеними належними та
допустимими доказами.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307,
п.п.1,3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319,324 ЦПК
України судова колегія, -

В И Р І Ш И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Краснокутського
районного суду Харківської області від
28 травня 2014 року скасувати і ухвалити
нове.

Позовні вимоги ОСОБА_8
задовольнити. Визнати недійсним
договір купівлі-продажу будинку
житлового з господарськими будівлями,
що знаходиться в селі Чернещина
Краснокутського району Харківської
області, вул.Вільшанська,79, укладений 08
травня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Краснокутської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5,
реєстровий № 1431.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга на
рішення апеляційного суду може бути
подана протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підписи

Копія вірна. Суддя -