Єдиний унікальний номер 2/770/11
Номер провадження 22-ц/775/1/2014
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Петровського
районного суду м. Донецька від 5 травня
2014 року, яким позов ОСОБА_2 задоволений
частково: шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрований 02 липня 2004 року у
відділі реєстрації актів цивільного
стану Кіровського районного
управління юстиції м. Донецька, актовий
запис № 330 - розірвано; після розірвання
шлюбу позивачу ОСОБА_2 залишено
прізвище «ОСОБА_2»; поділено майно, яке
знаходиться в спільній сумісні
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, таким
чином: визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 в Петровському районі м.
Донецька, а також на майно: штори на
загальну суму 3 000 грн., спальний
гарнітур вартістю 3 000 грн., дитячий
гарнітур меблевий вартістю 2 000 грн.,
спальний гарнітур 2 вартістю 3 000 грн.,
стіл вартістю 1 000 грн., стільці(4шт.) на
суму 500 грн., морозильну камеру вартістю
2 000 грн., фотоапарат вартістю 4 800 грн.,
телевізор «Соні» вартістю 1 000 грн.,
автомобіль «HYUNDAI Getz» 2007 року випуску,
вартістю 50 000 грн., а всього майна на
суму 70 300 грн.; визнано за ОСОБА_1 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 в Петровському районі м.
Донецька, а також на майно: перфоратор
електричний на загальну суму 500 грн.,
шуруповерт вартістю 350 грн., лобзик
електричний вартістю 500 грн.,
металошукач вартістю 4 000 грн., золоту
монету 999 проби антикварну «червонець»
вартістю 6 000 грн., золоту монету 999
проби антикварну «5 карбованців»
вартістю 2 900 грн., холодильник
«Арістон» вартістю 2 000 грн., пральну
машинку «Арістон» вартістю 500 грн.,
автомобіль «Mercedes-Benz Vito» 2006 року
випуску, вартістю 124 000 грн., а всього
майна на суму 140 750 грн.; стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю
вартості майна в сумі 35 180 грн.;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави
суму судового збору в сумі 1 597 грн.;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави
суму судового збору в сумі 1 827 грн.; в
іншій частині позову відмовлено, - та
ухвалити нове рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи і, зокрема на те, що
судом першої інстанції не прийнято до
уваги ствердження позивача в частині
його заперечень, що квартира та
автомобіль були придбані за його
особисті кошти та є його особистою
власністю; апелянт посилається також
на те, що жодного визначення або
посилання суду, як саме значно
збільшилась вартість квартири після
зробленого капітального ремонту, яка
собівартість капітального ремонту
квартири та як суд самостійно визначив
розмір збільшення ціни квартири в
судовому рішенні не досліджено та не
відображено; задовольняючи позовні
вимоги позивача про поділ спільного
майна подружжя побутової техніки,
меблів, предметів домашнього вжитку,
суд не дослідив дійсного стану та
дійсної наявності цього спільного
майна, не дослідив дійсної вартості
цього майна на час розірвання шлюбу та
взагалі здійснив оцінку дійсної
вартості спірного майна, виходячи із
наданих позивачем товарних чеків як
підтвердження факту придбання цього
спірного майна під час шлюбу, чим
неправильно застосував норми
матеріального права; апелянт вважає, що
при поділі майна суд повинен був
застосувати положення ч.ч.4,5 ст. 71 СК
В судовому засіданні апеляційного
суду представник відповідача
підтримав доводи апеляційної скарги,
просив її задовольнити.
Позивачка і її представник у
судовому засіданні заперечували проти
доводів апеляційної скарги, вважаючи
рішення законним і обгрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено,
що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 02 липня 2004
року, який згідно копії свідоцтва про
одруження зареєстрували у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Кіровського районного управління
юстиції, актовий запис № 330.

Від шлюбу сторони мають малолітню
дитину - доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони припинили шлюбні стосунки,
не мають наміру поновити сімейні
відносини, між ними склалися такі
стосунки, при яких подальше спільне
життя неможливе.

Під час шлюбу сторонами було
придбано наступне майно: квартира за
адресою: АДРЕСА_1, автомобіль «HYUNDAI Getz»
2007 р. випуску, вартістю 50 000 грн.,
автомобіль «Mercedes-Benz Vito» 2006 р. випуску,
вартістю 124 000 грн., а також інше майно:
штори на загальну суму 3 000 грн.,
спальний гарнітур вартістю 3 000 грн.,
дитячий гарнітур меблевий вартістю 2 000
грн., спальний гарнітур 2 вартістю 3 000
грн., стіл вартістю 1 000 грн.,
стільці(4шт.) на суму 500 грн., морозильна
камера вартістю 2 000 грн., фотоапарат
вартістю 4 800 грн., телевізор «Соні»
вартістю 1 000 грн., перфоратор
електричний на загальну суму 500 грн.,
шуруповерт вартістю 350 грн., лобзик
електричний вартістю 500 грн.,
металошукач вартістю 4 000 грн., золота
монета 999 проби антикварна «червонець»
вартістю 6 000 грн., золота монета 999
проби антикварна «5 карбованців»
вартістю 2 900 грн., холодильник
«Арістон» вартістю 2 000 грн., пральна
машинка «Арістон» вартістю 500 грн.

Судом також встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу від 05 травня
2005 року ОСОБА_1 придбав квартиру
АДРЕСА_1, а згідно договору купівлі
продажу від 28 квітня 2005 року ОСОБА_1
продав квартиру АДРЕСА_2, яка належала
йому на підставі договору купівлі
продажу від 07 листопада 2001 року.

Судом допитані в якості свідків
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які пояснили
суду, що знають сторін багато років, що
в їх сім'ї постійно працювала
позивачка, відповідач часто змінював
роботу, не працював, сім'ю не
забезпечував, що і стало основною
причиною розпаду їх сім'ї. При
придбанні спірної квартири саме
позивач займала кошти, та вносила
завдаток, також позивач сплачувала
кредит за автомобіль, оскільки на той
час відповідач взагалі не працював,
шукав роботу. Крім цього, оскільки
самостійного доходу відповідач не мав,
позивач була змушена також сплачувати
аліменти на утримання дитини
відповідача від першого шлюбу.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги
в межах оскарження, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 суд виходив з того, що зазначене
в позовній заяві майно належить
подружжю на праві спільної сумісної
власності і відповідно до ст. 63 СК
України вони мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження, якщо інше встановлено
за домовленістю між ними. Крім того, при
розподілі майна суд врахував також
інтереси малолітньої доньки сторін,
яка залишилась проживати з позивачкою
та відсутність іншого житла для
позивачки з дитиною.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю.

Як роз'яснено у постанові Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при не досягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи (п.22).

Рівність прав кожного із подружжя
на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. У
випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховуються при поділі (п.30).

Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох (п.23).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Апеляційний суд вважає, що при
розгляді даної справи судом першої
інстанції дотримані вимоги зазначеної
норми, суд повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
вірну правову оцінку та дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2

Так, оцінюючи зібрані по справі
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку, що наявні в матеріалах справи
договори купівлі-продажу ОСОБА_1
квартир дійсно підтверджують той факт,
що спірна квартира була придбана
сторонами після продажу відповідачем
квартири, що належала йому на праві
власності до шлюбу, однак суд врахував
також той факт, що за час спільного
проживання сторін в спірній квартирі,
що не заперечується сторонами та
підтверджується поясненнями свідків,
сторони зробили капітальний ремонт, що
значно покращало стан квартири, а тому
її вартість на сьогоднішній час значно
перевищує ціну, за яку вона була
придбана. Зазначене підтверджується
також долученими до матеріалів справи
чеками на придбання будівельних
матеріалів.

Оцінюючи заперечення відповідача
щодо придбання автомобілів, суд
виходив з того, що вони були придбані
під час перебування сторін у шлюбі і є
спільною власністю подружжя. Так,
автомобіль «HYUNDAI Getz», 2007 року випуску
був придбаний 25 липня 2007 року по
кредитному договору № 35ДС/00157/К07/2007-А,
укладеному між ВАТ «Кредитпромбанк» та
ОСОБА_2; по даному кредитному договору
відповідач є поручителем, що дало суду
підстави вважати, що при укладенні
договору сторони діяли як подружжя,
тобто несли спільну відповідальність
за виконання кредитного зобов'язання.
Що стосується автомобіля «Mercedes-Benz Vito»
2006 року випуску, то суд виходив з того,
що доказів, які б підтверджували
ствердження відповідача про те, що він
був придбаний за кошти, які йому
зайняли батьки, суду не надані; при
цьому суд критично оцінив надану до
суду розписку відповідача про надання
йому у борг коштів в розмірі 120000 грн.,
написану ним на ім'я батька та пояснень
свідків з боку відповідача ОСОБА_7,
ОСОБА_8, які його родичами, оскільки
вони направлені на захист відповідача
та спростовуються поясненнями
незаінтересованих в результаті
розгляду справи осіб - загальних
знайомих сторін та дослідженими
письмовими доказами.

Апеляційний суд вважає, що доводи
апеляційної скарги такі висновки суду
не спростовують.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко-
відеозапису, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Проте, як правильно зазначив суд
першої інстанції, відповідачем не
надано жодного доказу на підтвердження
своїх заперечень. Ні в суді першої
інстанції, ні в апеляційному суді ні
відповідачем, ні його представником не
заявлялось клопотання про проведення
будь-якої експертизи для спростування
доводів позивачки про істотне
збільшення цінності квартири
внаслідок її трудових та грошових
затрат, а також для доведення дійсної
вартості майна (автомобілів тощо) на
час розгляду справи.

При цьому судом першої інстанції
перевірені також доводи відповідача
про значний розмір його заробітної
плати і встановлено, що згідно трудової
книжки постійного місця роботи він не
мав, постійно змінював місця роботи;
так, з серпня 2006 року по грудень 2008 року
ніде не працював, з 11 лютого 2011 року по 7
листопада 2011 року перебував на обліку в
Донецькому міському центрі зайнятості
та отримував допомогу по безробіттю, з 7
листопада 2011 року по 5 грудня 2012 року не
працював взагалі; на обліку як
приватний підприємець не перебував. В
апеляційному суді представник
відповідача також не надав
переконливих доказів будь-яких затрат
у придбанні майна.

В той час, як зазначив суд першої
інстанції, позивачка надала суду
переконливі докази у вигляді довідки,
звіту, декларації того факту, що вона з
27 грудня 2001 року перебуває на обліку в
Державній податковій інспекції у
Петровському районі м. Донецька в
якості фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності та має
постійний стабільний дохід, який,
наприклад за 2012 рік склав 404 800 грн.
(а.с.72).

Апеляційний суд вважає також
безпідставними доводи апеляційної
скарги про порушення судом положень
ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, оскільки
зазначена норма регулює присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової
компенсації, а в даному випадку
наявність неподільного майна і
присудження його одному з подружжя не
встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалене з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1, 308, 314 ч.1, 315
ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И
В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Петровського районного
суду м. Донецька від 5 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Судді: