Справа № 125/1034/14-ц Провадження №
22-ц/772/2522/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Переверзєв С. В.Категорія:
47Доповідач: Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючої: Шемети Т.М.,

суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.,

при секретарі: Кирилюк Л.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1
- ОСОБА_2, позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_5 -
адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 на рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 15.07.2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Івановецької
сільської ради Барського району, третя
особа що не заявляє самостійних вимог
відділ Держземагенства у Барському
районі Вінницької області, про
визнання державних актів недійсними,
зняття їх з державної реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

В квітня 2014 року позивачі звернулися до
суду з зазначеним позовом та просили:
визнати недійсними державний акт серії
ЯК № 999103 та серії ЯК № 999102, видані на
ім'я ОСОБА_5 та зняти ці акти з державної
реєстрації.

Рішенням Барського районного суду
Вінницької області від 15 липня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено,
стягнуто з позивачів на користь
відповідача по 333 грн. понесених
відповідачем судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 подали
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими
та невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, просять
скасувати рішення суду і ухвалити нове,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю. Доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що суд не врахував, що
межові знаки, які були встановлені при
видачі державних актів позивачам, не
знищені і вони фактично користуються
цими землями. При виготовленні
державних актів відповідача було
допущено помилки та збільшено його
земельну ділянку і тому відбувається
фактичне накладення меж земельних
ділянок, тому саме державні акти
відповідача слід визнати недійсними.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, представник
позивача ОСОБА_2 подану апеляційну
скаргу підтримав з викладених у ній
підстав. Представник відповідача
адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу не
визнала, вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим.
Представник Іванівської сільської
ради в судове засідання не з'явився,
надіслав заяву про розгляд справи у
його відсутність, проти задоволення
апеляційної скарги заперечує.
Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить поштова
розписка.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши докази, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом було встановлено наступне:
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 ( спадоємиця
ОСОБА_7) та ОСОБА_5 є суміжними
землекористувачами:

ОСОБА_1 належить земельна ділянка
площею 0,2500 га на підставі Державного
акту серії ЯИ № 006489, виданого 02.02.2010
року на підставі рішення Івановецької
сільської ради, 15 сесії 5 скликання від
14.05.2009 року (а.с.14) та земельна ділянка
площею 0,1583 га на підставі Державного
акту серії ЯИ № 006490, виданого 02.02.2010
року на підставі рішення Івановецької
сільської ради, 15 сесії 5 скликання від
14.05.2009 року (а.с.15);

ОСОБА_4 належить земельна ділянка
площею 0, 2500 га на підставі Державного
акту серії ЯК № 018620 виданого 03.04.2012
року на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом (а.с.16) та земельна
ділянка площею 0,0618 га на підставі
Державного акту серії ЯК № 18621,
виданого 03.04.2012 року на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом (а.с.17);

ОСОБА_3 , що не заперечується жодною з
сторін, є спадкоємицею ОСОБА_7, якій на
праві приватної власності належала
земельна ділянка, площею 0,2473 га для
ведення особистого селянського
господарства на підставі державного
акту серії ЯИ № 256638 (а.с. 172) та земельної
ділянки , площею 0,2500 га для будівництва
і обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
підставі Державного акту серії ЯИ №
256637 (а.с. 173)

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки
площею 0,2500 га на підставі Державного
акту серії ЯК № 999 102, виданого 29.12.2010
року на підставі рішення Івановецької
сільської ради 17 сесії 5 скликання від
18.09.2009 року (а.с.18) та власником
земельної ділянки площею 0,1146 га на
підставі Державного акту серії ЯК №
999103, виданого 29.12.2010 року на підставі
рішення Івановецької сільської ради 17
сесії 5 скликання від 18.09.2009 року (а.с.19).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
позивачами не було доведено порушення
їх прав з боку ОСОБА_5, не наведено
жодного доказу в підтвердження
недійсності виданих ОСОБА_5 державних
актів, під час їх виготовлення не було
допущено порушень вимог діючого на той
час законодавства, а саме: наказу
Державного комітету України по
земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999
року «Про затвердження інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності на землю, право
колективної власності на землю, право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди) та
договорів оренди землі», а тому й
підстав для позбавлення його права
власності на земельні ділянки немає.

Такий висновок суду є вірним,
ґрунтується на нормах закону та
фактичних обставинах справи.

-2-

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Згідно статті 125 ЗК України, право
власності на земельну ділянку виникає
з моменту державної реєстрації цього
права.

Відповідно до статі 126 (в редакції
чинній на час отримання відповідачем
державних актів), статей 152, 155 ЗК
України державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видавалися на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
форма та зміст Державного акту
затверджується Кабінетом Міністрів;
самостійними формами посвідчення
права власності на землю згідно
частини 2 статті 126 ЗК України були
цивільно-правові угоди та свідоцтва
про право на спадщину.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Судом першої інстанції вірно
враховано, що висновком судової
земельно-технічної експертизи № 5/13 від
22.10.2013 року (копія на а.с. 8-13) дана
відповідь на запитання ким саме та за
рахунок яких земель відбулося
відбувається використання чужих
земель: цим висновком підтверджено, що
саме з боку позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 відбулося самозахоплення
частин земельної ділянки ОСОБА_5 (п.6
Висновків). Дійсно у позивачів є
невідповідність фактичних розмірів
земельних ділянок з розміром земельних
ділянок, закріплених в Державних актах,
однак в цьому ж висновку дано чітку
відповідь за рахунок яких саме земель
існує така невідповідність, причому
недостача земельної ділянки є лише в
ОСОБА_3 (землі ОСОБА_7), однак вона
виникла за рахунок земель сільської
ради, позивачі ж ОСОБА_4 та ОСОБА_1
фактично мають надлишок землі в
порівнянні з Державними актами.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку про те, що будь-яких порушень
при виготовленні державних актів,
виданих на ім'я ОСОБА_5, які є предметом
оскарження, в ході судового розгляду
виявлено не було, не доведено і
порушень прав позивачів з боку
відповідача, а тому й немає
передбачених законом підстав для
визнання їх недійсними та скасування
державної реєстрації.

Таким чином, розглядаючи справу за
апеляційною скаргою на оскаржуване
рішення, колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив і оцінив фактичні
обставини у справі, подані сторонами
докази, вірно визначився з характером
правовідносин. Судом першої інстанції
виконані вимоги ст. 212 ЦПК України,
судове рі шення мотивовано, наведене в
апеляційній скарзі висновків суду
першої інстанції не спростовує, а тому
підстав для задоволення поданих
апеляційних скарг немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Барського районного суду
Вінницької області від 15.07.2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча:
Т. М. Шемета

Судді:
В.С. Марчук

В.В.Сопрун