Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №280/2186/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 травня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Талько О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря

судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4
на заочне рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 20 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
удаваним договір купівлі-продажу
автомобіля КАМАЗ 5511, 1987 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1, оформлений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 договором про надання послуг з
купівлі-продажу транспортних засобів
та номерних агрегатів з видачею
довідки-рахунку від 23.11.2010 року на
підставі ст. 215, 235 ЦК України.

Рішенням Коростишівського районного
суду Житомирської області від 20 січня
2014 року позов задоволено. Визнано
недійсним правочин із купівлі-продажу
автомобіля КАМАЗ 5511, 1987 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1, який був оформлений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договором від 23.11.2010
року про надання послуг з
купівлі-продажу транспортних засобів
та номерних агрегатів з видачею
довідки-рахунку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи договір від 23.11.2010 року
удаваним, суд першої інстанції
виходив з того, що спірний договір не
відповідає вимогам закону щодо форми
його укладання, визначена у договорі
ціна автомобіля не відповідає його
ринковій вартості, а спірна угода
укладена з метою уникнути виконання
грошового зобов'язання.

Проте, з таким висновком погодитись не
можна, враховуючи наступне.

За п. 7 Постанови КМУ від 7.09.1998 р. № 1388
«Про затвердження Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок» власники транспортних
засобів - юридичні та фізичні особи або
їх представники зобов'язані
зареєструвати їх протягом 10 діб після
придбання. Згідно п. 8 вказаної
постанови реєстрація транспортних
засобів здійснюється на підставі
заяви власника, поданої особисто, і
документів, що посвідчують його особу,
правомірність придбання транспортного
засобу. Такими документами можуть бути:
договори, в тому числі угоди, укладені
на товарних біржах, та інші посвідчені
в установленому порядку документи, що
встановлюють право власності на
транспортний засіб. Для реєстрації
транспортних засобів, що перебували в
експлуатації і зареєстровані в
підрозділах ДАІ, а згідно п. 32
вищевказаних Правил транспортні
засоби, ввезені в Україну громадянами
для особистого користування,
відчуження, підлягають реєстрації на
підставі заяв власників і виданих
митними органами посвідчень про
реєстрацію, крім названих документів,
додається свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу (технічний
паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про
зняття транспортного засобу з обліку.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Згідно ст. 662 ЦК України
продавець повинен одночасно з товаром
передати покупцеві його приналежності
та документи (технічний паспорт), що
стосуються товару та підлягають
переданню разом із товаром відповідно
до договору або актів цивільного
законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належав
автомобіль КАМАЗ 5511, 1987 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1. З матеріалів справи
вбачається, що 23.11.2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу вказаного автомобіля,
який оформлений договором про надання
послуг з купівлі-продажу транспортних
засобів та номерних агрегатів з
видачею довідки-рахунку від 23.11.2010 року
(а.с. 6). На виконання даного договору
видано довідку-рахунок № 378180 (а.с. 7).
Транспортний засіб зареєстровано в
органах ДАІ за ОСОБА_4 (а.с. 10).

У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України
у випадках, встановлених Цивільним
Кодексом, нікчемний правочин може бути
визнаний судом дійсним. Нікчемним
правочином є правочин, недійсність
якого встановлена законом. Положення п.
8 Постанови КМУ від 07.09.1998 року № 1388 «Про
затвердження Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок» щодо переліку документів,
які можуть підтверджувати
правомірність придбання транспортного
засобу, не може бути підставою
визначення інших правочинів як
нікчемних. Особлива форма договору
купівлі-продажу автомобіля Законом не
встановлена.

Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. За ч. 2 ст. 235 ЦК
України якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Отже, за удаваним правочином обидві
сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

Під час апеляційного розгляду позивач
ОСОБА_2 пояснив, що спірний автомобіль
фактично було відчужено у 2008 році
шляхом надання генерального доручення.
Вказані дії були вчинені з метою
уникнення боргових зобов'язань. У
зв'язку з цим, позивач вважав, що угода
укладена в 2010 році приховує усний
договір купівлі-продажу автомобіля, що
мав місце ще у 2008 році шляхом видачі
генерального доручення.

В той же час, для визнання правочину
удаваним слід мати на увазі, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення певної особистої користі,
їхні дії спрямовані на досягнення
інших правових наслідків і приховують
іншу волю учасників угоди.

Матеріали справи свідчать, що позивач
не був стороною вказаного договору, а
допустимих доказів на підтвердження
наміру відповідачів укласти інший
договір, а не договір купівлі-продажу
спірного автомобіля та доказів, які б
свідчили про досягнення між сторонам
згоди з усіх істотних умов іншого
договору суду не надано. Крім того, суду
не надано генерального доручення, яке
видано відповідачем ОСОБА_3 у 2008 році.

Факт укладення удаваного правочину сам
по собі не є підставою для визнання
угоди недійсною, оскільки згідно з ч. 2
ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено,
що правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який вони насправді вчинили. У зв'язку з
чим такий правочин може бути визнаний
судом недійсним лише у тому разі, коли
буде встановлено, що правочин, який
сторони насправді вчинили, не
відповідає загальним вимогам,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що договір від 23.11.2010
року є удаваним, ґрунтується на
припущеннях, оскільки в матеріалах
справи відсутні будь-які докази на
підтвердження вказаних обставин.

Крім того, хоча прийняте по справі
рішення безпосередньо стосується прав
та обов'язків ОСОБА_4, як набувача
автомобіля КАМАЗ 5511, 1987 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1 за спірним правочином,
останній був залучений до участі у
справі лише в якості третьої особи.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити.

Заочне рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 20 січня 2014 року скасувати, ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді