Ухвала іменем україни 01 жовтня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Відкритого акціонерного товариства
«Укртелеком» до ОСОБА_4 про визнання
права власності на будівлю, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
в особі Київської обласної філії на
рішення апеляційного суду Київської
області від 03 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Відкрите акціонерне
товариство «Укртелеком» (далі - ВАТ
«Укртелеком»), правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство
«Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком»)
звернулося до суду з позовом, в якому
зазначало, що відповідно до рішення
Виконавчого комітету Броварської
селищної ради від 12 листопада 1949 року №
29 за ОСОБА_4 була закріплена садиба по
АДРЕСА_1. 21 листопада 1949 року між
райкомунгоспом Броварської міської
ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 було
укладено договір на будівництво
будинку по АДРЕСА_1. Відповідно до
будинкової книги ОСОБА_4 як начальник
8-ої лінійної дільниці Київського ЛТУ
зв'язку був зареєстрований 25 жовтня 1956
року в будинку за зазначеною вище
адресою. Згідно з довідкою
Броварського МБТІ від 23 жовтня 2002 року
за № 2464 право власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1 ще з 1949 року
зареєстровано за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_4 помер. На підставі наведеного,
ВАТ «Укртелеком» просило визнати
незаконною реєстрацію права власності
на будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4,
поновити строк звернення до суду в
зв'язку з тим, що він був пропущений з
поважних причин та визнати право
власності на спірний будинок за ВАТ
«Укртелеком».

Рішенням Броварського міського суду
Київської області від 22 січня 2003 року
позов ВАТ «Укртелеком» задоволено.

Поновлено строк звернення до суду як
пропущений з поважних причин.

Визнано незаконною і скасовано
реєстрацію у 1949 році за ОСОБА_4 будинку
по АДРЕСА_1.

Визнано право власності на будинок по
АДРЕСА_1 за ВАТ «Укртелеком» і
зареєстровано його у Броварському
міжрайонному бюро технічної
інвентаризації за Київською обласною
дирекцією ПАТ «Укртелеком».

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 03 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове, яким у задоволенні
позову ПАТ «Укртелеком» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укртелеком»
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свої вимоги порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позов, оцінивши докази в
їх сукупності, дослідивши матеріали
справи, виходив із того, що ОСОБА_4 як
начальник лінійного відділу
Київського ЛТУ зв'язку був
зареєстрований у монтерському будинку
та пізніше оформив право власності на
нього, однак зазначений будинок весь
час перебував на балансі ПАТ
«Укртелеком» та є його власністю.

Апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції та ухваливши
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, виходив із необґрунтованості
та недоведеності позовних вимог.

Разом з тим, з такими висновками судів
не можна погодитись з наступних
підстав.

Судами встановлено, що згідно з витягом
з протоколу засідання виконкому
Броварської селищної ради депутатів
трудящих від 12 листопада 1949 року № 29
садибу площею 0,10 га, на якій збудована
хата по АДРЕСА_1, закріплено за ОСОБА_4
(а. с. 6).

Відповідно до договору на право
будівництва будинку і безстрокового
користування земельною ділянкою від 21
листопада 1949 року, укладеного між
житловим відділом виконкому
Броварської селищної ради депутатів
трудящих та ОСОБА_4 на підставі рішення
Броварської селищної ради від
12 листопада 1940 року № 29 про відвід
земельної ділянки під будівництво
житлового будинку, житлове управління
відводить ОСОБА_4 ділянку комунальної
землі площею 1000 кв. м під будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_1. На
відведеній земельній ділянці ОСОБА_4
зобов'язується збудувати житловий
будинок площею 44 кв. м з кількістю
кімнат - три (а. с. 7).

Згідно з довідкою УЖКГ Броварського
МБТІ від 23 жовтня 2002 року право
власності на спірний житловий будинок
по АДРЕСА_1 із 1949 року зареєстроване за
ОСОБА_4 (а. с. 9-12).

Згідно з актом від 26 квітня 1995 року
серії КВ, виданим Обласному
підприємству електрозв'язку
«Київоблтелеком» Броварська дільниця
№ 2 ЦЛКС-7, земельна ділянка площею 0,094
га в АДРЕСА_1 надана у постійне
користування для розміщення
виробничої бази відповідно до рішення
виконкому Броварської міської ради
народних депутатів від 21 березня 1995
року № 76 (а. с. 10).

Відповідно до генерального плану
(схеми) земельної ділянки, складеного 20
листопада 1953 року № 10, на земельній
ділянці по АДРЕСА_1, площею 1 105 кв. м,
розміщено такі будівлі та споруди:
житловий будинок, сіни, сарай, сарай,
сарай, погріб. Власником значиться
Броварське ЛТУ Міністерства зв'язку (
а.с.15).

Згідно з даними будинкової книги щодо
реєстрації осіб, що проживають, в
будинку за адресою по АДРЕСА_1, ОСОБА_4
зареєстрований та проживає в ньому з 25
жовтня 1956 року, загальна площа будинку
згідно з планом складає 33,10 кв. м.
Будинок значиться як відомчий.

Відповідно до інвентарної картки № 7055
монтерський будинок по АДРЕСА_1
прийнятий в експлуатацію в 1954 році,
загальна площа будинку складає 216 кв. м.

Відповідно до поповерхового плану на
будівлю літ. «А» по АДРЕСА_1 житловий
будинок житловою площею 30,30 кв. м станом
на 15 травня 1962 року належить ОСОБА_4
згідно з договором на право забудови
від 21 листопада 1949 року, посвідченим
Четвертою Київською державною
нотаріальною конторою 27 грудня 1949 року
за № 44400. Крім того, на земельній
ділянці розташовані такі будівлі та
споруди: гараж-склад, гараж, вбиральня,
сарай, вбиральня, огорожа (а. с. 44).

Відповідно до Указу Президії Верховної
Ради УРСР від 14 травня 1949 року визнані
такими, що втратили чинність,
відповідні норми ЦК УРСР про право
забудови. Кожному громадянину
надавалося право купити або збудувати
для власних потреб і потреб сім'ї на
праві особистої власності житловий
будинок. Земельні ділянки для таких
потреб надавалися у безстрокове
користування.

З матеріалів справи вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а. с. 63).

Згідно зі ст. 548 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Не допускається прийняття
спадщини під умовою або з
застереженнями.

Прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 Кодексу
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті
дії повинні бути вчинені протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 551
Кодексу, якщо спадкоємець, закликаний
до спадкоємства за законом або за
заповітом, помер після відкриття
спадщини, не встигнувши її прийняти в
установлений строк (ст. 549 цього
Кодексу), право на прийняття належної
йому частки спадщини переходить до
його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 26 листопада 2004
року серії ВВО № 646151, яке булу надано до
суду апеляційної інстанції,
спадкоємицею після смерті ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, - сина ОСОБА_4 є
його дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7,
які успадкували по 1/3 частки будинку з
надвірними будівлями, розташованого по
АДРЕСА_2 (а. с.72).

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції за апеляційною
скаргою ОСОБА_6, обґрунтовуючи висновки
про те, що після смерті ОСОБА_4 спадщину
прийняв його син ОСОБА_7, у порушення ст.
ст. 212 - 214, 303 ЦПК України не дослідив
жодного доказу на підтвердження
зазначених обставин, зокрема не
встановив, за якою адресою проживали
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та протягом якого
часу, зважаючи на те, що ОСОБА_7 був
зареєстрований та проживав за адресою
АДРЕСА_2.

Крім того, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний суд не
усунув суперечностей, що містяться у
доказах, досліджених судом щодо
спірного будинку; точно не встановив,
кому саме належав спірний будинок; чи є
будинок, який був зареєстрований за
ОСОБА_4 і за будинковою книгою значився
за адресою по АДРЕСА_1 (а.с.16-27 т.1), а
також той, що стояв на балансі позивача
як монтерський будинок по АДРЕСА_1 (а. с.
28 - 29 т. 1) однією і тією ж спорудою.

Не можна також погодитись із рішенням
суду першої інстанції, який в порушення
ч. 4 ст. 25 ЦК України та норм
процесуального права, прийняв до
провадження позовну заяву ВАТ
«Укртелеком», у тексті якої зазначено,
що відповідач помер у 1974 році, не
вирішив питання про залучення
правонаступників до участі справі,
ухвалив рішення, яке в порушення
ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтується на
припущеннях, та без посилання на норму
матеріального права як на підставу для
задоволення позовних вимог.

Таким чином, суди в порушення норм
процесуального права не встановили всі
фактичні обставини у справі, без
з'ясування яких не можливо правильно
вирішити спір, не перевірили, чи був
житловий будинок по АДРЕСА_1
монтерським будинком, а якщо так, то на
якій правовій підставі належав ВАТ
«Укртелеком». Крім того, не перевірили,
хто є належним відповідачем у справі,
не визначилися з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, що їх регулює.

Крім того, суди також не дослідили, хто
був користувачем земельної ділянки, на
якій знаходиться спірна споруда до 1995
року, враховуючи договір на право
будівництва та безстрокового
користування земельною ділянкою від 21
листопада 1949 року (а. с. 7 т. 1) та
генеральний план-схему ділянки від 20
листопада 1953 року (а. с. 15 т. 1), чи саме ця
ділянка надавалась у постійне
користування Київському
облпідприємству електрозв'язку
Броварська дільниця № 2 ЦКЛС-7 м.
Бровари згідно з державним актом на
право постійного користування від 26
квітня 1995 року (а. с. 10-12 т. 1), чи
припинялось у встановленому порядку
право попередніх користувачів
земельною ділянкою за діючим на той час
законодавством.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
в особі Київської обласної філії
задвольнити частково.

Рішення Броварського
міського суду Київської області від 22
січня 2003 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 03 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Г.В. Юровська