АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ а/п 22-7958/14
Головуючий у 1 інстанції: Шумейко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 7 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 7 травня 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики від 30 липня 2013
року у розмірі 100 000 гривень та вирішено
питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на те, що в суді
не був підтверджений факт передачі
грошей за розпискою, і не допитані
свідки, які зазначені у розписці.

В суді апеляційної інстанції апелянт і
його представник підтримали подану
скаргу, із викладених в ній підстав,
представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 30 липня 2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір
позики, за умовами якого позивач
передав у власність відповідача
грошові кошти у сумі 100000 грн., які
відповідач зобов'язався повернути
протягом 30 днів з дати укладення
договору.

На підтвердження отримання грошей у
передбаченому договорі розмірі і на
виконання його умов, відповідачем
складена розписка про отримання позики
у сумі 100 000 гривень готівковими
коштами.

Договір та розписка складені у
письмовій формі, оригінали таких
документів досліджені судом в судовому
засіданні.

У відповідності до положень ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суми позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
кількості.

Згідно з ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За приписами ч. І ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
грунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до правової позиції,
викладеної у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року, №
б-бЗцсІЗ, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

З матеріалів справи вбачається, між
сторонами виникли позикові договірні
відносини, що підтверджується копією
договору позики та розпискою, (а.с. 4-5)
Відповідач не заперечував, що саме ним
підписаний договір та складена
розписка.

Суд відхилив заперечення відповідача
проти позову, яки вказував що не
отримував в дійсності грошові кошти в
сумі 100000 гривень, з тих підстав, що
долучені до матеріалів справи, копія
договору та розписки підтверджують
факт отримання позики відповідачем.
При цьому, у даному випадку показами
свідків не може бути підтверджений
факт неотримання позики відповідачем,
оскільки таке спростовується
належними та допустимими письмовими
доказами.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Інших підстав на обгрунтування своїх
заперечень відповідачем не наведено.

Враховуючи наведене, суд задовольнив
пред*явлений позов, стягнувши з
відповідача на користь позивача борг
за договором позики від 30 липня 2013 року
у розмірі 100 000 гривень,

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суд першої інстанції, який
відповідає встановленим обставинам
справи, а також нормам процесуального і
матеріального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів зазначає, що судом повно
і правильно встановлені фактичні
обставини у справі, які свідчать про
укладання між сторонами договору
позики, суми грошей, яка є його
предметом, і була передана відповідачу.

Посилання представника апелянта в
суді апеляційної інстанції на те, що
договір є безгрошовим, і укладений
відповідачем під примусом з боку
керівництва дистриб*ютерської
компанії, в яку він працевлаштувався, є
безпідставним, оскільки будь-яких
об*єктивних доказів цим обставинам в
ході розгляду справи надано не було.

При цьому колегія звертає увагу на те,
що спірний договір, а також розписка
про передачу грошей укладені між двома
фізичними особами.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає оскаржуване рішення законним і
обгрунтованим, підстав для його зміни
чи скасуванню не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 7 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: