Головуючий суду 1 інстанції - Вінтоняк
Доповідач - Темнікова В.І.
Провадження № 22ц/782/753/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго" на
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 06 грудня 2013 року по
справі за позовом Луганського міського
комунального підприємства
„Теплокомуненерго" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про стягнення суми заборгованості за
надання послуг з теплопостачання та
гарячого водопостачання, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року позивач
звернувся до суду з даним позовом, в
якому посилався на те, що ЛМКП
«Теплокомуненерго» постачало теплову
енергію в квартиру відповідачів. Таким
чином між позивачем і відповідачами
встановилися фактичні договірні
відносини з приводу надання
житлово-комунальних послуг на підставі
відкритого особового рахунку №
НОМЕР_1. Згідно розрахунку
заборгованості відповідачі своєчасно
розрахунки за надану теплову енергію
не здійснювали, тому за ними виникла
заборгованість по сплаті за послуги з
централізованого опалення та гарячого
водопостачання за період з 01. 01.2000р. по
01.05.2013р. в сумі 7154,25 грн. Статтями 64,68,162
ЖК України встановлено обов'язок
наймачів (власників) житлового
приміщення сплачувати комунальні
послуги, у тому числі і послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання. Плата за комунальні
послуги стягується, крім квартирної
плати, по затвердженим в встановленому
порядку тарифам. Квартирна плата та
плата за комунальні послуги вноситься
щомісяця в строки, встановлені діючим
законодавством. Відповідно п. 5 ч. З ст.20
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" від 24.06.2004 року, споживач
зобов'язаний сплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.
Відповідно до «Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення», які затверджені
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 р. №630 (далі - Правила), плата
за надані послуги вноситься споживачем
відповідно до показань засобів обліку
води і теплової енергії або
затверджених нормативів (норм)
споживання на підставі платіжного
документа (розрахункової книжки,
платіжної квитанції) або відповідно до
умов договору на встановлення засобів
обліку. Розрахунковим періодом для
оплати послуг є календарний місяць.
Плата за послуги вноситься не пізніше 20
числа місяця, що настає за
розрахунковим (п.18 Правил). Крім того,
позивач посилався на те, що згідно
приписів ст.. 509,526, 625 ЦК України
відповідачі зобов'язані сплатити за
спожиті послуги, а позивач має право
вимагати від відповідачів виконання
обов'язку щодо оплати наданих послуг.
Також позивач посилався на те, що
згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Тому позивач
вважає, що відповідачі за прострочення
виконання, повинні сплатити позивачу
нараховану суму заборгованості з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми. Таким
чином, загальний розмір заборгованості
відповідачів перед позивачем складає
суму заборгованості, яка склалася на
момент звернення з судовим наказом у
розмірі 7154,25грн., суму інфляційних
нарахувань у розмірі 4224,71грн. та 3%
річних у розмірі 1427,36грн., а всього 12806,32
грн. Саме цю суму і просив стягнути з
відповідачів позивач та його користь, а
також судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 06 грудня 2013 року позовні
вимоги Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» були задоволені
частково. Суд стягнув в солідарному
порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго» суму
боргу за надані послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року у сумі 914
гривень 68 копійок. Крім того, суд
розстрочив виконання рішення по
виплаті заборгованості за надання
послуг з газопостачання терміном на
три місяці зі сплатою заборгованості
по 304 гри. 89 коп. щомісячно, а також
стягнув з ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго»
витрати по сплаті судового збору в сумі
29 гривень 33 копійок. У задоволенні
позовних вимог Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення суми заборгованості за
надання послуг з теплопостачання та
гарячого водопостачання за період з 01
січня 2000 року по 10 липня 2010 року -
відмовив у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду.

Не погодившись з даним рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
змінити рішення суду та стягнути
солідарно з відповідачів на його
користь заборгованість за послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання з урахуванням
інфляційних нарахувань та 3% річних за
період з 01.05.2005 по 01.05.2013 року в сумі 7259,38
грн. При цьому в скарзі посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з
запереченнями на апеляційну скаргу, в
яких просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Представник позивача до судового
засідання не з,явився,хоча про час і
місце розгляду справи позивач був
повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 не визнав доводи
апеляційної скарги, пояснив, що він
згоден з рішенням суду, а також те, що
він після рішення суду сплатив
заборгованість, яку визначив суд та
судові витрати по справі, зазначені в
рішенні суду, тому просив врахувати це
при прийнятті остаточного рішення по
справі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання не з,явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи дані вимоги закону в повній мірі
виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, що позивач здійснює свою
господарську діяльність з метою
теплопостачання житлового фонду.
Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є
власниками квартири за адресою:
АДРЕСА_1 отже вони є споживачами послуг,
які надає позивач, та на них
покладається обов'язок щодо оплати
наданих послуг. Оплата послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання відповідачами
проводилася нерегулярно, внаслідок
чого по особовому рахунку № НОМЕР_1
утворилася заборгованість за період з
01.01.2000 року по 01.05.2013 року у розмірі 7154,25
грн.

Згідно зі ст. 162 ЖК України плата за
користування жилим приміщенням в
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, встановлюється угодою
сторін. Плата за комунальні послуги
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами. Строки внесення квартирної
плати і плати за комунальні послуги
визначаються угодою сторін. Наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату і плату за комунальні
послуги. Відповідно ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», а також відповідно до Правил
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення споживач
зобов'язаний: укласти договір на
надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору; оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.
Учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник. Власник
приміщення, будинку, споруди, житлового
комплексу або комплексу будинків і
споруд (далі - власник) - фізична або
юридична особа, якій належить право
володіння, користування та
розпоряджання приміщенням, будинком,
спорудою, житловим комплексом або
комплексом будинків і споруд,
зареєстроване у встановленому законом
порядку. Споживач - фізична чи юридична
особа, яка отримує або має намір
отримати житлово - комунальну послугу.
Сама по собі відсутність письмового
договору між сторонами не може бути
підставою для відмови в позові про
стягнення заборгованості за фактично
надані послуги. Тому суд дійшов
висновку про те, що на відповідачів, як
власників квартири, покладається
обов'язок погасити заборгованість за
надані послуги з централізованого
опалення та гарячого водопостачання.

Також приймаючи рішення по справі, суд
виходив з того, що позивачем заявлено
вимогу про стягнення з відповідачів
заборгованості за надані послуги за
період з 01.01.2000 року по 01.05.2013 року.
Однак, відповідач ОСОБА_3 просив
застосувати строк позовної давності до
вимог про стягнення заборгованості.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що позивач у липі 2013
року звертався до суду з заявою про
видачу судового наказу про стягнення
заборгованості з відповідачів. Ухвалою
Ленінського районного суду м.
Луганська від 11 липня 2013 року позивачу
відмовлено у прийнятті заяви про
видачу судового наказу про стягнення
заборгованості за послуги
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 01.01.2000 року
по 01.05.203 року, оскільки судом було
встановлено наявність між сторонами
спору про право.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується. Тому суд
дійшов висновку про те, що саме з дати
звернення позивача до суду з заявою про
видачу судового наказу за вимогою про
стягнення заборгованості починається
перебіг трирічного строку звернення до
суду за захистом порушених прав
позивача. Оскільки відповідач
наполягав на застосуванні строку
позовної давності, то у позовних
вимогах ЛМКП «Теплокомуненерго» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 01.01.2000 року
по 10.07.2010 року позивачу слід відмовити у
зв'язку з пропуском строку звернення до
суду.

Проаналізувавши зазначені обставини
по справі, суд дійшов висновку про
необхідність стягнення з ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на користь позивача суми
заборгованості за послуги
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року у розмірі 914,68
грн. Також враховуючи майновий стан
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та скрутне матеріальне
становище, суд вважав за можливе надати
ОСОБА_2, ОСОБА_3 розстрочку виконання
рішення суду в частині стягнення
заборгованості у розмірі 914,68 грн.
строком на 3 (три) місяці зі сплатою
заборгованості по 304 гри. 89 коп.
щомісячно.

Що стосується стягнення з відповідачів
на користь позивача 3 відсотків річних
і інфляційних нарахувань, суд дійшов
висновку про необґрунтованість даних
позовних вимог, так як ст. 22 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» передбачає виключне право
надавача послуг пред'явлення вимоги
про оплату наданої послуги від
виконавця, право заявника на стягнення
заборгованості із урахуванням трьох
відсотків річних та індексу інфляції
законом не передбачено.

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 88 ЦПК України,
яка встановлює, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати, а якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено, суд вважав
за необхідне стягнути судові витрати,
пов'язані з розглядом справи, у сумі 29,33
грн. з відповідачів.

Проаналізувавши, встановлені судом
першої інстанції обставини по справі,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
в такому вигляді не в повній мірі
відповідає вимогам закону, виходячи з
наступного.

Так, судом правильно визначено період в
межах строків позовної давності, за
який з відповідачів на користь
позивача повинна бути стягнена
заборгованість за надані послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання, а саме з липня 2010 року
по 01 травня 2013 року. Однак, під час
визначення суми, яка підлягає
стягненню за цей період, судом була
допущена арифметична помилка, так як
згідно оборотній відомості та
розрахунку заборгованості вона
складає 1114,68грн., а не 914,68 грн., як
зазначено в рішенні суду. Відповідач
ОСОБА_3 наполягав на тому, що він в цей
період часу саме він здійснював оплату
і робив поточні платежі. Ніяких
квитанцій про сплату боргу за
попередні роки він не заповнював.
Доказів того, що сплачені
відповідачами в цей період часу суми
зараховувалися позивачем в рахунок
платежів за попередній період, суду
надано не було. Навпаки в апеляційній
скарзі позивача зазначено, що за цей
період часу позивачем було нараховано
7083,85грн., а відповідачами сплачено
5969,17грн., тому сума заборгованості і
складає 1114,68грн. Сума 5969,17 грн.
складається з усіх платежів, які були
здійснені відповідачами за цей період,
що на думку апеляційного суду
підтверджує пояснення відповідача
ОСОБА_3 про те, що ним в зазначений
період здійснювалися тільки поточні
платежі. В зв'язку з цим суд критично
відноситься до доводів апелянта в
апеляційній скарзі про переривання
відповідачами строку позовної
давності через те, що за деякі місяці
відповідачами були сплачені більші
суми, чим були нараховані позивачем.
При цьому апеляційний суд враховує
також те, що відповідачі сплачували
суми нерегулярно, а сплачені суми в
більшій своїй кількості відрізнялися
від нарахованих як в сторону
збільшення, так і в сторону зменшення.
Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що це
відбувалося тому, що він платив
стільки, скільки у нього було
можливості, не звертаючи уваги на
те,які суми нараховувалися позивачем
за кожен місяць.

Однак, при прийнятті остаточного
рішення по справі апеляційний суд
враховує і те, що на даний час
відповідачем ОСОБА_3 в рахунок
виконання постановленого судом першої
інстанції рішення по даній справі була
сплачена заборгованість за надані
послуги за період з липня 2010року по 13
травня 2013 року у розмірі 1114,68 грн., про
що свідчать надані ним платіжні
доручення від 04 квітня 2014 року про
сплату 914,68грн. та 29,33 грн. та квитанція
від 05.05.2014р. про сплату 170,67грн. Тому у
задоволенні позовних вимог
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго" до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за надані послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року слід відмовити.
Що стосується позовних вимог про
стягнення суми заборгованості за
надані послуги з теплопостачання та
гарячого водопостачання за період з 01
січня 2000 року по 10 липня 2010 року, то суд
правомірно відмовив у їх задоволенні у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Втім, висновки суду про
необґрунтованість позовних вимог про
стягнення інфляційних нарахувань та 3%
річних за весь період, не відповідають
ні вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, ні матеріалам
справи, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між
виробниками і споживачами, а також їхні
права та обов'язки дійсно визначено у
Законі України «Про житлово -
комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20
цього Закону встановлена
відповідальність за несвоєчасне
здійснення платежів за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені. Така ж відповідальність за
несвоєчасне здійснення платежів за
надання послуг з теплопостачання
встановлена у п. 23 Правил та п. 20
Типового договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затвердженого
постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.
Разом з тим відповідно до загальних
умов виконання зобов'язання,
встановлених ст.. 526 ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.
Недотримання таких вимог призводить до
порушення зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903
ЦК України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. Якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором. Зобов'язання боржника
сплатити певну грошову суму на користь
кредитора відповідно до
цивільно-правового договору або з
інших підстав, визначених законом, є
грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що правовідносини, які
склалися між сторонами на підставі
договору про надання послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води, є грошовим
зобов'язанням, у якому, серед інших прав
і обов'язків сторін на боржника
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) -
вимагати сплату грошей за надані
послуги. Таким чином, виходячи з
юридичної природи правовідносин
сторін як грошових зобов'язань, на них
поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про житлово - комунальні
послуги» правова норма щодо
відповідальності боржника за
несвоєчасне здійснення оплати за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені не виключає застосування правових
норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК
України. Застосування положень ч. 2 ст.
625 ЦК України до спірних правовідносин
також кореспондується із закріпленими
в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами,
відповідно до яких однією з вимог, за
якими може бути видано судовий наказ, є
вимога про стягнення заборгованості за
оплату житлово-комунальних послуг з
урахуванням індексу інфляції та трьох
відсотків річних, нарахованих на суму
заборгованості.

З огляду на наведене висновок суду
першої інстанції про те, що позивач не
має права вимоги стягнення
інфляційних нарахувань та 3% річних, є
помилковим.

Згідно розрахунку заборгованості за
житлово - комунальні послуги( а. с. 55-57),
який був наданий позивачем, розмір
інфляційний нарахувань за період з
липня 2010р. по 13 травня 2013 року становить
512,17грн., а сума 3% річних за цей же
період становить 338,10грн. Таким чином з
відповідачів на користь позивача в
межах строків позовної давності
підлягає стягненню сума у розмірі
850,27грн. ( 512,17грн. +338,10грн. =850,27грн.).
Однак, оскільки стягнення комунальних
платежів за користування будинком чи
приватизованою квартирою здійснюється
в залежності від часток співвласників,
а не в солідарному порядку, так як
стягнення комунальних платежів в
солідарному порядку передбачено
законодавством тільки для наймача
квартири та членів його сім,ї, а не
співвласників житла, то з відповідачів
підлягає стягненню по 425,14 грн. з
кожного.

В зв'язку з частковим задоволенням
позовних вимог з урахуванням положень
ст. 88 ЦПК України підлягають також
частковому задоволенню і вимоги про
стягнення з відповідачів на користь
позивача судового збору, який було
сплачено позивачем при подачі позовної
заяви пропорційно задоволеній частині
позовних вимог, але з урахуванням
положень п.1 ч. 2 ст.4 Закону України „Про
судовий збір", та за мінусом вже
сплаченого відповідачем ОСОБА_3
судового збору після рішення суду у
розмірі 29,33 грн., тобто у розмірі по 100
грн. з кожного з відповідачів.

При прийнятті остаточного рішення по
справі апеляційний суд враховує також
правову позицію, висловлену Верховним
Судом України в постанові від 20 червня
2012 року у справі № 6-68цс12, за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, оскільки згідно
ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі у їх сукупності,
апеляційний суд вважає, що рішення
суду слід змінити, скасувавши в частині
стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго"
заборгованість за надані послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року у сумі 914 грн.68
коп. та судового збору у розмірі 29 грн.33
коп., а також в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення 3% річних та інфляційних
нарахувань за цей період та ухваливши в
цій частині позовних вимог нове
рішення, яким дані позовні вимоги
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго"
задовольнити частково, а саме стягнути
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго" 3%
річних та інфляційні нарахування на
заборгованість за надані послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року по 425 грн. 14 коп.
з кожного, а також судові витрати - по 100
грн. з кожного. У задоволенні позовних
вимог Луганського міського
комунального підприємства
„Теплокомуненерго" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за надані
послуги з теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 відмовити. В іншій
частині рішення суду залишити без змін

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
ст.267,264,257, 509, 510, 526, 527 , 625 ЦК України, ст. 20
Закону України „Про житлово -
комунальні послуги", ст.64,67,68ЖК України,
судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Луганського
міського комунального підприємства
„Теплокомуненерго" задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 06 грудня 2013 року
змінити, скасувавши в частині
стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго"
заборгованість за надані послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року у сумі 914 грн.68
коп. та судового збору у розмірі 29 грн.33
коп., а також в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення 3% річних та інфляційних
нарахувань за цей період та ухваливши в
цій частині позовних вимог нове
рішення, яким дані позовні вимоги
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго"
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
користь Луганського міського
комунального підприємства
„Теплокомуненерго" 3% річних та
інфляційні нарахування на
заборгованість за надані послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 року по 425 грн. 14 коп.
з кожного, а також судові витрати - по 100
грн. з кожного.

У задоволенні позовних вимог
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго" до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за надані послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період з 11 липня 2010
року по 01 травня 2013 відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після його
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді