Провадження № 2/521/240/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2014 року

Малиновський районний суд м. Одеси у
складі:

Головуючого судді - Гуревського В.К.

За секретаря - Гресько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справа за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним та
витребування транспортного засобу, -

в с т а н о в и в:

До Малиновського районного суду м.
Одеси позивач ОСОБА_1 звернулась до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 із вимогою про визнання
недійсним з моменту укладення договору
купівлі-продажу автомобілю марки «OPEL»,
модель «СОМВО», 2006 року випуску, д/н
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, укладений між
ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з
іншої сторони; про витребування у
ОСОБА_3 спірного автомобілю та стягнути
з відповідачів судових витрати на
розгляд справи, посилаючись на
обґрунтування своїх вимог на такі
обставини.

З 16 жовтня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який 26 листопада 2012 року був розірваний
на підставі рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 26 листопада
2012 року. Однак, відповідно до ЦПК
України вказане рішення Малиновського
районного суду м. Одеси не набрало
законної, тому що ОСОБА_5 була подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Одеської області, але 22.03.2013 року
ухвалою апеляційного суду була
відхилена. В січні 2013 року ОСОБА_1 була
подана до Малиновського районного суду
м. Одеси позовна заява до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя.
Натомість, з ціллю укриття спільного
майна, що було придбане за час
перебування у шлюбі, ОСОБА_2
недобросовісно скористався своїми
цивільними правами та не отримавши
дозволу від дружини, тому що рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 26 листопада 2012 року не набрало
законної сили, на відчуження
вищевказаного майна всупереч нормам,
передбаченим ст. 659 ЦК України, 26 лютого
2013 року продав автомобіль марки «OPEL»,
модель «СОМВО», 2006 року випуску, д/н
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, який був
придбаний за період перебування у
шлюбі.

У період розгляду справи про поділ
подружнього майна з метою з'ясування
питання щодо належності вищевказаного
автомобіля відповідачу за
вищевказаним позовом ОСОБА_2
позивачкою було заявлено клопотання
про витребування з УДАІ ГУ МВС України
в Одеській області відомостей про
підстави зняття з реєстрації
вищевказаного автомобілю. На
задоволення вищевказаного клопотання
28 лютого 2013 року судом було направлено
ухвалу до УДАІ ГУ МВС України в
Одеській області, щодо належності на
праві власності автомобілю марки «OPEL»,
модель «СОМВО», 2006 року випуску, д/н
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, та витребування
відомостей стосовно того, чи
зареєстровані транспортні засоби за
ОСОБА_2, якщо так, то які саме.

Відповідно до листа Відділення
реєстраційно-екзаменаційної роботи
ДАЇ з обслуговування м. Одеси № 2
Управління Державтоінспекції МВС від 20
березня 2013 року №7/2-296, автомобіль «OPEL»,
модель «СОМВО», 2006 року випуску, д/н
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, що був
зареєстрований 16 квітня 2011 року за
ОСОБА_2, 26 лютого 2013 року був знятий з
обліку для реалізації та 26 лютого 2013
року перереєстрований на ОСОБА_3. До
листа не було надано копій документів,
на підставі яких була проведена
перереєстрація вказаного автомобілю,
але під час пояснень при розгляді
справи про поділ подружнього майна
ОСОБА_2 повідомив суд, що спірний
автомобіль був ним проданий за
договором купівлі-продажу, за яким він
отримав гроші. Таким чином, спірний
автомобіль ОСОБА_2 продав ще тоді, коли
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 26 листопада 2012 року не
набрало законної сили відповідно до
норм ЦПК України. Крім того, за наданою
інформацією з відділення РЕР ДАІ з
обслуговування м. Одеси № 2,
підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в
Одеській області, новим власником
вищезазначеного автомобіля є
громадянка України ОСОБА_3, яка на
теперішній час є новою дружиною ОСОБА_2
Тому, позивач вимушена звернутися з цим
позовом за захистом своїх законних
прав та інтересів.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду
заперечення на позов, в якому просив
відмовити у повному обсязі, зазначивши,
таке.

Дійсно 16 жовтня 1998 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 було укладено шлюб. Шлюб був
розірваний рішенням Малиновського
районного суду від 26 листопада 2012 року.
У відповідності до ч. 2 ст. 114 СК України
у разі розірвання шлюбу судом шлюб
припиняється у день набрання чинності
рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України рішення
суду набирає чинності, коли минув
10-денний строк апеляційного
оскарження, і якщо жодна з сторін у цей
строк його не оскаржила. Сторонами
протягом встановленого законом строку
не була подана апеляційна скарга на
рішення, тому воно набрало чинності
після спливу встановленого строку - 07
грудня 2012 року, що вбачається з копії
рішення. Позивач належним чином
повідомлялась про час та місце
слухання справи про розірвання шлюбу,
але не з'являлась за викликом, в тому
числі тоді, коли рішення було ухвалено.
Той факт, що ОСОБА_5 вирішила із
запізненням в два місяці скористатись
своїм правом на апеляційне оскарження
рішення, не означає, що весь цей час
рішення не набрало чинності. Тобто,
шлюб було розірвано саме 07 грудня 2012
року, а не 22 березня 2012 року, як було
зазначено у позові ОСОБА_5 Отже, як
вбачається з зазначеного, угоди, які
ним укладались з 07 грудня 2012 року не
потребували згоди ОСОБА_5

Спірний автомобіль, на який ОСОБА_5
посилається як на об'єкт спільної
сумісної власності, не є таким. Як
свідчить трудова книжка ОСОБА_2, у
період шлюбу займав посади начальника
охорони МПП «Маршал»,
водія-тілоохоронця МПП «Інга»; водія ПП
«Лист Платана». Після звільнення, він,
як професійний водій, знайшов більш
високооплачувану роботу у приватному
таксі, яку виконував на умовах
цивільно-правового, а не трудового
договору. Тобто, автомобіль потрібний
йому був не тільки для комфортного
життя, але й слугував знаряддям праці,
яке дозволяло годувати сім'ю. На момент
укладення шлюбу ОСОБА_2 мав у власності
автомобіль, який згодом був проданий
вже у шлюбі. Працювати без власного
транспортного засобу він не міг.
Заощаджень не було ні у нього, ні у
ОСОБА_5, тому він звернувся до матері за
допомогою. Його мати (ОСОБА_6)
подарувала йому 50000,0 грн. на придбання
автомобіля, за допомогою якого він міг
би заробляти гроші. Факт дарування йому
грошей підтверджується договором
дарування грошових коштів від 14 квітня
2011 року, посвідчений головою правління
ЖБК «Гідробудівельник». Те, що саме за
ці кошти був придбаний спірний
автомобіль підтверджується розпискою
від 16 квітня 2011 року, де продавець
автомобілю підтверджує факт отримання
ним 50000,0 грн. за відчужуваний ним
автомобіль, саме від ОСОБА_6 Фінансова
спроможність ОСОБА_6 пояснюється
здаванням в оренду належної їй
квартири. Орендна плата
накопичувалась, у зв'язку з чим мати
мала можливість подарувати
відповідачу автомобіль. Тобто, спірний
автомобіль був йому подарований
матір'ю.

Відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.
Отже, хоча автомобіль і був придбаний у
період шлюбу, договір укладений 16
квітня 2011 року, він є його особистою
приватною власністю та не підлягає
поділу. Саме тому він вправі був
розпоряджатись автомобілем на власний
розсуд, зокрема без згоди ОСОБА_5 В
якості правової підстави для визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
позивач зазначає відсутність згоди
ОСОБА_5, посилаючись на ст. ст. 60, 63, 65 СК
України, ст.ст. 203, 215 ЦК України. Як
вбачається з вищенаведеного, він був
вправі відчужувати належне йому майно
без будь-якої згоди, тому відсутні
правові підстави для визнання договору
недійсним.

Позовна вимога щодо витребування
автомобіля є також безпідставною.
Витребування майна з незаконного
володіння (віндикація) є одним з видів
цивільно-правових засобів захисту
права власності та врегульовано ст. 387
ЦК України, згідно до якої власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним. Як
вбачається зі змісту статті 387 ЦК
України, це вимога не володіючого
власника до незаконного володільця про
витребування свого майна в натурі.
Позивач не є власником того, що просить
витребувати. Змістом віндикаційного
позову є витребування саме тієї речі,
яка вибула із законного володіння
власника. ОСОБА_5 не є власником речі,
яку просить витребувати, вона ніколи не
перебувала у її володінні, а тому і не
могла вибути з нього. Ще однією ознакою
віндикаційного позову є те, що власник
може вимагати повернення свого майна
за цим позовом лише в тому випадку, якщо
інша особа володіє його майном
незаконно. Якщо ж володілець володіє
чужим майном на законних підставах
(наявність правоустановчого документу
- договору купівля-продажу), то власник
не може витребувати свою річ з такого
володіння шляхом пред'явлення
віндикаційного позову. Якщо після
укладення недійсного правочину було
укладено ще декілька, то вбачається
правильним визнавати недійсними не всі
правочини, а лише перший і заявляти
позов про витребування майна в
останнього набувача. Проте в цьому
випадку немає перешкод для задоволення
лише віндикаційного позову, оскільки
право на витребування майна з чужого
володіння не потребує визнання
недійсним правочину, за яким майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею, що
й повинно бути доведено в суді.

Застосування реституції та повернення
майна за недійсним правочином,
враховуючи положення ст. 216 ЦК, є
можливим тоді, коли предметом спору є
правочин за участю власника і першого
покупця (набувача). З зазначеного
вбачається, що у спірній ситуації,
вимога про витребування майна не є
законною, та не підлягає застосуванню,
як спосіб захисту порушеного права.
Позивач не наводить норму права, на яку
посилаються, формулюючи свою вимогу
саме як витребування автомобіля з
незаконного володіння. Якщо позивачем
зазначена вимога щодо витребування
майна з володіння, не зрозуміло, так як
у разі задоволення віндикаційного
позову суд повинен вирішити питання
про відшкодування добросовісному
набувачеві понесених ним витрат на
придбання майна. Такі витрати має бути
стягнено зі сторони, яка отримала кошти
за недійсним правочином, або з особи,
яка є винною в недійсності правочину.
Звертаючись з відповідним позовом,
ОСОБА_5 зловживає своїм правом, що є
неприпустимим. Згідно із ст. ст. 13, 16 ЦК
України, суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Після розірвання шлюбу, за власні
кошти, проведені ремонтні роботи
автомобіля на загальну суму 33661,0 грн.
Вказана сума включає в себе, як
вартість деталей та запасних частин,
так і роботи з по їх заміні та ремонту. З
метою довести, що зазначена сума
вартості робіт та деталей є не тільки
завищеною, але й меншою, ніж у
офіційного дилера зі здійснення
гарантійного технічного
обслуговування автомобілів марки «OPEL»
на території України Пат «Одеса-Авто»,
відповідачем взятий перелік розцінок
на ті ж самі роботи та запасні частини.
Як вбачається з рахунок-фактури №
СЧ-006141 від 06 вересня 2013 року, ті ж самі
деталі та роботи були оцінені в 40510,44
грн., що на 7000,00 грн. більше, ніж він
витратив. Частиною 7 ст. 57 СК України
якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

У наступному судовому засіданні
позивачем ОСОБА_1 були надані пояснення
до позовної заяви, зазначивши, що в
своїх запереченнях відповідач
посилається на те що під час відчуження
спірного автомобіля ОСОБА_1 та ОСОБА_2
вже було рішення про розірвання шлюбу і
що згода подружжя на відчуження
спірного майна не потребувалася, але це
суперечить нормам законодавства.
Відповідач в своїх запереченнях
посилається на те, що автомобіль не
може бути спільною власністю подружжя,
оскільки він був набутий за кошти, які
були подаровані ОСОБА_2 його матір'ю. В
договорі дарування грошових коштів,
який був доданий відповідачем до
заперечень до позовної заяви, ціна
договору вказана 50000,0 гривень. В
договорі не вказана дата укладення
такої угоди та також сам договір в
порушення норм діючого законодавства
України не посвідчений нотаріально, а
посвідчені саме підписи сторін Головою
правління ЖБК «Гідробудівельник 1». Не
зрозуміло, чи є в цієї установи подібні
повноваження на вчинення дій з
посвідчення таких угод. Тобто, договір
дарування грошових коштів не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та
не може бути прийнятий судом до уваги,
як доказ відповідно до положень ст. 59
ЦПК України, а саме тому що суд не
приймає до уваги докази, які отримані з
порушенням порядку, встановленому
законом. Також є необґрунтованим
твердження відповідача щодо факту, що з
урахуванням договору дарування
грошових коштів спірний автомобіль він
отримав на підставі договору
дарування. Між тим, такий договір
дарування на автомобіль повинен бути
нотаріально посвідчений та наданий до
суду як доказ. Також відповідач,
посилаючись на наявність якихось
цивільно-правових угод, які були
заключні ним з приватним таксі, як на
підтвердження факту набуття коштів за
для прогодування родини, та з
посиланням на те, що згідно ст. ст. 57, 62
СК України та ст. 52 ЦК України майно
приватного підприємця чи фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, не надає
жодних доказів за для підтвердження
цього факту відповідно до статті 60 ЦПК
України, тобто ані вказаних угод, ані
доказів, що в продовж шлюбу він був
зареєстрований, як фізична
особа-підприємець при укладенні
цивільно-правових угод. Крім того, суд
не повинен приймати до уваги
калькуляцію ремонтних робіт спірного
автомобілю, оскільки такі роботи були
замовлені та оплачені вже коли шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, а
автомобіль перейшов у власність ОСОБА_3
Та взагалі вбачається дивним та
підтверджує факт удаваності правочину,
саме запис у вказаних квитанціях в
якості замовника ОСОБА_2, всупереч тому,
що він не є власником.

Стосовно посилань відповідача на той
факт, що ними не заявлено вимоги
стосовно відшкодування вартості
автомобілю добросовісному набувачу,
позивач пояснила, що взагалі неясно, як
ОСОБА_3 може бути добросовісним
набувачем, оскільки, вона знала про те,
що майно є спільною власністю подружжя,
оскільки через кілька днів після угоди
стала новою дружиною відповідача
ОСОБА_2 Тобто, з таких дій вбачається
намір на навмисне виведення майна зі
складу спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підлягає
поділу та нормами ЦК України не
передбачено обов'язковість вчинення
вказаних дій при подачі позову до суду.
До того ж, у відповідності до норм ЦК
України, а саме відповідно до вимог ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних або юридичних осіб, поданому
відповідно до даного Кодексу, у межах
заявлених ними вимог і на підставі
наданих сторонами й іншими особами
доказів, що беруть участь у справі.
Тобто, вони не можуть встановити
компенсацію вартості незаконно
придбаного автомобіля ОСОБА_3, оскільки
вони не можуть висувати вимог на
користь іншої особи. Сама відповідачка
не позбавлена такого права на
звернення з вимогами на стягнення з
ОСОБА_2 коштів на свою користь.
Посилання відповідачів на зловживання
своїми процесуальними правами
позивачкою ОСОБА_1 є безпідставними,
оскільки у відповідності до розділу 2
Конституції України кожна особа має
право на судовий захист та може вільно
вибирати спосіб захисту своїх
порушених прав.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду
заперечення, в яких просила відмовити у
позові ОСОБА_5 та розглядати справу за
її відсутності, пояснивши, що вона на
законних підставах є власником
спірного автомобіля, тому вимога про
його витребування з її володіння є
незаконною. При укладанні договору
купівлі-продажу спірного автомобіля
була дотримана процедура, визначена
чинним законодавством. Була досягнута
згода за всіма суттєвими умовами,
договір був виконаний та вчасно
зареєстрований. До того ж, після того,
як був придбаний автомобіль, в ньому
були проведені ремонтні роботи на
загальну суму 33661,0 грн.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, допитавши
свідків, суд вважає, що рішення у справі
можливо постановити із частковим
задоволенням позову. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі
представлених доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, що з
16 жовтня 1998 року ОСОБА_2 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, яка
потім змінила прізвище на «ОСОБА_5».

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 26 листопада 2012 року шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був розірваний.

22 березня 2013 року Апеляційний суд
Одеської області рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 26 листопада 2012 року залишив без
змін.

Згідно із листа Управління
Державтоінспекції Центру №2 надання
послуг, пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів з
обслуговування м. Одеси Управління МВС
України в Одеській області від 30 квітня
2014 року за №7/2-833, станом на 30 квітня 2014
року за ОСОБА_2 значаться зареєстровані
транспортні засоби: «ВАЗ-21051» д/н
НОМЕР_3; «Chevrolet Aveo» д/н НОМЕР_4; «OPEL»
модель «СОМВО», д/н НОМЕР_1, які були
зареєстровані за ОСОБА_2 та на
теперішній час зняті з реєстраційного
обліку.

Між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3,
з іншої сторони, був укладений договір
купівлі-продажу автомобіля марки «OPEL»,
модель «СОМВО», 2006 року випуску, д/н
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2.

Відповідно до листа Відділення
реєстраційно-екзаменаційної роботи
ДАЇ з обслуговування м. Одеси № 2
Управління Державтоінспекції МВС від 20
березня 2013 року №7/2-296, автомобіль марки
«OPEL», модель «СОМВО», 2006 року випуску,
д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, що був
зареєстрований 16 квітня 2011 року за
ОСОБА_2, 26 лютого 2013 року був знятий з
обліку для реалізації та 26 лютого 2013
року перереєстрований на ОСОБА_3.

Судом встановлено, що автомобіль марки
«OPEL», модель «СОМВО», 2006 року випуску,
д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, був
зареєстрований 16 квітня 2011 року за
ОСОБА_2, тобто у період зареєстрованого
шлюбу з ОСОБА_1.

Посилання відповідача на факт
отримання коштів на придбання спірного
автомобіля за кошти, які були
подаровані йому матір'ю ОСОБА_6, не може
бути прийнято судом як доказ з таких
підстав.

Згідно з п. 1 договору дарування
грошових коштів від 14.04.2011 року між
ОСОБА_6 і ОСОБА_2 обдарований (ОСОБА_2.)
прийняв в дарунок від дарувальника
(ОСОБА_6) грошові кошти в розмірі 50000,0
грн. Тобто в цьому пункті зафіксований
факт отримання коштів ОСОБА_2, а не
обов'язок передати грошові кошти в
майбутньому.

Допитані в судовому засіданні як
свідки ОСОБА_6 (дарувальник грошових
коштів) та ОСОБА_8 (продавець автомобілю
«OPEL») свідчили про те, що ще наприкінці
березня 2011 року ОСОБА_6 передала, а
ОСОБА_8 прийняв завдаток за спірний
автомобіль в розмірі 500,0 грн. При цьому
розписка на завдаток не оформлялася.

Згідно показань цих свідків, а також
згідно розписки ОСОБА_8 від 16 квітня 2011
року про отримання грошових коштів в
розмірі 50000,0 грн., вказується, що гроші
продавець отримав особисто від ОСОБА_6
Таким чином ОСОБА_2 не передавав грошей
в розмірі 50000,0 грн. за покупку
автомобіля, і, відповідно, на виконання
п. 1 договору дарування грошових коштів
від 14.04.2011 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 не
отримував цих коштів в якості дарунка.

Крім того, в розписці від 16 квітня 2011
року чомусь не враховано завдаток в
розмірі 500,0 грн.

За ст. 717 Цивільного кодексу України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 718 ЦК України дарунком можуть
бути рухомі речі, в тому числі гроші та
цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України
договір дарування валютних цінностей
на суму, яка перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Договір дарування грошових коштів від
14.04.2011 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 не
посвідчений нотаріально. Договір не
був вчинений протягом тривалого часу:
від березня 2011 року, з моменту передачі
завдатку ОСОБА_8, і до повної передачі
йому грошей 16 квітня 2011 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
автомобіль марки «OPEL», модель «СОМВО»,
2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов №
НОМЕР_2, який був зареєстрований 16
квітня 2011 року за ОСОБА_2, тобто у період
зареєстрованого шлюбу.

Оскільки відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК
України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно,
придбане подружжям в період шлюбу,
належить чоловіку й дружині на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлене законом чи договором; у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Статті 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне
придбання можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 10 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе
власником майна можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

На час ухвалення судового рішення у
суду відсутні докази передачі
автомобіля третім особам. Згідно
матеріалів справи спірний автомобіль
зареєстрований за ОСОБА_3.

Суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1
згоду на відчуження спірного майна
ОСОБА_2 не надала, тому згідно ч. 1 ст. 203,
ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України
необхідно визнати недійсним з моменту
укладення договір купівлі-продажу
автомобіля марки «OPEL», модель «СОМВО»,
2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов №
НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_2, з однієї
сторони, та ОСОБА_3, з іншої сторони,
повернувши сторони в попередній стан.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого цивільного права та
інтересу у випадку його порушення,
невизнання або оспорювання з вимогою
про застосування судом передбачених
законом способів захисту.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 16, 317, 319, 719 ЦК України,
ст. 24, 34, 38, 57 СК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61,
213, 215, 217 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Визнати недійсним з моменту укладення
договір купівлі-продажу автомобіля
марки «OPEL», модель «СОМВО», 2006 року
випуску, д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2,
укладений між ОСОБА_2, з однієї сторони,
та ОСОБА_3, з іншої сторони, та повернути
сторони в попередній стан.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних
частках на користь ОСОБА_1 судові
витрати в сумі 344,10 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.К.Гуревський