УХВАЛА

29 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Кафідової О.В.,

Мазур Л.М.,
Савченко В.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, подану представником ОСОБА_11
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 квітня

2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 до ОСОБА_12, треті особи: Головне
управління юстиції у м. Києві, Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна, про визнання
заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
звернулись до суду з вищезазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
будинок по АДРЕСА_1 належав на праві
власності ОСОБА_13 до

23 липня 1997 року на підставі свідоцтва
про право на спадщину від

12 грудня 1947 року, посвідченого
Київською державною нотаріальною
конторою та рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 8 грудня

2010 року. 13 грудня 1947 року ОСОБА_13 склала
заповіт на будинок, за яким усе своє
майно та будинок заповіла в рівних
частках своїм дітям: ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16 та онуку - ОСОБА_17

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, після чого
відкрилась спадщина на зазначений
будинок. ОСОБА_14 є рідним сином та
спадкоємцем після смерті ОСОБА_13 Так,
ОСОБА_14 25 березня 1950 року уклав шлюб з
ОСОБА_18, від якого народились діти -
ОСОБА_19, ОСОБА_20

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 помер, а
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина
ОСОБА_18 Після їх смерті відкрилась
спадщина на частину будинку, яку вони
успадкували після смерті ОСОБА_13

20 вересня 1975 року ОСОБА_19 одружився з
ОСОБА_21, від шлюбу мають дітей ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

28 грудня 1974 року ОСОБА_20 одружилась з
ОСОБА_22, від шлюбу народилась донька -
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_23,
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її чоловік - ОСОБА_22,
а після їх смерті у спадкоємців -
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 виникла
потреба оформити право власності на
спадкове майно після смерті ОСОБА_13

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_17, онук ОСОБА_13, за
допомогою ОСОБА_12, якому заповів своє
майно, склав заповіт у лікарні.
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_17 помер у лікарні, на
момент складання свого заповіту не
усвідомлював своїх дій та не міг ними
керувати.

Із заявою про прийняття спадщини, яка
відкрилась після смерті

ОСОБА_17, відповідач до нотаріальної
контори не звертався та будь-які
правовстановлюючі документи на
будинок у відповідача відсутні.

Оскільки заповіт ОСОБА_17 на користь
відповідача порушує право власності на
будинок позивачів, які успадкували
частину будинку, то позивачі просили
суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_17
від ІНФОРМАЦІЯ_7

№ 5с-15, посвідчений державним
нотаріусом Одинадцятої київської
державної нотаріальної контори, як
такий, що складений ОСОБА_17 у момент,
коли він не розумів значення своїх дій
та не міг керувати ними.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 4 грудня

2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києві

від 23 січня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від

16 квітня 2014 року касаційну скаргу
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, в інтересах яких діє ОСОБА_11
відхилено. Рішення Подільського
районного суду м. Києва від 4 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 23 січня 2014 року залишено без
змін.

16 вересня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява представника
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 квітня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема ч. 1
ст. 55 ЦК Української РСР в редакції 1963
року (аналогічна норма ст. 225 ЦК
України), ст. 545 ЦК Української РСР в
редакції 1963 року (аналогічна норма ч. 2
ст. 1223 ЦК України). Крім того, у заяві про
перегляд судового рішення представник
заявників просить поновити строк на
звернення із заявою про перегляд
судового рішення, оскільки він
пропущений з поважних причин.

Клопотання про поновлення строку на
звернення із заявою про перегляд
ухвали колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 квітня 2014 року підлягає
задоволенню, оскільки причини
зазначені представником заявників є
поважними.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, представник
заявників наводить:

- ухвалу колегії суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного суду
України від 7 липня 2010 року в справі за
позовом про визнання шлюбного
контракту недійсним; за зустрічним
позовом про встановлення факту
проживання однією сімʼ?єю без
реєстрації шлюбу та поділ майна
подружжя, якою судові рішення
попередніх інстанцій скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від

30 листопада 2011 року у справі за позовом
про визнання заповіту недійсним та
встановлення факту родинних відносин,
якою судове рішення апеляційної
інстанції скасовано, а рішення суду
першої інстанції залишено в силі;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від

29 лютого 2012 року у справі за позовом про
визнання договору дарування недійсним,
якою судові рішення попередніх
інстанцій залишено без змін.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Зі змісту заяви та доданих до неї копій
судових рішень не вбачається
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня

2011 року № 11 «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України», із
змінами та доповненнями, заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах із підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України, може бути подана за сукупності
таких умов: судом (судами) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ неоднаково застосовано одні й ті
самі норми матеріального права; справи
стосуються спорів, які виникли з
подібних правовідносин; має місце
ухвалення різних за змістом судових
рішень судом (судами) касаційної
інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів не знаходить підстав для
допуску справи до провадження
Верховного Суду України, оскільки зі
змісту ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від

29 лютого 2012 року та ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 листопада 2011
року не вбачається тотожності
встановлених фактичних обставин
справи. А тому із неї не вбачається
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції ч. 1 ст. 55 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року
(аналогічна норма ст. 225 ЦК України),

ст. 545 ЦК Української РСР в редакції 1963
року (аналогічна норма ч. 2

ст. 1223 ЦК України).

Що стосується наданої для порівняння
ухвали колегії суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 7 липня

2010 року то з неї не вбачається, що при
розгляді вказаної справи встановлені
судом фактичні обставини, які мають
значення для вирішення спорів, є
тотожними у порівнянні зі справою в
якій постановлена ухвала про перегляд
якої подано заяву, а, відповідно,
правовідносини між сторонами, які
брали участь у розгляді справ подібні,
і мало місце неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
рішень.

Отже, наведені заявником доводи не
містять ознак, які згідно вимог
вищевказаної норми є підставами для
перегляду судового рішення, а тому у
допуску справи до провадження слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Поновити представнику ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 - ОСОБА_11 строк на звернення із
заявою про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від

16 квітня 2014 року.

У допуску справи за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_12, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
про визнання заповіту недійсним, за
заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, подану
представником ОСОБА_11 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 квітня 2014 року
до провадження Верховного Суду України
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
судді:О.І. Євтушенко О.В. Кафідова Л.М.
Мазур В.О. Савченко