У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна
В.М.,
Ступак О.В.,
Попович О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Вінницькій області, третя особа -
Реєстраційна служба Вінницького
міського управління юстиції, про
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 28 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 28 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що він є власником 1/2
частини будинковолодіння АДРЕСА_1.
Іншим співвласником вказаного
будинковолодіння є відповідач ОСОБА_2
Також позивачу на праві приватної
власності належить земельна ділянка за
вказаною адресою.

До набуття права власності на частину
будинку відповідачем ОСОБА_2,
позивачем було здійснено
переобладнання кухні під літ. 2-2,
тамбура під літ. «І», які були
побудовані згідно з рішенням
Виконавчого комітету Староміської
районної ради від 15 серпня 1989 року № 214,
за згодою іншого співвласника. Однак
позивач не ввів дані приміщення
своєчасно до експлуатації. Також
ОСОБА_1 було переобладнано 1/2 хліву під
літ. «Б» в сарай і гараж під літерою «Б».
У зв'язку із відсутністю згоди
відповідача, державною інспекцією з
архітектурно-будівельного контролю у
Вінницькій області позивачу було
відмовлено у реєстрації декларації.

Враховуючи вказане, позивач просив
визнати за ним право власності на
коридор 2-1, площею 5,8 кв. м, санвузол 2-2,
площею 3,6 кв. м, коридор 3-3, площею
5,1 кв. м, кухню 3-4, площею 8,7 кв. м, кімнату
3-5, площею 14,6 кв. м, кімнату 3-6, площею 14,6
кв. м, кімнату 3-7, площею 13.4 кв. м, тамбур
«І», площею 3,9 кв. м, що складають
загальну площу 69,7 кв. м в будинку під
літ. «А», 1/2 гаража «Б», 1/2 сараю «Б1»,
погріб «П», що в цілому складають 1/2
частку будинковолодіння за зазначеною
адресою.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 14
березня 2014 року, в задоволенні позову
було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 28 квітня 2014 року, було
задоволено заяву ОСОБА_1 Прийнято
відмову від частини позовних вимог, про
визнання за ОСОБА_1 права власності на
приміщення, які зазначені цифрами 2-1, 2-2,
3-3, 3-4, 3-5, 3-6, 3-7 та виключено в словах та
цифрах «Б1» цифру «1», погріб «П» та
провадження в цій частині закрито.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 28 квітня 2014 року,
рішення суду першої інстанції було
скасовано та у справі ухвалено нове
рішення, яким позов було задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право
власності на коридор 2-1, площею 5,8 кв. м,
санвузол 2-2, площею 3,6 кв. м, коридор 2-3,
площею 5,1 кв. м, кухню 2-4, площею 8,7 кв. м,
кімнату 2-5, площею 14,6 кв. м, кімнату 2-6,
площею 14,6 кв. м, кімнату 2-7,
площею 13.4 кв. м, тамбур «І», площею 3,9 кв.
м, що складають загальну площу 69,7 кв. м в
будинку під літерою «А», 1/2 гаража «Б»,
1/2 сараю «Б», що в цілому складають 1/2
частку будинковолодіння
АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення та ухвалу
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права й
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
переобладнання приміщень за вказаною
адресою є самочинним будівництвом, а
тому відсутні підстави для задоволення
позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з
наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є
власником 1/2 частини будинковолодіння
АДРЕСА_1. Іншим співвласником вказаного
будинковолодіння є відповідач ОСОБА_2
Також позивачу на праві приватної
власності належить земельна ділянка за
вказаною адресою.

До набуття права власності на частину
будинку відповідачем ОСОБА_2,
позивачем було здійснено
переобладнання кухні під літ. 2-2,
тамбура під літ. «І», які були
побудовані згідно з рішенням
Виконавчого комітету Староміської
районної ради від 15 серпня 1989 року № 214,
за згодою іншого співвласника, що
підтверджується також відповіддю
управління головного архітектора
міста від 15 серпня 1989 року. Однак
позивач не ввів дані приміщення
своєчасно до експлуатації. Також
ОСОБА_1 було переобладнано 1/2 хліву під
літ. «Б» в сарай і гараж під літерою «Б».
У зв'язку із відсутністю згоди
відповідача, державною інспекцією з
архітектурно-будівельного контролю у
Вінницькій області позивачу було
відмовлено у реєстрації декларації.

Із матеріалів справи вбачається, що
звертаючись до суду з позовом, позивач
просив визнати за ним право власності
на приміщення під цифрами 2-1, 2-2, 3-3, 3-4, 3-5,
3-6, 3-7, 1/2 гаража «Б», 1/2 сараю «Б1», погріб
«П», що в цілому складають 1/2 частку
будинковолодіння за вказаною адресою.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_1 подав до
апеляційного суду апеляційну скаргу, а
в подальшому - заяву про відмову від
частини позовних вимог, відповідно до
якої позивач просив постановити ухвалу
про закриття провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання за
ним права власності на приміщення,
зазначені цифрами 2-1, 2-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6, 3-7,
та виключити в словах та цифрах «Б1»
цифру «1».

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 28 квітня 2014 року, заяву
ОСОБА_1 про відмову від частини
позовних вимог було задоволено.
Прийнята відмова від частини позовних
вимог, про визнання за ОСОБА_1
права власності на приміщення
зазначених цифрами 2-1, 2-2, 3-3, 3-4, 3-5,
3-6, 3-7 та виключено в словах та цифрах
«Б1» цифру «1», погріб «П» та
провадження в цій частині закрито.

Проте, вирішуючи справу по суті
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції своїм рішенням від 28 квітня
2014 року, в порушення норм
процесуального права, визнав за ОСОБА_1
право власності на приміщення щодо
яких вже було прийнято відмову від
позовних вимог та закрито провадження
у справі в цій частині.

Крім того, вирішуючи справу, суд
апеляційної інстанції не надав
належної оцінки тому, що відповідно до
п. 12 постанови № 6 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті
376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва)», у справах, пов'язаних із
самочинним будівництвом нерухомого
майна, суди мають враховувати, що за
загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює таке
будівництво, не набуває права
власності на нього.

Разом із цим власник земельної ділянки
набуває право власності на зведені ним
будівлі, споруди та інше нерухоме майно
(частина друга статті 375 ЦК), тому
на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудовано на ній, якщо це
не порушує права інших осіб (частина
п'ята статті 376 ЦК).

При цьому, суд апеляційної інстанції
задовольняючи позов та визнаючи за
ОСОБА_1 право власності на коридор 2-1,
площею 5,8 кв. м, санвузол 2-2, площею 3,6 кв.
м, коридор 2-3, площею 5,1 кв. м, кухню 2-4,
площею 8,7 кв. м, кімнату 2-5, площею 14,6 кв.
м, кімнату 2-6, площею 14,6 кв. м,
кімнату 2-7, площею 13.4 кв. м, тамбур «І»,
площею 3,9 кв. м, що складають загальну
площу 69,7 кв. м в будинку під літерою «А»,
1/2 гаража «Б», 1/2 сараю «Б», що в цілому
складають 1/2 частку будинковолодіння
АДРЕСА_1, належним чином не
встановив чи є ці приміщення
новостворенні, чи це переобладнанні
старі приміщення.

Також суд апеляційної інстанції
визнаючи за ОСОБА_1 право власності на
зведені ним будівлі належним чином не
перевірив, чи було вказаним
будівництвом порушено права інших
осіб.

Вирішуючи справу, суд апеляційної
інстанції вказаних вимог не врахував,
належним чином не перевірив, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
сторін, якими доказами вони
підтверджуються; не визначився з
нормами матеріального та
процесуального права, які підлягали
застосуванню, не встановив усіх
фактичних обставин справи, що мають
визначальне значення для правильного
вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом
при ухваленні рішення у зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права належним чином не
встановлені, суд апеляційної інстанції
належним чином не визначився з
характером спірних правовідносин, таке
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що рішення апеляційного
суду Вінницької області від 28 квітня 2014
року постановлено на неповно
з'ясованих обставинах справи, ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 28 квітня 2014 року також не можна
визнати законною та обґрунтованою, у
зв'язку з чим зазначена ухвала підлягає
скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 28 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 28 квітня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик

_________________________________

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є
власником 1/2 частини будинковолодіння
АДРЕСА_1. До складу домоволодіння, крім
даного житлового будинку площею 85,9 кв.
м., увійшли хлів «Б», вбиральня «В» та
паркан «№1». В постійне користування
ОСОБА_1 відійшли коридор 2-1, кухня 2-2,
жилі кімнати 2-3, 2-4, 2-5, ванна 2-6, веранда 1,
1/2 частина хліву «Б», 1/2 частина
вбиральні «В», 1/2 частина паркану «№1».
Того ж дня даний договір було
посвідчено державним нотаріусом
Другої вінницької державної
нотаріальної контори Соколовою М.Ф. за
реєстровим № 2-1527, а також
зареєстровано у КП «ВООБТІ» 13.11.1984 року
за № 1271.

Рішенням виконавчого комітету
Староміської районної ради № 214 від
15.08.1989 року дозволено ОСОБА_1 за
вказаною адресою спорудити прибудову
та переобладнати існуючі приміщення.

Відповідно до положень статті 356 ЦК
України власність двох чи більше осіб
із зазначенням частки кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357
ЦК України передбачено, що співвласник
має право на відповідне збільшення
своєї частки у праві спільної
часткової власності, якщо поліпшення
спільного майна, які не можна
відокремити, зроблені ним своїм коштом
за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна;
співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою
статті 358 ЦК України право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою; кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України
передбачено право співвласника на
виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі
спільного майна - це перехід частини
цього майна у власність учасника
спільної власності пропорційно його
частки в праві спільної власності й
припинення для цієї особи права на
частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній
частковій власності, впливає на
порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої
статті 364 ЦК України, якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки
зі спільного нерухомого майна в
порядку статті 364 ЦК України право
спільної часткової власності
припиняється, при виділі частки із
спільного нерухомого майна власнику,
що виділяється, та власнику (власникам),
що залишаються, має бути виділена
окрема площа, яка повинна бути
ізольованою від приміщення іншого
(інших) співвласників, мати окремий
вихід, окрему систему
життєзабезпечення (водопостачання,
водовідведення, опалення тощо), тобто
складати окремий об'єкт нерухомого
майна в розумінні статті 181 ЦК України
та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту
нерухомого майна реєстраційного
номера, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 8
грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію
об'єктів нерухомого майна для
реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу,
виділу та розрахунку часток житлових
будинків, будівель, споруд, іншого
нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї
Інструкції поділ об'єкта нерухомого
майна (виділ частки) на окремі
самостійні об'єкти нерухомого майна
здійснюються відповідно до
законодавства на підставі висновку
щодо технічної можливості такого
поділу (виділу) з дотриманням чинних
будівельних норм та з наданням кожному
об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55
передбачено, що не підлягають поділу
об'єкти нерухомого майна, до складу
яких входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна. Питання щодо
поділу об'єктів нерухомого майна може
розглядатись лише після визнання права
власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами статей 316, 317, частинами першою,
другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей
316, 317 ЦК України право власності - це
право особи володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном на свій
розсуд, але у межах, передбачених
законом, здійснення особою самочинного
будівництва відповідно до частини
другої статті 376 ЦК України не породжує
в неї права власності на таке майно,
відтак виключає це майно із цивільного
обороту.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦК України
самочинним будівництвом є не тільки
новостворений об'єкт, а й об'єкт
нерухомості, який виник у результаті
реконструкції, капітального ремонту,
перебудови, надбудови вже існуючого
об'єкта, здійснених без одержаного
дозволу місцевих органів виконавчої
влади чи органів місцевого
самоврядування, розробленої та
затвердженої в установленому порядку
проектної документації, дозволу на
виконання будівельних робіт, наданого
органами архітектурно-будівельного
контролю, оскільки в результаті таких
дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на
який власником (власниками) отримано
право власності.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що не підлягають
поділу (виділу) об'єкти нерухомого
майна, до складу яких входять самочинно
збудовані (реконструйовані,
переплановані) об'єкти нерухомого
майна є обґрунтованим, під час
встановлення фактичних обставин
справи судом не були порушені норми
цивільного процесуального
законодавства й правильно застосовані
норми матеріального права.

В свою чергу, вирішуючи справу,
апеляційний суд, дійшов помилкового
висновку щодо наявності підстав для
визнання права власності за ОСОБА_1 на
самочинно збудовані приміщення.

Безпідставно скасувавши законне та
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 28 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 28 квітня 2014 року скасувати, рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 14 березня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик