інстанції - Грищенко О. В.Номер
провадження 22-ц/788/1106/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 50
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Білецького О. М. , Кононенко О.
Ю.

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3
на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 12 травня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И Л
А :

26 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
на його утримання аліментів протягом
строку інвалідності. Свої вимоги
мотивував тим, що під час шлюбу з
відповідачкою, він отримав третю групу
інвалідності, має незначні доходи і
потребує матеріальної допомоги, яку
колишня дружина має змогу надавати.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 12 травня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, неповноту встановлення
обставин, що мають значення для справи,
неправильну оцінку доказів, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3,
який підтримав доводи апеляційної
скарги, пояснення відповідача ОСОБА_4,
її представника ОСОБА_5, які проти
скарги заперечували, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що під
час шлюбу позивач допускав негідну
поведінку в сім'ї, а також з того, що
щомісячний дохід позивача перевищує
встановлений на грудень 2013 року
прожитковий мінімум для осіб, які
втратили працездатність.

Проте з такими висновками суду в
повному обсязі погодитись не можна з
огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається та
судом першої інстанції встановлено, що
позивач та відповідач перебували у
шлюбі з 08.08.1998 р. до 19.06.2013 р., від якого
мають неповнолітнього сина - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з
матір'ю та перебуває на її утриманні.

В період шлюбу з відповідачкою, позивач
отримав 3-ю групу інвалідності з
ураженим опорно-руховим апаратом ( а.с. 7
).

Згідно з довідкою МСЕК від 10.12.2013 року,
ОСОБА_3 встановлена 3-я група
інвалідності на строк до 01 січня 2016
року ( а.с. 29 ).

Як вбачається з довідок про доходи,
позивач працює і отримує заробітну
плату в сумі 121 грн. 80 коп. на місяць, а
також отримує пенсію по інвалідності,
яка з грудня 2013 року по даний час
складає 1049 грн. ( а.с. 126-127 ).

Частина 1 статті 75 СК України визначає
загальні положення права подружжя на
утримання, встановлює юридичний
обов'язок, відповідно до якого дружина
та чоловік повинні матеріально
підтримувати один одного.

В ч. 2 даної норми визначаються умови
виникнення права на утримання :

· той з подружжя, хто претендує на
це право має бути непрацездатним;

· він має потребувати
матеріальної допомоги;

· інший з подружжя, який
зобов'язаний утримувати може надавати
матеріальну допомогу.

Вищенаведене свідчить про те, що
право на утримання може виникнути
лише за наявності одночасно усіх 3
умов.

У частинах 3 та 4 вказаної статті
конкретизується положення про те,
хто саме із подружжя вважається
непрацездатним у розумінні норм
глави 9 СК України, а також про те, що
слід вважати під потребою у
матеріальній допомозі.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 75 СК
України, непрацездатним вважається той
із подружжя, який досяг
пенсійного віку, встановленого
законом, або є інвалідом I, II чи
III групи.

Як вбачається із матеріалів
справи, позивачу була встановлена ІІІ
група інвалідності на початку 2012
року, а шлюб між сторонами було
розірвано влітку 2013 року ( а.с. 5-7 ).

Саме цими обставинами, з
посиланням на ч. 2 ст. 76 СК України,
позивач і обґрунтовував свої вимоги
( а.с. 3-4 ).

Законодавець у ч. 4 даної статті
встановлює критерії, за якими
визначає коло осіб, які вважаються
такими, що потребують матеріальної
допомоги. Зокрема, заробітна плата,
пенсія, доходи від використання майна,
інші доходи таких осіб не забезпечують
їм прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Згідно зі ст.ст. 1-2 Закону України «
Про прожитковий мінімум », прожитковий
мінімум - вартісна величина
достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я набору
продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих
товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення
основних соціальних і культурних
потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається
нормативним методом у розрахунку на
місяць на одну особу, а також окремо для
тих, хто відноситься до основних
соціальних і демографічних груп
населення : дітей віком до 6 років; дітей
віком від 6 до 18 років; працездатних
осіб; осіб, які втратили
працездатність.

До працездатних осіб відносяться
особи, які не досягли встановленого
законом пенсійного віку.

До осіб, які втратили працездатність,
відносяться особи, які досягли
встановленого законом
пенсійного віку, особи, які досягли
пенсійного віку, що дає право на
призначення пенсії на
пільгових умовах, та непрацюючі особи,
визнані інвалідами в установленому
порядку.

Прожитковий мінімум застосовується в
т.ч. для встановлення розмірів
мінімальної заробітної плати та
мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної
допомоги, допомоги сім'ям з дітьми,
допомоги по безробіттю, а також
стипендій та інших соціальних виплат
виходячи з вимог Конституції України
та законів України.

Частиною 3 статті 4 даного
Закону встановлено, що прожитковий
мінімум на одну особу, а також окремо
для тих, хто відноситься до основних
соціальних і демографічних груп
населення, щороку затверджується
Верховною Радою України в законі про
Державний бюджет України на
відповідний рік.

Таким чином, для набуття права на
утримання непрацездатна особа повинна
мати дохід, менший
встановленого законом прожиткового
мінімуму на місяць. Вказана обставина в
ході судового розгляду має бути
підтверджена належними і допустимими
засобами доказування.

Отже, при вирішенні питання, чи
відноситься позивач до осіб, які
мають право на утримання, суд першої
інстанції не врахував вимоги ст. 1
Закону України « Про прожитковий
мінімум », згідно якої позивач
відноситься до працездатних осіб,
оскільки не досягнув встановленого
законом пенсійного віку та, хоча і є
інвалідом, однак працює.

Окрім того, припустившись
зазначеної помилки, суд першої
інстанції, вирішуючи спір у травні 2014
року, безпідставно керувався Законом
України « Про державний бюджет
України та 2013 рік », який вичерпав
свою дію та безпідставно застосував
щодо позивача показники прожиткового
мінімуму для такої соціальної групи,
як особи, що втратили працездатність
( з 01.12.2013 року - 949 грн. ). Між тим,
належало застосувати показники
прожиткового мінімуму, що
встановлені ст. 7 Закону України « Про
державний бюджет України та 2014 рік «,
для працездатних осіб - 1218 грн.

Таким чином, офіційні доходи
позивача є меншими, ніж прожитковий
мінімум - 1170,80 грн., однак допущена
судом помилка, на думку колегії
суддів, істотно не впливає на
остаточне рішення суду з огляду на
наступне.

Як зазначалося вище, однією з умов
виникнення права на утримання, є
спроможність іншого з подружжя
надавати матеріальну допомогу.

Із матеріалів справи вбачається, що син
сторін проживає разом із
відповідачкою. Сторони в суді
апеляційної інстанції пояснили, що
позивач допомоги на утримання дитини
не надає.

Із листа загальноосвітньої школи ( а.с.
38 ) вбачається, що позивач успіхами
дитини не цікавиться, школу не
відвідує.

З метою забезпечити гідне існування
собі та неповнолітній дитині,
відповідачка змушена працювати на
двох роботах : лікарем-педіатром
дільничним в КУ « Сумська міська
дитяча клінічна лікарня Святої
Зінаїди « ( основна робота ) та касиром
торгівельного залу ТОВ « Мед-сервіс
Харків « ( за сумісництвом ). При цьому, в
ТОВ відповідачка працює ночами.

За основним місцем роботи, після
проведення передбачених законом
утримань, відповідачка отримує
заробітну плату в розмірі близько 2400
грн., що підтверджується довідкою КУ (
а.с. 135 ) та ще близько 600 грн.
відповідачка отримує щомісяця за
сумісництвом.

Із наданих колегії судів
документів вбачається, що
відповідачка за житлово-комунальні
послуги сплачує понад 500 грн.
щомісяця.

Також, відповідачка зобов»язана
та надає матеріальну допомогу своїй
матері, яка має похилий вік та хворіє
( а.с. 134 ).

Відповідачкою надані також довідки
Сумської міської ДЮСШ « Спартак « про
те, що син сторін займається у
секції вільної боротьби, всі витрати,
пов»язані з придбанням одягу та
взуття для тренувань несе
відповідачка.

При вирішенні питання щодо
спроможності відповідачки надавати
утримання колишньому чоловіку,
колегія суддів враховує також і те,
що син сторін перебуває у
підростковому віці, потребує
нормального розвитку, харчування,
одягу, відповідачка має нести
постійні витрати на навчання дитини,
придбання підручників, послуги
Інтернету тощо.

Отже, з урахуванням вищенаведених
обставин, колегія суддів приходить
до висновку про неможливість
стягнення з відповідачки аліментів
на утримання колишнього чоловіка з
міркувань її недостатньо високого
майнового стану.

Окрім того, у випадку задоволення
позову, це негативно вплине на
інтереси неповнолітньої дитини.

Між тим, із матеріалів справи
вбачається також, що позивач має у
власності та користуванні частку в
квартирі та автомобіль іноземного
виробництва, який вважає можливим
утримувати та обслуговувати ( а.с. 71 ).

Позивач надав до матеріалів справи
довідки з місця роботи та про доходи
( а.с. 11, 127 ), з яких вбачається,
що він працює на 0,1 ставки в ПрАТ «
Кириківське хлібоприймальне
підприємство « та його зарплата
становить близько 120 грн. в місяць.

Як слушно зауважує сторона
відповідача, відстань від міста
проживання позивача до місця роботи (
смт Кириківка В-Писарівського району
Сумської області ) становить 88 км.,
відтак офіційно показана позивачем
заробітна плата навряд чи покриває
його витрати на проїзд та на обід у
робочі дні.

Представником відповідача надані
докази існування на час розгляду
справи в суді по Суми, який є
обласним центром, чисельних вакансій
юристів ( усього 13 пропозицій ), із
заробітною платою від 1474 до 4500 грн.
Отже, різницю між офіційно
показаними доходами та прожитковим
мінімумом, у менше ніж 50 грн.,
позивач має можливість заробити в м.
Суми, не вдаючись до переїздів на
роботу в іншому населеному пункті
області та не перекладаючи обов»язок
зі свого утримання на колишню
родину.

Стан здоров»я позивача не виключає
його можливість як вільно
пересуватися, працювати за фахом, в
т.ч. і з дещо більшим навантаженням,
ніж 0,1 ставки.

Разом з тим, однією з підстав
відмови у задоволенні позову, суд
першої інстанції зазначив те, що під
час шлюбу позивач допускав негідну
поведінку в сім'ї. При цьому, суд
виходив з положень ч. 5 ст. 75 СК
України. Однак ці обставини не
знайшли свого належного
підтвердження під час розгляду
справи.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого
суду відповідає не повному обсязі.

Зокрема, суд послався на те, що
відповідачка ОСОБА_4 19.02.2010 року
зверталася до міліції із заявою про
застосування її чоловіком ОСОБА_3
насильства в сім'ї. За наслідками
перевірки було встановлено, що позивач
вдома вдарив ременем сина за отриману
ним незадовільну оцінку по шкільному
предмету, після чого виникла сварка з
ОСОБА_4 Позивачу винесено офіційне
попередження про недопустимість
вчинення насильства в сім'ї ( а.с. 85 ).

Однак цей випадок не є системним.

Не було доведено у належний спосіб,
а саме шляхом надання вироків та/або
постанов про притягнення позивача до
відповідальності за протиправні дії
щодо своєї колишньої дружини,
заподіяння їй побоїв, образ, інших
проявів насильства у сім»ї.

Не дають достатніх підстав для
визнання повіденки позивачка у шлюбі
негідною і показання двох допитаних
свідків з боку відповідачки.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України
визначено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, у
відповідності до п. 2), 3) та 4) ч. 1 ст.
309 ЦПК України, колегія суддів дійшла
до висновку про необхідність зміни
рішення суду, з виключенням з його
мотивувальної частини висновків про
негідну поведінку ОСОБА_3 у шлюбних
відносинах як підставу для відмови у
задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду належить
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду
м. Суми від 12 травня 2014 року в даній
справі змінити, виключивши з
мотивувальної частини рішення
висновки суду про негідну поведінку
ОСОБА_3 у шлюбних відносинах як
підставу для відмови у задоволенні
позову.

В іншій частині рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 12
травня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -