Справа №486/1980/13-ц 22.09.2014 22.09.2014 22.09.2014
Провадження №22-ц/784/2547/14
Головуючий у І інстанції Савін О.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Богуславською О.М.,

з участю:

представник позивача - Ремешевського
Є.А.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» рішення
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області від 23 липня 2014
року, ухваленого у цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про звернення стягнення на
квартиру, передану в іпотеку, та
виселення з неї, -

у с т а н о в и л а :

03 вересня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
(надалі Банк) пред'явило до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначений
позов, який обґрунтувало наступним.

31 липня 2008 року Банк в простій
письмовій формі уклав з ОСОБА_3
кредитний договір № NKUCGA.

За його умовами Банк зобов'язався
надати позичальнику кредит у розмірі 48
700 доларів 33 цента США, з яких 40 085
доларів 73 цента США на споживчі цілі та
8 614 доларів 60 центів США на сплату
страхових платежів, а той, у свою чергу,
- повернути їх частинами згідно графіку
погашення, по 660 доларів 44 цента США
щомісяця, до 31 липня 2028 року, сплачуючи
при цьому проценти за користування
позиченими грошима, виходячи з
процентної ставки 15 % на рік на суму
залишку заборгованості по кредиту.

Порушення позичальником умов
кредитного договору, давало Банку
право нараховувати пеню в розмірі 0,15%
від суми простроченої заборгованості
по кредиту за кожний день прострочки,
але не менше 1 гривні.

В той же день, в тій же формі, що і
названий кредитний договір, на
забезпечення його виконання, Банк з
однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з другої сторони, уклали
іпотечний договір, за яким останні,
передали в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк»
нерухоме майно, що перебувало у їх
спільній частковій власності, а саме,
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 70,4 м2, житловою площею
37,2 м2.

Взятий на себе обов'язок Банк виконав
належним чином, в той час, як ОСОБА_3
свого слова недотримався.

Отримавши надані Банком гроші, він
використав їх на власний розсуд, проте
повертати кредит та вносити плату за
користування ним не забажав, внаслідок
чого, станом на 05 липня 2013 року у нього
виникла заборгованість у розмірі 124 313
доларів 32 цента США з яких:

· 39 848 доларів 45 центів США
заборгованість за кредитом;

· 27 977 доларів 46 центів США
заборгованість по процентам за
користування кредитом;

· 7 376 доларів 92 цента США
заборгованість по комісії за
користування кредитом;

· 43 161 долар 04 цента США пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

· 31 долар 25 цента США штраф
(фіксована частина);

· 5 918 доларів 19 центів США штраф
(процентна складова).

Повідомлення Банку з вимогою сплатити
борг і позичальник, і іпотекодавці
проігнорували - у зв'язку з чим у
фінансової установи не залишилося
іншого вибору, як пред'явити зазначений
позов і, посилаючись на виписані
обставини, просити його задовольнити,
звернувши, на погашення
заборгованості, стягнення на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 70,4 м2,
житловою площею 37,2 м2, та виселивши з
неї відповідачів, разом з іншими
особами, які в ній проживають та
зареєстровані.

Відповідачі проти позову заперечували,
пояснивши, що їх волевиявлення на
укладення договору іпотеки не було, а
підписали вони його під впливом ОСОБА_3,
який за допомогою шахрайських дій
змусив їх до того, за що і засуджений
вироком Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 14
квітня 2014 року.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 23 липня
2014 року в задоволені позову відмовлено
за його безпідставністю.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
просило його скасувати і ухвалити у
справі нове рішення - про задоволення
позову.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційні скарги слід задовольнити
частково, оскаржене рішення суду 1
інстанції скасувати і ухвалити у
справі нове рішення, яким у задоволені
позову відмовити з підстав введення в
державі мораторію на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено у оскарженому судовому
рішенні, місцевий суд виходив з того, що
укладений договір іпотеки є недійсним,
а тому не тягне наслідків передбачених
ним.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області не погоджується
з обставинами та правовідносинами,
встановленими судом 1 інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає помилковими,
необґрунтованими й незаконними.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки
виникають із договорів та інших
правочинів, зміст яких, відповідно до
статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; вони вчинені у формі,
встановленій законом, особами, які
мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
договір (правочин) нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність (у повному
обсязі або окремої його частини) за
судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не
встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору
притаманна така риса, як свобода
договору. Поряд із справедливістю,
добросовісністю і розумністю вона
вважається вищою цінністю права, що
забезпечує природне існування
фізичної особи.

Свободу договору можна
охарактеризувати як нормативно
закріплену можливість особи
здійснювати дії, вчинки на власний
розсуд, не порушуючи при цьому свободу
інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному
розкривається у ст.627 ЦК України, яка з
посиланням на ст.6 ЦК України
встановлює співвідношення актів
цивільного законодавства і договору.
За ними, зміст названого принципу
проявляється у свободі особи вільно
вступати у договірні відносини;
самостійно обирати контрагента та вид
договору, який регулюватиме їх взаємні
відносини; самостійно визначають умови
(зміст) договору, структуру і вид
договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати
договір, що передбачений законом (так
звані поіменовані договори, які прямо
передбачені в ЦК України або в іншому
нормативному акті) договору, так і
договір, не передбачений у
законодавстві (непойменований), проте
породжує права та обов'язки його
учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без
погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Такі суттєві
умови договору визначаються в законі,
разом з тим ними можуть стати будь-які
умови, на погодженні яких наполягає та
чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу
договору, відсутність будь-якої з них
не дає змоги сторонам виконати їх
обов'язки, які покладаються на них за
договором. Якщо сторони досягли згоди
за всіма істотними умовами, які визнані
такими законом або необхідні для
даного виду, то договір вважається
укладеним і набуває обов'язкової сили
для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є
підставою виникнення договірного
зобов'язання - під яким, відповідно до
ст. 509 ЦК України, слід розуміти
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526, ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов зобов'язання і
вимогами закону, інших правових актів,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або іншими звичайно застосовуваними
вимогами". Принцип належного виконання
припускає, що зобов'язання має бути
виконане належними суб'єктами, в
належному місці, в належний час,
належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід
розуміти такий протиправний вплив з
боку правопорушника, внаслідок чого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення чи взагалі
ліквідації. Порушенням зобов'язання є
його невиконання і неналежне
виконання. Невиконання зобов'язання
має місце тоді, коли сторони взагалі не
вчиняють дій, які складають зміст
зобов'язання, або не утримуються від
певних дій, хоча за змістом
зобов'язання могли утримуватися від їх
вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, чи
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків і моральної
шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК
України боржник, не звільняється від
обов'язку виконати зобов'язання в
натурі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитного договору та договору
іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 31
липня 2008 року Банк в простій письмовій
формі уклав з ОСОБА_3 кредитний договір
№ NKUCGA.

За його умовами Банк зобов'язався
надати і надав на споживчі цілі
позичальнику кредит у розмірі 48 700
доларів 33 цента США, з яких 40 085 доларів
73 цента США та 8 614 доларів 60 центів США
на сплату страхових платежів, а той, у
свою чергу, - повернути їх частинами
згідно графіку погашення, по 660 доларів
44 цента США щомісяця, до 31 липня 2028 року,
сплачуючи при цьому проценти за
користування позиченими грошима,
виходячи з процентної ставки 15 % на рік
на суму залишку заборгованості по
кредиту.

Порушення позичальником умов
кредитного договору, давало Банку
право нараховувати пеню в розмірі 0,15%
від суми простроченої заборгованості
по кредиту за кожний день прострочки,
але не менше 1 гривні.

В той же день, в тій же формі, що і
названий кредитний договір, на
забезпечення його виконання, Банк з
однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з другої сторони,
уклали іпотечний договір, за яким
останні, передали в іпотеку ПАТ КБ
«ПриватБанк» нерухоме майно, що
перебувало у їх спільній частковій
власності, а саме, трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 70,4 м2,
житловою площею 37,2 м2.

Взятий на себе обов'язок Банк виконав
належним чином, в той час, як ОСОБА_3
свого слова недотримався.

Отримавши надані Банком гроші, він
використав їх на власний розсуд, проте
повертати кредит та вносити плату за
користування ним не забажав, внаслідок
чого, станом на 05 липня 2013 року у нього
виникла заборгованість у розмірі 124 313
доларів 32 цента США з яких:

· 39 848 доларів 45 центів США
заборгованість за кредитом;

· 27 977 доларів 46 центів США
заборгованість по процентам за
користування кредитом;

· 7 376 доларів 92 цента США
заборгованість по комісії за
користування кредитом;

· 43 161 долар 04 цента США пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

· 31 долар 25 цента США штраф
(фіксована частина);

· 5 918 доларів 19 центів США штраф
(процентна складова).

Повідомлення Банку з вимогою сплатити
борг і позичальник, і іпотекодавці
проігнорували у зв'язку з чим той
пред'явив зазначений позов, вибравши на
захист своїх інтересів названий
спосіб, а саме, звернення стягнення на
заставлену квартиру, пов'язане з
виселенням відповідачів з займаного
житла. Виписані обставини - давали
позивачеві право привести у дію
механізм дії зазначених статей і
вимагати дострокового повернення
взятих у борг грошових сум та сплати
заборгованих сум, а також ставити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а суду, відповідно до
статей 525-526, 546, 553-554, 1048 - 1050, 1054 ЦК
України, Закону України "Про іпотеку" -
підстави для задоволення цих вимог.

При цьому, вважати, що укладений між
сторонами договір іпотеки є недійсним,
законних підстав немає, оскільки
відповідачі позову з такою вимогою не
заявляли і він не визнаний судом
недійсним. Не можна вважати договір
іпотеки і нікчемним, оскільки з вироку
Южноукраїнського міського суду
Миколаївської області від 14 квітня 2014
року такого висновку зробити не можна.

За такого, на час розгляду судом 1
інстанції даної цивільної справи
іпотечний договір є дійсним і таким, що
тягне за собою передбачені ним правові
наслідки, а тому вимога про звернення
стягнення на предмет іпотеки підлягала
задоволенню.

Проте, 07 червня 2014 року набрав чинності
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно якого
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання майнового
поручителя; у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 м2 для
квартири та 250 м2 для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи та з
врахуванням норми про дію цивільного
закону у часі, для застосування
положень названого закону є усі
необхідні умови:

· квартира передана на
забезпечення кредиту, виданого в
іноземній валюті;

· на день набрання чинності
названим законом, стягнення на
квартиру не було звернуто;

· квартира, передана
відповідачами в іпотеку, є єдиним їх
місцем проживання;

· її площа не перевищує 140 м2.

За таких обставин у позовній вимозі про
звернення стягнення на предмет іпотеки
слід було відмовити з названих підстав.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої
думки і відмовив з інших, законом не
обґрунтованих обставин, то зазначений
висновок слід провести рішенням
апеляційної інстанції.

Оскільки вимога про виселення
відповідачів є похідної він першої
вимоги і слідує її процесуальній долі,
то і в її задоволенні слід відмовити.

При цьому. як на думку колегії, взявши
до уваги підстави відмови у позові і
відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачів у дольовому порядку на
користь позивача слід стягнути судові
витрати того в обох судових інстанціях,
що становитиме по 1 345 гривень 50 копійок
з кожного.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів судової палати,
-

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 23 липня
2014 року скасувати і ухвалити у справі
нове рішення, яким у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
відмовити у зв'язку із набранням
чинності Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» по 1 345 гривень 50
копійок з кожного на відшкодування
судових витрат того в обох судових
інстанціях.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: