22-ц/775/608/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Помогайбо
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Мироненко І.П., Попової
С.А.,

при секретарі Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення з житлового будинку та
вселення до нього,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
20 березня 2014року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач
звернувся до суду з даним позовом.
Посилався на те, що 5 червня 2002 року між
ним та ОСОБА_4, матір'ю відповідачів, на
Олександрівській універсальній
товарній біржі був укладений договір
купівлі-продажу №АЦ-110 належного їй
будинку АДРЕСА_1. Право власності на
даний житловий будинок було
зареєстровано ним в БТІ м. Маріуполя.
Проте, у вищевказаному будинку до його
продажу були зареєстровані діти
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 На теперішній
час колишня власниця будинку померла. З
метою захисту порушеного права, як
власника житлового будинку, позивач
просив виселити відповідачів та
вселити його у вказаний будинок.

Заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 20 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення скасувати та ухвалити
нове,яким задовольнити його вимоги,
посилаючись на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, судом
порушені норми матеріального і
процесуального права.

Відповідачі в судове засідання
апеляційного суду двічі не з»явилися,
будучі належним чином повідомленими
про час та місце розгляду справи. Тому,
відповідно до ч.2 ст.305 та 76 ЦПК України,
справа розглянута у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_5, який підтримав
доводи скарги та просив її
задовольнити, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову, суд зазначив в рішенні про те,
що з наявних в матеріалах справи
доказів не вбачається того, що позивач
набув право власності на спірний
житловий будинок, оскільки, ані
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу на даний будинок, а ні
рішення суду про визнання дійсним
договору купівлі-продажу будинку від
05.06.2002 року суду не надано, а тому ОСОБА_1
не набув права вимоги виселення
відповідачів з будинку та відповідно
права на його вселення до цього
будинку.

Колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
оскільки вони не відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте, таким вимогам рішення суду не
відповідає.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції, ч. 1
ст. 321 ЦК право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 155 цього Кодексу передбачено,
що власник жилого будинку, квартири не
може бути позбавлений права
користування жилим будинком
квартирою, крім випадків, передбачених
законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
КП «Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» ОСОБА_1 9 вересня 2002
року видане реєстраційне посвідчення,
відповідно до якого жилий будинок
АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за
останнім на праві приватної власності
на підставі біржового контракту №АЦ-110
от 05.06.2002 року, право власності
зареєстроване за реєстровим №13112.

Відповідно до рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 20
березня 2012 року договір купівлі -
продажу домоволодіння АДРЕСА_1, що
складається з жилого будинку літ «А-1»,
сараю літ «Д-1», вбиральні літ «В-1»,
огорожі та замощення, загальною площею
22,2 кв.м.,укладений 5 червня 2002 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на Олександрійській
універсальній товарній біржі визнано
дійсним.

Реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1,
підтверджена довідкою Жовтневого
районного відділу ДМС України в м.
Маріуполі від 29 листопада 2013 року,
довідками з адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС, УДМС України в
Донецькій області від 06 грудня 2013 року
та 09 грудня 2013 року (а.с.13,28,29).

Враховуючи обставини справи та
вимоги закону, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що
позивач не набув права власності на
спірний будинок. Цей висновок
спростовується як рішенням суду про
визнання договору купівлі - продажу
спірного будинку дійсним так і
свідоцтвом про реєстрацію права
власності на будинок, виданим позивачу
КП «Маріупольське бюро технічної
інвентаризації».

З огляду на те, що позивач, як
власник спірного будинку, має право
безперешкодно користуватися та
розпоряджатися ним, висновок суду про
відсутність у позивача підстав для
вселення у будинок, належний йому на
праві власності, є необґрунтованим. У
зв'язку з викладеним, рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 про вселення у будинок
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
в цій частині.

Що стосується рішення про відмову у
задоволенні позову про виселення
відповідачів зі спірного будинку,
колегія суддів вважає, що воно підлягає
скасуванню з ухваленням рішення про
відмову у позові з інших підстав.

У відповідності з вимогами ч.3
ст.9 ЖК України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб,які беруть участь у справі,
виникає спір.

Статтею 57 ЦПК України
встановлено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема звуко
- і відеозаписів, висновків експертів.

З пояснень позивача в судовому
засіданні апеляційного суду
вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в спірному будинку на даний час
не проживають. Зазначене
підтверджується і судовими
повістками, повернутими до
апеляційного суду з відмітками
поштового відділення про те, що
адресати вибули з даного будинку.

Враховуючи, що належних та допустимих
доказів про фактичне проживання
відповідачів або знаходження їх майна
в спірному будинку матеріали справи
не містять, тобто, про наявність спору
між сторонами в цій частині, підстав
для задоволення позову про виселення
відповідачів колегія суддів не вбачає.

З огляду на те, що суд, відповідно до
ст.11 ЦПК України, розглядає справи не
інакше, як за зверненням осіб в межах
заявлених ними вимог, а вимог про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом зняття відповідачів з
реєстрації ОСОБА_1 не заявлялося,
рішення суду про відмову у задоволенні
позову в частині виселення
відповідачів підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові з підстав недоведеності
факту проживання відповідачів у
спірному будинку.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія
суддів ,-

в
и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 20 березня 2014 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Вселити ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з
будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді