Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/2537/14
Головуючий у 1 інстанції: Кофанов
Суддя-доповідач: Денисенко Т.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

при секретарі Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5 на рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від « 15» квітня 2014
р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та поділ спільного майна
подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та поділ спільного майна
подружжя, який в процесі розгляду
справи уточнила.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що 05 листопада 1972 року вона
уклала з відповідачем шлюб, після
цього вона та відповідач переїхали у
спірний житловий будинок, який був
наданий по переселенню батькові
відповідача, але потім переоформлений
на відповідача. За спільні кошти був
сплачений кредит за цей будинок, а у 1987
році було оформлено право власності
також на ім'я відповідача. У листопаді
1993 року вона розірвала шлюб із
відповідачем, але з січня 1995 року
відносини з ним знову налагодилися,
вони стали проживати - сім'єю без
реєстрації шлюбу та вести спільне
господарство, такі відносини тривали
до 2013 року.

У цей проміжок часу у 2011 році на ім'я
відповідача був придбаний автомобіль
MERSEDES-BENZ VITO. Вона стверджує, що цей
автомобіль був придбаний за її
особисті кошти , отримані від продажу
житлового будинку, який залишився їй у
спадок.

Враховуючи це, вважає, що за нею має
бути визнано право власності на 1/2
частину спірного житлового будинку та
на весь автомобіль в цілому.

З цих підстав просила встановити
факт проживання її з відповідачем
однією сім'єю в період часу з січня 1995
року до 10 серпня 2013 року, та визнати за
нею в порядку поділу спільного з
відповідачем майна право власності на
1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та
право власності на автомобіль MERSEDES-BENZ
VITO 1999 року випуску, кузов НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Вільнянського районного
суду Запорізької області від 15 квітня
2014 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю в період
часу з 01.01.2004 року по 10.08.2013 року.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу
спільного майна право власності на:

1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1;

1/2 частину автомобілю MERSEDES-BENZ VITO 1999 року
випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1.

В задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
в особі представника ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду в частині
визнання права власності на 1/2 частину
автомобіля скасувати та в цій частині
постановити нове рішення про визнання
за нею право особистої приватної
власності на спірний автомобіль.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_4 та представників
апелянтів ОСОБА_5, ОСОБА_3, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають з таких підстав.

Як установлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебували у шлюбі з 05 листопада 1972
року по 25 лютого 1994 року (а.с. 9,10)

Житловий будинок АДРЕСА_1, вартістю 2 300
крб., 03 грудня 1971 року радгоспом
«Петромихайлівський» був переданий
ОСОБА_7 на підставі пп .а) п.3 постанови
Ради міністрів Української РСР №400 від
30.08.1973 року «Про пільги по переселенню»
для проживання його сім'ї, до складу
якої входив його син ОСОБА_2

Після реєстрації шлюбу в 1972 році ОСОБА_4
та ОСОБА_2 стали проживати в цьому
житловому будинку, а ОСОБА_7 відмовився
від нього та переоформив будинок та
зобов'язання по оплаті його вартості на
відповідача, що підтверджено
переселенським квитком №051748, виданим
Запорізьким облвиконкомом 03 грудня 1971
року, (а.с. 11-12).

Перебуваючи в шлюбі в період з 1974 року
по 12 травня 1987 року сторони сплатили
вартість будинку, що підтверджено
квитанціями №214, №264, №316, №332, .№513, і 7
травня 1988 року виконавчим комітетом
Петро-Михайлівської сільської ради
видано ОСОБА_2 свідоцтво №225 про право
власності на житловий будинок (а.с. 13,
53).

Згідно зі ст. 22 КпШС України (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

За правилами ст. 28 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Доводи апелянта про неправильність
висновку суду про право власності
ОСОБА_4 на 1/2 частину спірного будинку,
оскільки вона не була членом сім'ї
ОСОБА_7 і вона не зазначена у
переселенському квітку як особа, якій
передається будинок для проживання,
необґрунтовані.

Спірний будинок надавався у 1971 році
сім'ї переселенця ОСОБА_7 для
проживання, а право власності на такий
будинок за діючим на той час
законодавством (у відповідності до
постанови Ради Міністрів СРСР від
31.05.1973 р. №364 зі змінами, внесеними
постановою Ради Міністрів СРСР від
23.06.1977 р. №555,) передавалося у власність
громадянам, яким він був наданий у
зв'язку з переселенням, тільки у разі
оплати його повної вартості.

Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_4
була вселена в спірний будинок як
дружина переселенця ОСОБА_2 з
додержанням вимог закону та набула
право користування цим будинком, що
ніким із переселенців не оспорюється,
вартість будинку була оплачена ОСОБА_2
за спільні кошти їх сім'ї, суд дійшов до
правильного висновку що зазначений
будинок являвся спільною сумісною
власність подружжя, тому позивачці
належить 1/2 частка цього будинку.

Крім того, судом установлено, що у
листопаді 1993 року сторони розлучилися
і розірвали шлюб, але з січня 1995 року
відносини між ними знову налагодилися,
вони стали проживати - сім'єю без
реєстрації шлюбу та вести спільне
господарство. З цього часу та до 10
серпня 2013 року сторони перебували у
фактично шлюбних відносинах. Рішення в
частині встановлення факту проживання
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю в період
часу з 01.01.2004 року (дня набрання
законної сили СК України) до 10.08.2013 року
сторонами не оскаржується.

У цей проміжок часу у 2011 році на ім'я
відповідача був придбаний автомобіль
MERSEDES-BENZ VITO, державний номер НОМЕР_1.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про
неправильність висновків суду про те,
що цей автомобіль являється спільною
сумісною власністю сторін, оскільки
автомобіль був придбаний за її кошти,
отримані від продажу будинку, що був її
особистою власністю, необґрунтовані.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Зі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу вбачається, що
автомобіль MERSEDES-BENZ VITO зареєстрований
за відповідачем 14 вересня 2011 року (а.с.
81).

Згідно з розпискою від 07 вересня 2010
року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_8 за
проданий будинок 120 000 грн. і
зобов'язалася оформити спадщину на
земельну ділянку та оформити угоду (
а.с. 56).

Між тим, відповідно до п. 4 договору
купівлі-продажу, який 14 вересня 2012 року
був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 і
посвідчений нотаріально, продаж
будинку, що належав позивачці на праві
власності, був вчинений за 85 000 грн., які
продавець одержала повністю від
покупця в момент підписання та
нотаріального посвідчення цього
договору (а.с. 54-55).

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив обставини справи, доводи і
заперечення сторін, дав належну оцінку
всім наданим сторонами доказам у їх
сукупності та дійшов про правильного
висновку про часткове задоволення
вимог позивачки.

Рішення ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права
підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 15 квітня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: