Справа № 2-2079/11
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2014 року
міський суд
в особі судді - Ковальова І.М.
при секретарі - Жижчук А.В.
з участю представника позивача
з участю представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
Позивач - відповідач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя, а в
подальшому, 09 вересня 2013 року подала
заяву про уточнення позовних вимог.
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач-відповідач,ОСОБА_3, посилається
на те, що 21 квітня 1990 року між нею та
відповідачем-позивачем, ОСОБА_4, був
укладений шлюб, зареєстрований в
Рівненському міському відділі ЗАГС,
запис в книзі реєстрації актів про
укладення шлюбу № 523.
Від даного шлюбу вони мають двох
дітей: сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.
Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 10 квітня
2006 року шлюб між ними розірвано. Діти
залишені на проживанні з нею .

Вказує, що за час перебування у шлюбі
із ОСОБА_4 ними було набуто у спільну
сумісну власність подружжя наступне
майно: збудовано житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_5 ;
земельну ділянку площею 0,195 га в
АДРЕСА_5 для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель.

Позивач-відповідач, просила, що у
зв'язку із тим, що на її утриманні на
момент звернення до суду перебували
неповнолітні діти, а
відповідач-позивач не надавав належних
коштів на їх утримання, розмір
аліментів, які вони утримували був
недостатнім для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування, на час розгляду справи є
заборгованість по аліментах, а тому на
підставі положення ст. 70 Сімейного
кодексу України у неї є всі підстави
просити суд про відступлення від
засади рівності часток подружжя у
спільному майні та виділу їй 2/3 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями та 2/3 частини земельної
ділянки для її обслуговування, а
відповідачу виділити 1/3 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями та 1/3 частини земельної
ділянки для її обслуговування, а також
майно відповідно до акту передачі від 27
липня 2009 року.

Відповідач-позивач ОСОБА_4, звернувся
до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя.
Судом до спільного розгляду з
первісним позовом було прийнято
зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя.

Відповідач - позивач свої вимоги по
зустрічному позову про поділ майна
подружжя уточнив, подавши заяву до суду
про уточнення позовних вимог 02 вересня
2014 року. Остаточно просить суд виділити
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, невід'ємні
поліпшення житлового приміщення, меблі
побутову техніку в асортименті на
загальну суму 15000 грн., а йому залишити
право власності на домоволодіння по
АДРЕСА_5. Оскільки ним особисто
приватизована земельна ділянка площею
0,195 га. в АДРЕСА_5, тому вона розподілу не
підлягає. Свої вимоги обґрунтовує тим,
що позивач за первісним позовом не
приймала участі у будівництві будинку
з 2006 року по даний час, жодним чином не
допомагала його добудові та
обслуговуванні. Всі витрати по
будівництву несли його батьки.

Представник позивача-відповідача,
позовні вимоги своєї довірительки в
судовому засіданні підтримав в повному
обсязі, позовні вимоги ОСОБА_4 до його
довірительки не визнав, покликаючись
на ті обставини, що ОСОБА_3 під час
перебування у зареєстрованому шлюбі із
відповідачем ОСОБА_4 - з квітня 1990 року
до квітня 2006 року - вони спільно, за
власні кошти для своєї сім'ї побудували
будинок на АДРЕСА_5, на виділеній для
цього ОСОБА_4 земельній ділянці, а тому
спірний будинок та земельна ділянка є
спільним майном подружжя.

Вказані обставини встановлені
рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних та адміністративних
справах апеляційного суду Рівненської
області від 28 листопада 2011 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_7,
ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 , треті особи:
виконавчий комітет Рівненської
міської ради, комунальне підприємство
„Рівненське міське бюро технічної
інвентаризації", про визнання права
спільної часткової власності на
домоволодіння, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання права спільної часткової
власності на земельну ділянку.
Квартиру АДРЕСА_1, сторони по справі
перебуваючи у шлюбі не придбавали, тому
вона не може бути об'єктом права
спільної сумісної власності.

Представник відповідача - позивача,
позовні вимоги свого довірителя в
судовому засіданні підтримав в повному
обсязі з мотивів викладених в
зустрічній позовній заяві та
уточнюючій заяві зустрічного позову,
позовні вимоги ОСОБА_3 до його
довірителя не визнав, покликаючись на
ті обставини, що ОСОБА_3 не приймала
участі у будівництві будинку з 2006 року
по даний час, жодним чином не
допомагала його добудові та
обслуговуванні. Всі витрати по
будівництву несли батьки його
довірителя. Оскільки його довірителем
приватизована земельна ділянка площею
0,195 га. в АДРЕСА_5, тому вона розподілу не
підлягає.

Не заперечив встановлених обставин
рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних та адміністративних
справах апеляційного суду Рівненської
області від 28 листопада 2011 року.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
суд прийшов до висновку, що первісний
позов підлягає до часткового
задоволення, а зустрічний позов не
підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 21 квітня 1990 року
між сторонами по справі, був укладений
шлюб, зареєстрований в Рівненському
міському відділі ЗАГС, запис в книзі
реєстрації актів про укладення шлюбу №
523.

Від даного шлюбу сторони мають двох
дітей: сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 10 квітня
2006 року шлюб між сторонами розірвано.
Діти залишені на проживанні з матір'ю .

Рішенням Рівненської районної ради
від 08 грудня 1991 року № 290
відповідачу-позивачу ОСОБА_4 для
індивідуального житлового будівництва
було виділено земельну ділянку площею
0,10 га по АДРЕСА_5.

Рішенням Великоомелянської
сільської ради від 21 березня 1997року №
239 ОСОБА_4 додатково виділено та
передано у власність земельну ділянку
площею 0, 095 га за цією самою адресою.

У червні 1998 року ОСОБА_4 отримав
державний акт на право приватної
власності на всю земельну ділянку.

16 грудня 2005 року на підставі
розпорядження міського голови № 2239-р
від 14 грудня 2005 року ОСОБА_4 отримав
свідоцтво про право власності на
будинок АДРЕСА_5, побудований на цій
земельній ділянці.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини встановлені, судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи, або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судовим рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних та
адміністративних справах апеляційного
суду Рівненської області від 28
листопада 2011 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 , треті особи: виконавчий
комітет Рівненської міської ради,
комунальне підприємство „Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації",
про визнання права спільної часткової
власності на домоволодіння, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права спільної
часткової власності на земельну
ділянку, встановлено, що «При наявності
таких обставин, на думку колегії
суддів, відсутні підстави вважати, що
між позивачами та відповідачем ОСОБА_4
дійсно укладалась письмова угода про
сумісну діяльність по будівництву
спірного будинковолодіння в липні 1991
року, а обрана останніми така лінія
поведінки обумовлена лише їх
прагненням зменшити частку у спірному
будинковолодінні відповідача ОСОБА_3,
яке їй належить на праві спільної
сумісної власності із відповідачем
ОСОБА_4, як майно колишнього подружжя».

Ухвалою колегії суддів Судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 лютого 2012 року рішенням
колегія суддів судової палати у
цивільних та адміністративних справах
апеляційного суду Рівненської області
від 28 листопада 2011 року по вище
вказаній справі залишено в силі.

Отже, рішення колегії суддів судової
палати у цивільних та адміністративних
справах апеляційного суду Рівненської
області від 28 листопада 2011 року, яким
встановлено, що будинок АДРЕСА_5,
побудований на земельній ділянці
площею 0,195 га. належить позивачу ОСОБА_3,
на праві спільної сумісної власності
із відповідачем ОСОБА_4, як майно
колишнього подружжя і є приюдиційним
для вирішення даної справи про поділ
спільного майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

В судовому засіданні представник
відповідача-позивача адвокат ОСОБА_2
будь -якими належними та допустимими
доказами не довів, що квартира АДРЕСА_1,
була придбана сторони по справі
перебуваючи їх у шлюбі.

Представник позивача-відповідача
ОСОБА_1 в судовому засіданні спростував
твердження про те, що квартира АДРЕСА_1,
належить ОСОБА_3, та придбана сторони по
справі перебуваючи їх у шлюбі. Свої
заперечення обґрунтував тим, що дана
квартира рішенням виконавчого
комітету Здолбунівської міської ради
народних депутатів Рівненської
області №170 від 17 червня 1994 року «Про
затвердження виписок та протоколів, що
надійшли від організацій та
підприємств міста» затверджено витяг з
протоколу №89 від 18 квітня 1994 року
засідання президії профкому та
адміністрації ЦШК, про виділення
однокімнатної квартири АДРЕСА_1, сім'ї
ОСОБА_9 в складі 2-х чоловік з зняттям з
черги, даний витяг долучено до
матеріалів справи.

Враховуючи встановлені обставини в
судовому засіданні, суд приходить до
висновку, що квартира АДРЕСА_1, не
відноситься до об'єкту права спільної
сумісної власності подружжя і,
відповідно, поділу між подружжям не
підлягає. Оскільки належних та
достатніх доказів на підтвердження
зустрічних позовних вимог в цій
частині представником
відповідача-позивача адвокатом ОСОБА_2
не надано.

Що стосується вимог
відповідача-позивача ОСОБА_4 в частині
про виділення позивачу-відповідачу
ОСОБА_3 невід'ємних поліпшень житлового
приміщення - квартири АДРЕСА_1, меблів
побутової техніки в асортименті на
загальну суму 15000 грн., а йому залишити
право власності на домоволодіння по
АДРЕСА_5, то на думку суду дане
співвідношення є не співрозмірним,
оскільки судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1, не відноситься до
об'єкту права спільної сумісної
власності подружжя і, відповідно,
поділу між подружжям не підлягає, речі
побутового вжитку на які покликається
відповідач-позивач ОСОБА_4 згідно акту
від 27 липня 2009 року передані йому
позивачем-відповідачем ОСОБА_3 Вимог
про поділ речей побутового вжитку в
натурі сторонами по справі не
заявляється.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи встановлені обставини,
суд приходить до висновку, що поділу
підлягає будинковолодіння АДРЕСА_5 та
земельна ділянка площею 0,195 га., які
належить позивачу-відповідачу ОСОБА_3,
на праві спільної сумісної власності
із відповідачем-позивачем ОСОБА_4, як
майно колишнього подружжя.

Відповідно до ст.22 КпШС України (який
був чинним на час придбання спірного
майна), майно нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю, а отже житловий будинок з
надвірними будівлями і спорудами та на
земельна ділянка площею 0,195 га, що
знаходяться в АДРЕСА_5 набуте сторонами
по справі, відноситься до майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є
у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. Дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Згідно ст.28 КпШС України (який був
чинним на час придбання спірного
майна) в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя
частки визнаються рівними.

В судовому засіданні не
встановлено обставин, що мають
істотне значення для відступлення від
принципу рівності часток при поділі
даних об'єктів, та виділу ОСОБА_3 2/3 їх
частини на підставі положень ст. 70
Сімейного кодексу України, оскільки
спільний син ОСОБА_5 сторін на даних
час вже повнолітня ( 23 роки), сину ОСОБА_6
(14 років), які не мають жодних фізичних
чи психічних відхилень, в судовому
засіданні представником
позивача-відповідача не доведено та
судом не здобуто жодних доказів, що
ОСОБА_4 вчиняв дії, які б свідчили
про те, що він не дбає про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховував, знищував чи пошкоджував
спільне майно, що унеможливлює
застосування в даному випадку положень
ст. 70 Сімейного кодексу України, на яку
посилалась ОСОБА_3 , обґрунтовуючи
вимоги про відступлення від
рівності часток.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Оскільки шлюбний договір між
сторонами не укладався і судом не
встановлено існування домовленості
між сторонами щодо визначення часток у
спільній сумісній власності, частки
майна ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у житловому
будинку та земельній ділянці є рівними.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Частиною 5 ст.71 СК України
встановлено, що присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено у п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (далі
- постанова Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11),
вирішуючи питання про поділ майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення ч.4,ч.5 ст.71 СК
України щодо обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.365
ЦК України, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст.11 ЦК України) та попереднього
внесення на депозитний рахунок суду
відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Судом призначалась
судово-будівельна експертиза, однак
повідомленням №180 від 05.06.2014 року
було надано відповідь про
неможливість дачі висновку, оскільки
станом на 05.06.2014 року розрахунку по
договору на виконання судової
експертизи не проведені ,сторони від
оплати відмовились, а в силу ст.10,60
ЦПК України кожна сторонам повинна
довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків
встановлених цим Кодексом.

Сторонами не надано суду жодних
доказів щодо можливості поділу
житлового будинку з надвірними
будівлями і спорудами та земельної
ділянки площею 0,195 га, що знаходяться в
АДРЕСА_5, а тому вказане майно суд
визнає неподільним, згідно вимог ч.2
ст.183 ЦК України.

Таким чином, при поділі вказаного
майна, незалежно від його варіантів,
виникає необхідність присудження
одному з подружжя грошової
компенсації. Жодна із сторін не
висловила згоди на присудження їй
грошової компенсації замість частки у
праві спільної сумісної власності на
згадане майно і попередньо не внесла
відповідну грошову суму на депозитний
рахунок суду. На думку суду, про
відсутність таких намірів, крім іншого,
свідчать як саме обґрунтування
позовних вимог позивачем, так і
обґрунтування заперечень, наведені
відповідачем.

Враховуючи встановлені по справі
обставини та позицію сторін щодо
предмету спору, а також неможливість
реального поділу між сторонами
неподільних речей відповідно до їх
часток, суд вважає необхідним
визначити ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишити майно у їх спільній частковій
власності.

На підставі ст. ст. 60,61,70,71 СК
України, постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя,керуючись
ст.ст.10,11,57-60,88,212,213-215, 218, 223,294,360- 7 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя -
задоволити частково.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя - відмовити.

Визнати ідеальні частки ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у житловому будинку з
надвірними будівлями і спорудами, що
знаходиться в АДРЕСА_5 по 1/2 частині за
кожним.

Визнати ідеальні частки ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у земельній ділянці, площею 0,195
га, що розташована за адресою
АДРЕСА_5, призначена для будівництва
та обслуговування житлового
будинку та господарських будівель
по 1/2 частині за кожним.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
спільної часткової власності житловий
будинок з надвірними будівлями і
спорудами та на земельну ділянку
площею 0,195 га, що знаходяться в АДРЕСА_5
по 1/2 частині за кожним.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до
Апеляційного суду Рівненської
області через суд першої
інстанції. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано
набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: