Справа №487/3251/14-ц 15.09.2014 15.09.2014 15.09.2014
Провадження №22-ц/784/2344/14
Провадження №22-ц/784/2344/14
Суддя суду першої інстанції Корнешова
Доповідач апеляційного суду
Ухвала

Іменем України

15 вересня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Орельською Н.М.,

за участі: позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 рішення Заводського районного
суду міста Миколаєва від 16 липня 2014
року, ухвалене по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про
стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав, що 21 серпня 2008 року він надав
відповідачу ОСОБА_4 в борг кошти в сумі
25 000 доларів США на строк до 01 лютого 2009
року, одержання яких відповідач
підтвердив розпискою.

Проте, позичальник ухилився від
повного та своєчасного виконання умов
договору позики в частині повернення
отриманих коштів.

Разом з тим, посилаючись на те, що
обумовлені кошти були отримані
відповідачем ОСОБА_4 в інтересах сім'ї
та, відповідно були використані на її
нужди, позивач просив стягнути в рівних
частках з відповідачів суму боргу в
розмірі 137 500 грн. з кожного, а також три
проценти річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання по 20
625 грн.

Рішенням Заводського районного суду
міста Миколаєва від 16
липня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 за договором позики від 21 серпня
2008 року 137 500 грн. боргу та
три процента річних за прострочення
повернення боргу в сумі 20 625 грн. В
решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
судом дійсних обставин справи та
порушення вимог матеріального права,
просив скасувати рішення суду в
частині відмови у стягненні з
ОСОБА_6 коштів та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглянувши спір
в межах заявлених позовних вимог,
правильно з'ясував обставини справи й
дійшов вірного висновку, що
відповідач ОСОБА_7 не повинна нести
цивільно-правову відповідальність за
неналежне виконання договірних
зобов'язань боржника ОСОБА_4, оскільки
саме останній повинен повернути
отримане ним у борг.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.3 ЦК України однією із засад
цивільного законодавства є свобода
договору.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають з підстав,
передбачених законодавством, зокрема з
договорів та інших правочинів.

Статтею 14 ЦК України встановлено, що
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Положеннями ст.627 ЦК України визначено,
що відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Так, відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) в обумовлений
договором строк.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, і є
укладеним з моменту передання грошей.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
яка посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей. Однак
такий доказ повинен містити в собі
визначені законом і сторонами істотні
умови правочину.

Відповідно до положень ч.1 ст.1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

З матеріалів справи вбачається, що 21
серпня 2008 року відповідач
ОСОБА_4 видав розписку про отримання
ним 25 000 доларів США і зобов'язання
повернути їх в строк до 01 лютого 2009
року.

У вказаній розписці вказані: грошова
сума, яка передавалась і отримувались;
дата отримання та повернення коштів й
особистий підпис позичальника ОСОБА_4

Факт отримання зазначених коштів і
написання указаної розписки
позичальник не оспорював, але в
матеріалах справи знаходиться лише її
копія (а.с.8).

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що між ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 фактично виникли
правовідносини позики, оскільки це
підтверджується розпискою ОСОБА_4 від
21 серпня 2008 року, яка посвідчує
передачу позичальнику грошової суми та
протилежного судом не встановлено.

Крім того, до таких правовідносин
застосовують положення ст.625 ЦК України
щодо стягнення трьох процентів річних
за прострочення виконання грошового
зобов'язання.

За приписами ч.2 ст.625 ЦК України
нарахування трьох процентів річних
входить до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступає способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
витрат кредитора від знецінення
грошових коштів.

Проте, підстав для покладення
вищевказаного обов'язку на відповідача
ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.ст. 60,69 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності та
останні мають право на його поділ.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час вирішення даного
питання, та те, що знаходиться у третіх
осіб. При поділі майна враховуються
також борги подружжя та правовідносини
за зобов'язаннями, що виникли в
інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Зазначене узгоджується з
роз'ясненнями, викладеними в п.24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Виходячи з наведеного, питання щодо
визнання боргових зобов'язань об'єктом
права спільної власності подружжя та
їх поділ може здійснюватися лише з
ініціативи одного з подружжя, тому
ініціювати дане питання інша особа, в
тому числі позикодавець, не може.

До того ж, в судовому засіданні не
знайшов свого підтвердження і той
факт, що отримані кошти за договором
позики від 21 серпня 2008 року, були
використані в інтересах сім'ї.

З врахуванням таких висновків, колегія
суддів вважає, що районним судом в
оскаржуваній частині ухвалене законне
та обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а
зводяться до переоцінки наданих
доказів, яким суд першої інстанції дав
належну правову оцінку відповідно до
вимог ст.212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в
частині стягнення суми боргу та трьох
процентів річних з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 сторонами не оскаржувалось, а
тому не було предметом апеляційного
розгляду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
то апеляційна скарга в силу
ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду
міста Миколаєва від 16 липня 2014 року в
оскаржуваній частині залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: