Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №287/357/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Стратович
Олександр Володимирович
Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Олевського
районного суду Житомирської області
від 12 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
сумісного майна подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу, визнання майна
спільною сумісною власністю та його
поділ ,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в якому зазначив, що
під час перебування у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою ними за спільні
кошти було придбане нежитлове
приміщення їдальні, розташоване в
АДРЕСА_1. Право власності на зазначене
нерухоме майно було оформлене на ім'я
ОСОБА_2, проте фактично це приміщення
використовується ним для здійснення
підприємницької діяльності.

У 2011 році вони добровільно дійшли
згоди щодо порядку поділу спільного
сумісного майна, згідно з яким у
власність відповідачки переходить
житловий будинок та земельні ділянки,
розташовані в АДРЕСА_2, які належали
позивачеві підставі договору
дарування. ОСОБА_2, в свою чергу,
зобов'язувалась подарувати спірне
нежитлове приміщення позивачеві.

Проте, після підписання договору
дарування вказаного житлового будинку
та земельних ділянок, відповідачка
відмовляється укладати угоду щодо
нежитлової споруди та чинить йому
перешкоди у користуванні цим майном.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1
просив поділити спільне сумісне майно
шляхом визнання за ним право власності
на спірне нежитлове приміщення.

ОСОБА_2 звернулась до суду із
зустрічним позовом, в якому просила
визнати недійсними договори
купівлі-продажу автомобілів Mercedes-Benz Vito
112 CDI, 2001 року випуску; Daimler-Benz, 1986 року
випуску; Fiat Florino, 1992 року випуску. Окрім
того, ОСОБА_2 просила визнати вказані
транспорті засоби спільною сумісною
власністю подружжя та стягнути з
ОСОБА_1 на свою користь грошову
компенсацію за належну їй частку у
спільному майні в розмірі 80000 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_1
звернувся до суду із заявою про
забезпечення позову, в якій зазначив,
що у квітні 2014 року за ініціативою
відповідачки був розірваний договір
про постачання електричної енергії та
припинена подача електроенергії до
приміщення їдальні.

Такі неправомірні дії ОСОБА_2
свідчать про порушення його прав,
оскільки завдають матеріальної шкоди
та змушують нести додаткові витрати,
пов'язані із збереженням спірного
нерухомого майна.

Враховуючи вищезазначене, просив вжити
заходи забезпечення позову шляхом
заборони будь-яким особам вчиняти дії
щодо відключення спірного нежитлового
приміщення від енергопостачання чи
обмеження постачання зазначеної
споруди електричною енергією , а також
вчиняти інші дії, спрямовані на
обмеження використання ним приміщення
їдальні за цільовим призначенням.

Ухвалою Олевського районного суду
Житомирської області від 12 травня 2014
року у задоволенні заяви про
забезпечення позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу та постановити нову,
якою задовольнити його заяву про
забезпечення позову.

Апелянт, зокрема, зазначає, що
посилання суду на відсутність доказів
використання ним приміщення їдальні у
своїй підприємницькій діяльності та
відсутність договірних відносин з
ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки
придбання спірного нежитлового
приміщення в період шлюбу з
відповідачкою надає йому право як
співвласнику вільно користуватись цим
майном для здійснення підприємницької
діяльності.

Окрім того, посилання суду на ту
обставину, що ухвалою від 5 березня 2014
року йому було відмовлено у
задоволенні зазначеного клопотання,
протирічить вимогам цивільного
процесуального законодавства,
оскільки сторона у справі не
позбавлена права повторно звертатись
до суду із заявою про забезпечення
позову.

В судове засідання апелянт не з'явився,
будучи належним чином повідомленим про
час та місце апеляційного розгляду.
Один із його представників ОСОБА_3
надіслав на адресу суду клопотання про
відкладення розгляду справи з тих
підстав, що він прийматиме участь у
іншому судовому засіданні.

Розглянувши зазначене клопотання,
колегія суддів вважає, що апелянт
недобросовісно здійснює свої
процесуальні права, оскільки
довіреність, яка є в матеріалах справи,
свідчить про наявність у нього
чотирьох представників, уповноважених
незалежно один від одного представляти
інтереси останнього у судових
інстанціях.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні клопотання
про забезпечення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не
надав суду доказів, які б свідчили про
використання зазначеного нерухомого
майна для здійснення підприємницької
діяльності, а також доказів щодо
наявності між ним та відповідачкою
договірних відносин з приводу
користування спірної будівлі. Окрім
того, при вирішенні даного питання суд
зазначив, що ухвалою від 5 березня 2014
року апелянту було відмовлено у
задоволенні тотожного клопотання про
забезпечення позову.

Проте повністю погодитись з таким
висновком суду першої інстанції не
можна.

За правилами ч.ч.1,3 ст. 151 ЦПК України суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити заходи забезпечення
позову, передбачені цим Кодексом.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами виникли спірні
правовідносини, пов'язані з поділом
спільного сумісного майна, набутого
ними за час перебування у
зареєстрованому шлюбі. Позовні вимоги
ОСОБА_1 полягають у визнанні за ним
права власності на нежитлове
приміщення їдальні, розташоване в
АДРЕСА_1. Отже, фактично спір зводиться
до встановлення наявності чи
відсутності у позивача за первісним
позовом права володіння, користування
та розпорядження вказаним нерухомим
майном.

Враховуючи ту обставину, що спір з
приводу поділу спільного сумісного
майна подружжя в судовому порядку
остаточно не вирішений, суд
позбавлений можливості передчасно
встановлювати обсяг прав
співвласників щодо користування
спірним майном.

Таким чином, у задоволенні клопотання
ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом
заборони будь-яким особам вчиняти дії
щодо відключення спірного нежитлового
приміщення від енергопостачання чи
обмеження постачання зазначеної
споруди електричною енергією , а також
вчиняти інші дії, спрямовані на
обмеження використання ним приміщення
їдальні за цільовим призначенням, слід
відмовити саме з цих підстав.

Наявність ухвали суду, якою апелянту
вже було відмовлено у задоволенні
клопотання про забезпечення позову у
такий спосіб, не може бути підставою
для відмови у задоволенні повторного
клопотання, оскільки цивільне
процесуальне законодавство не містить
норм щодо заборони звернення до суду з
повторними заявами та клопотаннями.

З огляду на вищезазначене, ухвала суду
підлягає скасуванню з постановленням
нової,- про відмову у задоволенні
клопотання про забезпечення позову з
наведених підстав.

Керуючись ст. ст. 209,303,307,312-315,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Ухвалу Олевського районного суду
Житомирської області від 12 травня 2014
року скасувати, постановивши нову
ухвалу.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
клопотання про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення та не підлягає оскарженню
у касаційному порядку.

Головуюча
Судді: