АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ а/п 22-8797/14
Головуючий у 1 інстанції: Макаренко В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 20 травня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний Банк "Приватбанк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки
та піклування Святошинської районної в
м. Києві державної адміністрації про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 20 травня 2014 року позов
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний Банк "Приватбанк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки
та піклування Святошинської районної в
м. Києві державної адміністрації про
звернення стягнення задоволено
частково.

Звернуто стягнення на квартиру
загальною площею 40,70 кв.м., житловою
площею 17,40 кв.м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки публічним
акціонерним товариством "Комерційний
банк "Приватбанк" (49094, м.
Дніпропетровськ, вул. Набережна
Перемоги, 50, ) з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою - покупцем, з
отримання витягу з Державного реєстру
прав власності, з внесенням даних про
правочин купівлі-продажу предмету
іпотеки у Державний реєстр речових
прав на нерухоме майно, з проведенням
дій щодо коригування технічної
документації відповідно до поточного
стану нерухомості, її перепланування
та перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ "КБ "Приватбанк" всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави і, необхідних продажу
предмету іпотеки.

Виселено відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
квартирі розташованій за адресою:
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким, відмовити
ПАТ "КБ "Приватбанк" в задоволенні
позову в повному обсязі, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на
необгрунтованість наданого позивачем
розрахунку заборгованості, пропущений
позивачем строк позовної давності
стосовно частини заборгованості (в
тому числі і пені), суд дійшов хибного
висновку щодо можливості встановлення
способу звернення стягнення на предмет
іпотеки саме в такому порядку, на даний
час в квартирі зареєстрована і
проживає малолітня дитина ОСОБА_3, яка
як і її батьки не має іншого житла ніж у
спірній квартирі.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримав подану
скаргу, із викладених в ній підстав,
представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін, інші
учасники процесу в судове засідання не
з*явилися, будучи повідомленими
належним чином про час і місце слухання
справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору, вимог кодексу, актів
законодавства, а при відсутності таких
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, 16.11.2007 р. між ЗАТ КБ
"Приватбанк", правонаступником якого є
ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено
договір про іпотечний кредит, за
умовами якого Банк надав грошові кошти
в сумі 305 000,00 грн. на умовах визначених
Кредитним договором, процентна ставка
15% річних, кінцевий термін повернення
основної заборгованості - 16.11.2032 р. (а.с.
17-22).

Також, 16.11.2007 р. між ЗАТ КБ "Приватбанк",
правонаступником кого є ПАТ КБ
«Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено
іпотечний договір, за умовами якого
ОСОБА_1 передав, а позивач прийняв в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1, та належить
іпотекодавцю на праві власності (а.с.
25-30). Ціна предмету іпотеки обумовлена
сторонами договору в розмірі 406 700,00
грн.

Згідно із наданим позивачем
розрахунком станом на 22.02.2013 р. ОСОБА_1
має заборгованість за кредитним
договором, яка становить 626 275,98 грн., і
складається з заборгованості за
кредитом 299955,94 грн.; заборгованості по
процентам за користування кредитом 146
144,36 грн.; пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором, а
також штрафи відповідно до говору 123
241,50 грн.; штраф (процентна складова) - 56
934,18 грн.

Наведений розмір заборгованості
підтверджений позивачем належними
доказами, на момент ухвалення рішення
заборгованість не була погашена.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
"Про іпотеку", іпотека виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду. До іпотеки, яка виникає на
підставі закону або рішення суду,
застосовуються правила щодо іпотеки,
яка виникає на підставі договору, якщо
інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 6 ст. З Закону України
"Про іпотеку" у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет
окремого права чи вимоги на передане в
іпотеку нерухоме майно шикає
відповідно до закону, таке право чи
вимога має пріоритет над вимогою
іпотекодержателя лише у разі його/її
виникнення та реєстрації до моменту
державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Пунктом 4.1 іпотечного договору
передбачено, зокрема, що
іпотекодержатель набуває право на
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки у випадку, якщо у
момент настання строку виконання
зобов*язання, вони не будуть виконані
належним чином та у випадку, якщо
інформація та документи, надані
іпотекодавцем при укладенні цього
договору, виявляться недостовірними
та/або недійсними, а також у випадках
передбачених п. 5.2.4. Договору про
іпотечний кредит.

Пунктом 4.2, 4.3. вказано договору
встановлено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки може бути здійснено на
підставі цього договору, виконавчого
напису нотаріуса або за рішенням суду,
шляхом продажу від свого імені
Предмета іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку, встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним
чином своїх зобов'язань за кредитним
договором не виконує, доказів в
спростування даної обставини ним не
надано, крім того, ОСОБА_1 зареєстрував
неповнолітнього сина в спірній
квартирі без згоди банку -
іпотекодержателя, тобто з порушенням
умов іпотечного договору, у зв*язку зі
чим суд дійшов висновку, що заявлені
позовні вимоги в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки та
визначення способу реалізації
предмета іпотеки ґрунтуються на
вимогах закону і укладеного між
сторонами іпотечного договору, а тому
підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір в частині виселення
відповідачів із спірної квартири суд
виходив із того, що відповідно до ч. 2
ст. 39 Закону України "Про іпотеку"
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки, суд за
заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 40 вказаного Закону,
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, його дружина
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітній
син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно
відповіді з Святошинського районного
відділу Головного управління
Державної міграційної служби України
(а.с. 72, 122), проте реєстрацію
неповнолітнього в спірній квартирі
проведено без згоди Банку, чим
відповідачем ОСОБА_1 порушено п. 1.7.1
іпотечного договору, в якому зазначено,
що іпотекодавець не має права без
письмової згоди іпотекодержателя
вчиняти будь-які дії, які можуть
вплинути, як безпосередньо так і
опосередковано, як тепер, так і в
майбутньому, на кількісні та якісні
показники предмету іпотеки

Доказів в спростування даної обставини
відповідачем - ОСОБА_1 суду не надано.

ПАТ «КБ «Приватбанк» неодноразово
направляв відповідачам вимоги, про
необхідність усунення порушень умов
кредитного договору та добровільне
виселення із квартири, яка є предметом
іпотеки, що підтверджується реєстром
поштових відправлень та
повідомленнями про вручення поштового
відправлення (а.с. 11-16).

Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до пунктів 43, 44 Постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ (далі - ВССУ) №5 від
30.03.2012 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9 і
статті 109 ЖК України, статей 39-40 Закону
України "Про іпотеку", виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом.

При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

Примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Відповідно до ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК
України та ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства", батьки не мають
права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачі існуючи заборгованість за
кредитним договором не погасили,
добровільно спірну квартиру протягом 30
днів з дня отримання вимоги не
звільнили, малолітня дитина
відповідачів право власності на
предмет іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки не мала, оскільки
народилася вже після його укладення,
реєстрація дитини, вчинена без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку про виселення
відповідачів, в тому числі і їхньої
дитини - ОСОБА_3, з квартири за АДРЕСА_1,
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Щодо відмови суду у задоволенні вимог
про зняття відповідачів з реєстрації
по місту проживання в спірній
квартирі, то рішення суду в цій частині
ніким не оскаржувалося, і тому його
законність колегією суддів не
перевірялася.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції, які відповідають з*ясованим
обставинам у справі, а також нормам
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги
відхиляються колегією суддів з огляду
на таке.

Вказуючи на необгрунтованості
наданого позивачем розрахунку
заборгованості, представник апелянта в
суді апеляційної інстанції не надавав
власного розрахунку заборгованості
або інших доказів, які б об*єктивно
свідчили про невірність зробленого
розрахунку позивачем, представник
апелянта лише обмежився усними
зауваженнями до розрахунку банку в
судовому засіданні, на які представник
останнього надала грунтовні пояснення.

Стосовно пропущеного позивачем строку
позовної давності по частині
заборгованості, в тому числі і пені, то
колегія суддів зазначає, що за
правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом за
заявлю сторони у спорі, зробленою ним
до винесення рішення. Як вбачається з
матеріалів справи, і з цим погодився
представник апелянта, відповідної
заяви відповідачами в ході розгляду
справи судом першої інстанції про
застосування позовної давності
зроблено не було, хоча вони і приймали
участь в судових засіданнях.

Посилання апелянта на хибність
висновку суду про можливість
встановлення способу звернення
стягнення на предмет іпотеки саме в
такому порядку, з посиланням на правові
позиції ВССУ, викладених в декількох
ухвалах за 2011-12 роки не приймаються
колегією суддів з огляду на те, що в
подальшому правова позиція ВССУ з
цього питання змінилася,
підтвердженням чого є ухвала колегії
суддів ВССУ від 04.09.2013 р. у справі №
6-200080св13.

Доводи апелянта про те, що в квартирі
зареєстровані і проживають
відповідачі разом із своїм малолітнім
сином ОСОБА_3,і що у них не має іншого
житла, також відхиляються колегією
суддів, оскільки з урахуванням
фактичних обставин у справі та
правових норм, які застосовуються до
спірних правовідносин, ці доводи не
можуть слугувати підставою для відмови
у задоволенні позову.

Разом із тим, задовольняючи вимоги про
виселено відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
спірній квартирі, суд не звернув увагу,
що уточнюючи свої вимоги позивач, у
заяві від 10.10.2013 р. просив виселити із
спірної квартири конкретно ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. - 82),

Оскільки зроблений судом висновок
щодо вказаних вимог є неточним і таким,
що не відповідає положенням статей 214,
215 ЦПК України, колегія суддів вважає
необхідним змінити резолютивну
частину рішення в цій частині, виклавши
її таким чином, що виселенню із
квартири, яка є предметом іпотеки,
підлягають ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
відповідно частково задовольнивши
апеляційну скаргу.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 20 травня 2014 року в частині
виселення відповідачів та інших осіб,
які зареєстровані та/або проживають у
квартирі, розташованій за адресою:
АДРЕСА_1 змінити, і викласти частину
третю резолютивної частини рішення в
такій редакції.

Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири
АДРЕСА_1.

В решті залишити рішення без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: