Справа № 314/2106/14-ц
Провадження № 2/314/965/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року
м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді
Галянчук Н.М.,

при секретарі
Майдановій
Н.І.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вільнянськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державної казначейської служби
України, ГУМВС України в Запорізькій
області, третя особа - ОСОБА_3, про
відшкодування збитків та стягнення
моральної шкоди, завданих злочином -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної казначейської служби
України, ГУМВС України в Запорізькій
області, третя особа - ОСОБА_3, про
відшкодування збитків та стягнення
моральної шкоди, завданих злочином. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що вироком
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 11 червня 2013 року ОСОБА_3
визнано винним у вчиненні злочинів,
передбачених ст.ст. 365 ч. 3, 121 ч. 2 КК
України, та засуджено до 7 років та 1
місяця позбавлення волі. Вирок набрав
законної сили. Як встановлено судом,
30.01.2008 приблизно о 20-45 годині ОСОБА_3,
будучи представником влади та
посадовою особою правоохоронного
органу, знаходячись біля калитки
домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить на
праві приватної власності ОСОБА_1,
будучи при виконанні своїх службових
повноважень по захисту життя, здоров'я,
прав та свобод громадян від
протиправних дій, діючи умисно, маючи
намір на перевищення влади та своїх
службових повноважень, а також
спричинення тяжких тілесних ушкоджень
гр. ОСОБА_1, за попереднім зговором з
ОСОБА_4, всупереч інтересам служби,
виходячи за межі наданих йому прав та
службових повноважень, як представника
влади, у порушення вимог ст. 28
Конституції України, ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12
Закону України «Про міліцію», спільно з
ОСОБА_4, розуміючи, що своїми діями
порушує вказані положення Закону, а
також перевищує свої службові
повноваження, безпричинно завдав удар
ОСОБА_1 в спину. У наслідок отриманого
удару ОСОБА_1 впав на землю обличчям до
низу, після чого ОСОБА_3 став наносити
ОСОБА_1 численні удари по життєво
важливим органам, тулубу і нижнім
кінцівкам наявним у нього спецзасобом
ПГ-73, завдавши при цьому ОСОБА_1 до 40
ударів, вимагаючи від останнього
завести руки за спину, на які у
подальшому ОСОБА_4 надів наручники, тим
самим незаконно їх застосувавши.

У наслідок злочинних дій ОСОБА_3 ОСОБА_1
були спричинені наступні тілесні
ушкодження: відкритий перелом обох
кісток верхньої третини правої гомілки
зі зміщенням кісткових фрагментів (з
подальшим формуванням помилкового
суглобу на місці перелому), синець з
набряком м'яких тканин, закритий
перелом 7-го ребра зліва, синці та садна
лівої половини обличчя, у тому числі
садно в області лівої надбрівної дуги,
обширні синці верхньої третини гомілки
та стегна, які в сукупності
кваліфікуються як тяжкі тілесні
ушкодження.

Злочинними діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 йому
спричинено моральну шкоду та
матеріальну у вигляді втраченого
заробітку. Зокрема, в результаті
отриманих ушкоджень він змушений був
перенести декілька операцій на нозі,
але не зважаючи на це, кістки зрослися
неправильно у зв'язку з чим він досі
відчуває больові відчуття. Згідно з
висновком МСЕК від 13.05.2008 йому
присвоєно другу групу інвалідності
строком до 01.06.2009. У зв'язку з отриманими
травмами, змінився звичний для нього
спосіб життя. З 1995 року він
зареєстрований приватним підприємцем.
Основним видом діяльності були
внутрішні та міжнародні перевезення
вантажів та грузів власним
транспортом. У зв'язку з отриманими
травмами він не мав можливості
працювати, що суттєво відобразилось на
його матеріальному стані.

Крім того, після подій 30.01.2008, на
наступний день, 31.01.2008 прокуратором
Вільнянського району стосовно нього
було порушено кримінальну справу за
ознаками ст. 342 КК України. На
протязі 2008-2010 років у Вільнянському
районному суді у різному складі суддів
стосовно нього розглядалась ця
кримінальна справа, йому було обрано
запобіжний захід у вигляді підписки
про невиїзд. Крім того, постановою від
08.10.2008 стосовно нього було змінено
запобіжний захід з підписки про
невиїзд на тримання під вартою. З 08.10.2008
по 11.02.2009 він знаходився під вартою.

При вищевикладених обставинах, він
оцінює свою моральну шкоду у розмірі
200000,00 грн., а також матеріальну шкоду у
вигляді втраченого заробітку у розмірі
163500,00 грн., які просить стягнути з
Державного бюджету України через
Державну казначейську службу України.

У судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали, просили
його задовольнити на тих підставах, що
в ньому зазначені.

У судові засідання представники
відповідачів Державної казначейської
служби України та ГУМВС України в
Запорізькій області не з'явилися, про
дату, час і місце розгляду справи
відповідачі повідомлялися належним
чином (а.с. 52-53, 60-61, 68), причин неявки суду
не повідомили, будь-яких клопотань на
адресу суду не надали. У зв'язку з чим
причина неявки визнана судом
неповажною.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у
разі повторної неявки відповідача,
повідомленого про дату судового
засідання, тобто незалежно від
поважності причин його неявки, навіть
якщо вони є поважними, суд на підставі
наявних у справі доказів вирішує
справу.

На підставі викладеного, суд вважає
можливим розглядати справу у
відсутності відповідачів.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 січня 2008 року
приблизно о 20 годині 45 хвилин ОСОБА_3,
будучи представником влади та
посадовою особою правоохоронного
органу - начальником конвойної групи
конвойної служби Вільнянського РВ
ГУМВС України у Запорізькій області,
перебуваючи на добовому чергуванні у
складі мобільної групи Вільнянського
РВ по охороні громадського порядку у м.
Вільнянськ, виїхавши на місце події за
заявою гр. ОСОБА_5, знаходячись біля
калитки домоволодіння АДРЕСА_1, яке
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1, будучи при виконанні
своїх службових повноважень по захисту
життя, здоров'я, прав та свобод громадян
від протиправних дій, діючи умисно,
маючи намір на перевищення влади та
своїх службових повноважень, а також
спричинення тяжких тілесних ушкоджень
гр. ОСОБА_1, за попереднім зговором з
особою, матеріали справи відносно якої
виділені в окреме провадження,
всупереч інтересам служби, виходячи за
межі наданих йому прав та службових
повноважень, як представника влади, у
порушення вимог ст. 28 Конституції
України, ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12 Закону України
«Про міліцію», спільно з особою,
матеріали справи відносно якої
виділені в окреме провадження,
розуміючи, що своїми діями порушує
вказані положення Закону, а також
перевищує свої службові повноваження,
безпричинно завдав удар ОСОБА_1 в спину.
У наслідок отриманого удару ОСОБА_1
впав на землю обличчям до низу, після
чого ОСОБА_3 став наносити ОСОБА_1
численні удари по життєво важливим
органам, тулубу і нижнім кінцівкам
наявним у нього спецзасобом ПГ-73,
завдавши при цьому ОСОБА_1 до 40 ударів,
вимагаючи від останнього завести руки
за спину, на які у подальшому особа,
матеріали справи відносно якої
виділені в окреме провадження, надів
наручники, тим самим незаконно їх
застосувавши.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 ОСОБА_1
спричинені наступні тілесні
ушкодження: відкритий перелом обох
кісток верхньої третини правої гомілки
зі зміщенням кісткових фрагментів (з
подальшим формуванням помилкового
суглобу на місці перелому), синець з
набряком м'яких тканин, закритий
перелом 7-го ребра зліва, синці та садна
лівої половини обличчя, у тому числі
садно в області лівої надбрівної дуги,
обширні синці верхньої третини гомілки
та стегна, які в сукупності
кваліфікуються як тяжкі тілесні
ушкодження за ознакою небезпеки для
життя.

Вищевказане підтверджується вироком
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 11 червня 2013 року, яким
ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст.
121 КК України, та засуджено із
застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України
до 7 років 1 місяця позбавлення волі з
позбавленням права обіймати в
правоохоронних органах посади,
пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих функцій,
строком на 2 роки (а.с. 7-30), в також
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 09 вересня 2013 року, якою
вирок суду першої інстанції відносно
ОСОБА_3 залишено без змін (а.с. 31-37).
Таким чином, вирок суду набрав законної
сили.

У відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальному провадженні, що
набрав законної сили, обов'язковий для
суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 3 Конституції України,
людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції
України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених
законом.

Стаття 56 Конституції України
встановлює, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Аналізуючи положення Конституції
України в частині відповідальності
держави перед людиною, суд приходить до
висновку, що законодавством
передбачено два види відповідальності
- це позитивна відповідальність, яка
відбита у тих конституційних приписах,
в яких зафіксовано, що держава гарантує
права і свободи людини, забезпечує їх,
створює умови для здійснення прав
людей, дбає про їх здійснення, і
негативна відповідальність держави,
яка полягає в її зобов'язаннях
відшкодувати ті чи інші збитки
(матеріальні, моральні), завдані
порушенням прав і свобод людини
внаслідок дій (бездіяльності)
державних органів, службових чи
посадових осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивач
ОСОБА_1, конституційні права та свободи
якого були порушенні внаслідок
незаконних дій співробітників
Вільнянського РВ ГУМВС України в
Запорізькій області, що обмежували
його права та потягли до спричинення
тяжких тілесних ушкоджень, вправі
порушувати питання про відшкодування
завданої йому шкоди.

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду», відповідно до
положень цього закону підлягає
відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону
передбачено, що право на відшкодування
шкоди в розмірах і в порядку,
передбачених цим Законом, виникає у
випадку встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали суду про призначення
нового розгляду) факту незаконного
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
кримінального провадження обшуку,
виїмки, незаконного накладення арешту
на майно, незаконного відсторонення
від роботи (посади) та інших
процесуальних дій, що обмежують чи
порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів.

У наведених у ст. 1 цього Закону
випадках громадянинові
відшкодовуються:

- заробіток та інші грошові доходи, які
він втратив внаслідок незаконних дій
(п. 1 ст. 3 зазначеного Закону);

- моральна шкода (п. 5 ст. 3 зазначеного
Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону,
відшкодування шкоди у випадках,
передбачених, у тому числі, п.п. 1, 5 ст. 3
цього Закону, провадиться за рахунок
коштів державного бюджету.

ОСОБА_1 у своєму позові просив стягнути
з Державного бюджету України на його
користь моральну шкоду 200000,00 грн. та
матеріальну шкоду у вигляді втраченого
заробітку у розмірі 163500,00 грн.

Вирішуючи позов в частині вимог про
стягнення моральної шкоди, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 4 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду», відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду завдали позивачеві
моральної втрати, призвели до
порушення його нормальних життєвих
зв`язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Моральною шкодою
визнаються страждання, заподіяні
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

Згідно з п.п. 3, 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Пунктом 10-1 вищевказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
встановлено, що при розгляді справ за
позовами про відшкодування моральної
шкоди на підставі ст. 56 Конституції
судам слід мати на увазі, що при
встановленні факту заподіяння такої
шкоди незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу державної влади,
місцевого самоврядування або їх
посадових чи службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень вона
підлягає відшкодуванню за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
щодо стягнення моральної шкоди
послався на отримання тяжких тілесних
ушкоджень, внаслідок яких він був
змушений перенести декілька операцій
на нозі, висновком МСЕК від 13.05.2008 йому
присвоєно другу групу інвалідності
строком до 01.06.2009, порушення звичного
ритму життя, так як у зв'язку з
отриманими внаслідок незаконних дій
співробітників міліції травмами він
тривалий час не міг працювати, що
суттєво відобразилось на його
матеріальному стані, незаконного
притягнення в подальшому до
кримінальної відповідальності за ст. 342
КК України, яка протягом 2008-2010 років
розглядалась Вільнянським районним
судом Запорізької області і в
результаті прокурором змінено
обвинувачення та виключена за
недоведеністю з обвинувачення ст. 342 КК
України. Вказані обставини викликали у
позивача сильні душевні переживання та
страждання.

При вирішенні питання про стягнення на
користь позивача моральної шкоди, суд
вважає доводи позивача законними,
обґрунтованими та доведеними
належними і допустимими доказами.
Дійсно ОСОБА_1 завдані моральні
переживання та страждання незаконними
діями співробітників Вільнянського РВ
ГУМВС України в Запорізькій області,
які виразилися у застосуванні
фізичного насилля, в результаті якого
позивачу спричинені тяжкі тілесні
ушкодження. На думку суду, сума позову
(200000,00 грн.) в цій частині належно
обґрунтована та підлягає стягненню з
Державного бюджету України.

Вирішуючи позов в частині
відшкодування втраченого внаслідок
ушкодження здоров'я та втрати
працездатності заробітку, суд виходить
з наступного.

Згідно зі ст. 1195 ЦК України, фізична або
юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Шкода, завдана фізичній особі
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, відшкодовується без
урахування пенсії, призначеної у
зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії,
яку вона одержувала до цього, а також
інших доходів.

Статтею 1198 ЦК України встановлено, що
розмір доходу фізичної
особи-підприємця, втраченого фізичною
особою внаслідок каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я, що підлягає
відшкодуванню, визначається з її
річного доходу, одержаного в
попередньому господарському році,
поділеного на дванадцять. Якщо ця особа
отримувала дохід менш як дванадцять
місяців, розмір її втраченого доходу
визначається шляхом визначення
сукупної суми доходу за відповідну
кількість місяців. Розмір доходу від
підприємницької діяльності,
втраченого фізичною
особою-підприємцем внаслідок каліцтва
або іншого ушкодження здоров'я,
визначається на підставі даних органу
доходів і зборів. Розмір доходу,
втраченого фізичною
особою-підприємцем внаслідок каліцтва
або іншого ушкодження здоров'я,
обчислюється виходячи з розміру
доходу, який потерпілий мав до каліцтва
або іншого ушкодження здоров'я, у сумах,
нарахованих до вирахування податків.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 1995 року
зареєстрований приватним підприємцем,
основним видом діяльності якого є
внутрішні та міжнародні перевезення
вантажів та грузів власним
автотранспортом (а.с. 38).

Згідно довідки Вільнянської МДПІ у 2007
році (тобто у році, який передував року,
у якому позивачу були спричинені
ушкодження) ОСОБА_1 отримав дохід у
розмірі 93000 грн. тобто 7750 грн. на
місяць (а.с. 40).

Період, за який позивач просить
відшкодувати втрачений заробіток
становить 22 місяці, а саме з 30.01.2008,
коли йому були спричинені пошкодження,
і по 31.12.2009. Разом з тим, суд не
погоджується з вказаними доводами
позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх позовних вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказів того, що саме протягом такого
періоду позивач був непрацездатним,
суду не надано. З наданої суду медичної
документації встановлено, що протягом
2008 року позивач ОСОБА_1 перебував на
стаціонарному лікуванні у
травматологічному відділенні 9-ї
Міської клінічної лікарні м. Запоріжжя,
а після виписки проходив тривалу
реабілітацію (а.с. 41, 44-48), довідкою до
акту огляду МСЕК від 13.05.2008 ОСОБА_1
присвоєно другу групу інвалідності
строком до 01.06.2009 (а.с. 42). Рішенням МСЕК
від 10.09.2009 за результатами повторного
огляду ОСОБА_1 не визнаний інвалідом
(а.с. 43.). Таким чином, суд приходить до
висновку, що період непрацездатності
позивача, за який має бути
відшкодований втрачений заробіток,
складає 17 місяців (з 30.01.2008 по 10.09.2009), а
сума, яка підлягає відшкодуванню з
Державного бюджету України, становить:
7750 грн. х 17 місяців = 131750 грн., тому позов
в цій частині підлягає частковому
задоволенню.

Судові витрати по справі суд вважає за
необхідне віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-61, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної
казначейської служби України, ГУМВС
України в Запорізькій області, третя
особа - ОСОБА_3, про відшкодування
збитків та стягнення моральної шкоди,
завданих злочином - задовольнити
частково.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 шляхом списання з
розрахункового рахунку Державної
казначейської служби України моральну
шкоду у розмірі 200000 гривень, втрачений
внаслідок ушкодження здоров'я та
втрати працездатності заробіток у
розмірі 131750 гривень, всього 331750
гривень.

Судові витрати віднести на рахунок
держави.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
Н.М. Галянчук

13.08.2014

13.08.2014