Справа № 639/1520/14-ц
№2/639/909/14
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова

у складі: головуючого судді
Іванової І.В.

за участю секретаря
Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту сумісного
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю та визнання права власності на
частину житлового будинку , суд-

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2014 року до Жовтневого
районного суду м. Харкова звернувся
ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та
визнання права власності на 21/80
частину житлового будинку АДРЕСА_1,
припинивши право власності ОСОБА_2 на
21/80 частину даного житлового будинку .

У обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що з
відповідачкою ОСОБА_2 мешкав у
незареєстрованому шлюбі з 2001 року
протягом 9 років. Цей факт
підтверджується рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 28
листопада 2012 року . ІНФОРМАЦІЯ_3 року у
них народилася донька ОСОБА_3. У
свідоцтві про народження дочки він
записаний, як батько. Після народження
дитини, вони з відповідачкою мешкали
разом та вели спільне господарство до
2010 року. Стосунки з відповідачкою не
склалися, вони постійно сварилися. У
липні 2012 року відповідачка з донькою
переїхали до своїх батьків. Де вона
мешкає і на дійсний час. Під час їх
спільного мешкання однією сім'єю вони
придбали 21/40 частину житлового будинку
АДРЕСА_1 . Протягом 2001 -2010 років вони
разом з відповідачкою займалися
реконструкцією частини будинку та
капітальним ремонтом . Реконструкцію
та будівництво вони проводили власною
працею за власні кошти. Ніяких
суперечок стосовно спільного майна між
ними не було. Але у грудні 2013 року йому
стало відомо, що відповідачка вирішила
продати їх спільне майно. На її
запитання щодо отримання інформації ,
відповідачка сказала, що це її особиста
справа, і що він не має жодних прав на
вищевказану частину будинку, оскільки
шлюб між ними був не зареєстрований.
Ані він, ані відповідачка ніколи в
шлюбі з іншим чоловіком або жінкою не
перебували . Понад десяти років вони з
відповідачкою мешкали разом, вели
спільне господарство, виховували їх
доньку. Він був впевнений , що цю
частину будинку відповідачка
переоформить на їх дочку.

У судовому засіданні позивач та його
представник повністю підтримали
позовні вимоги та надали пояснення
відповідні вищенаведеному.

Представник відповідачки позов не
визнала та пояснила, що позивач хибно
тлумачить для себе норму закону ст. 234
ЦПК України, яка передбачає
встановлення фактів , що мають юридичне
значення. Предметом спору при розгляді
цивільної справи про стягнення
аліментів на дитину, на яке
посилається позивач, не було
встановлення факту сумісного
проживання чоловіка та жінки , без
реєстрації шлюбу. В судове засідання
не представлялись докази , які б
підтверджували факт проживання однією
сім'єю позивача та відповідачки. Судом
дані факти не досліджувались, та оцінка
не надавалась. В мотивувальній частині
вищевказаного рішення відсутнє
посилання суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у фактичних шлюбних
стосунках. Так, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
існували деякі стосунки, у ІНФОРМАЦІЯ_2
народилася спільна донька ОСОБА_3. З
боку ОСОБА_2 були спроби створити сім'ю
, але ці спроби були марними. ОСОБА_2 є
мати двох дітей :ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. Стосунки між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були усталеними,що
притаманне подружжю, а були лише
періодичними. ОСОБА_2 разом з дітьми
постійно проживала та проживає на
даний час разом зі своїми батьками за
адресою АДРЕСА_2. Діти ОСОБА_2
відвідували учбово-виховальні заклади
за місцем проживання не позивача, а за
місцем її реєстрації та її проживання.
Безпосередньо участь у вихованні дітей
ОСОБА_2 брали батьки ОСОБА_2 .
Матеріальну допомогу дітям
здійснювали також батьки. На момент
виповнення дитині - ОСОБА_3 півроку
/ІНФОРМАЦІЯ_4/, для забезпечення потреб
своїх двох дітей, ОСОБА_2 була вимушена
працевлаштуватися. З жовтня 2002 року до
теперішнього часу ОСОБА_2 працює в
магазині «Дім кави». Крім своїх доходів
ОСОБА_2 отримувала аліменти на першу
дитину - ОСОБА_4.. ОСОБА_1 ні відповідачку
, ні спільну дитину матеріально не
забезпечував. Спільного господарства
ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не вели , спільний
бюджет не мали, не мали спільні права та
обов'язки подружжя. А тому не можна
вважати ,що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
проживали як чоловік та жінка однією
сім'єю, без реєстрації шлюбу. 11 вересня
2004 року ОСОБА_2 за свої особисті кошти
придбала 21/40 частин житлового будинку
АДРЕСА_1. Метою ОСОБА_2 в придбанні
частини будинку , були також наміри та
спроби створити сім'ю з ОСОБА_1, щоб їхня
донька спілкувалася із батьком. Крім
того, частина будинку , яку придбала
ОСОБА_2 продавалась за ціною, яка була
нижче за ринкову. В договорі
купівлі-продажу №1055 від 11 вересня 2004
року , зареєстрованого приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 покупцем є
лише ОСОБА_2 . Гроші ,які сплатила на
придбання ОСОБА_2 в сумі 26000 грн. були
її особистими. Частину-2500 грн. , з яких
мала із своїх збережень, частиною в
сумі 6000 грн. надали її батьки, а іншу
частину в сумі 18 000 грн. було позичено у
роботодавця відповідачки, яку протягом
двох років ОСОБА_2 виплачувала із
своєї заробітної плати. Після
зробленої реконструкції у 2008 році,
домоволодіння поділялось на дві
відокремлені частини , яке мало та має
два окремих виходи, має різні
лічильники на воду , електроенергію,
каналізацію, газ. Всі оплати з
комунальних послуг сплачувались
окремо один від одного. В частині
ОСОБА_2 обладнано 2 дитячих кімнати для
двох її дітей та особиста спальня. Всі
ремонтні роботи ОСОБА_2 в належній їй
21/40 частині домоволодіння проводила
самостійно, за свої особисті кошти. З
липня 2010 року відносин між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 стали неприязними,після чого
було припинено будь яке спілкування
між ними.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову
заперечувала, підтвердила пояснення
свого представника.

Суд, вислухав пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ст. 256 ЦПК України суд
розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ст. 74 СК України , на
підставі якої заявлено позов , якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю , але не перебувають у шлюбі між
собою , майно, набуте ними за час
спільного проживання , належить їм на
праві спільної сумісної власності ,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними На майно, що є
об'єктом спільної сумісної власності
жінки та чоловіка, які не перебувають у
шлюбі між собою або у якому іншому
шлюбі , поширюються положення глави 8
цього Кодексу.

Таким чином законодавством
передбачена можливість набуття права
спільної власності на майно осіб, які
не перебувають у шлюбі, в разі коли вони
проживають однією сім'єю, між ними
склалися стабільні відносини, що
притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають , пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Пунктом 20 Постанови Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», роз'яснено,
що при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб , які
проживають у фактичним шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати , що правило зазначеної
норми поширюється на випадки , коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відношення, що
притаманні подружжю.

Таким чином, для визначення осіб , як
таких , що перебувають у фактичних
шлюбних відносинах, для вирішення
майнового спору на підставі ст. 74 СК
України,суд повинен встановити факт
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю, без реєстрації шлюбу , в період
коли було придбано спірне майно.

Відповідно до ст. 10, ч. 1,4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини , на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків ,
встановлених статтею 61 цього Кодексу .
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як зазначив у позовні заяві та у
судовому засіданні позивач, під час
спільного проживання однією сім'єю з
відповідачкою, без укладення шлюбу ,
вони 11 вересня 2004 року сумісно
придбали 21/40 частину житлового будинку
АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім'я
ОСОБА_2. На думку позивача зазначена
частина будинку є спільною сумісною
власністю подружжя, а саме його та
відповідачки, а тому підлягає поділу
між подружжям .

В матеріалах справи мається догорів
купівлі-продажу від 11 вересня 2004 року, з
якого вбачається, що ОСОБА_6 передає у
власність ОСОБА_2 21/40 частину
житлового будинку , що знаходиться в
АДРЕСА_1 з відповідними надвірними
будівлями . Продаж частини житлового
будинку за домовленістю сторін
вчиняється за 23000 грн. , які продавець
повністю одержала від покупця ОСОБА_2.

В підтвердження того факту , що позивач
та відповідачка проживали однією
сім'єю з 2001 року до 2010 року , що включає
в себе і період придбання спірного
майна, ОСОБА_1 посилається на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилася
донька , батьком якої у свідоцтві про
народження записано його, вони мешкали
разом за адресою АДРЕСА_1 за його
місцем проживання, про що зазначила у
позовній заяві про стягнення аліментів
ОСОБА_2, робили протягом 2001-2010 року
реконструкцією частини будинку та
капітальний ремонт власною працею та
за власні кошти, вели спільне
господарство, виховували доньку, а
також на те, що ані він , ані
відповідачка ніколи в шлюбі з іншим
чоловіком або жінкою не перебували.

Той факт, що у сторін по справі
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася донька
ОСОБА_3 , у судовому засіданні
відповідачка не оспорювала. Цей факт
підтверджується також копією
свідоцтва про народження серія НОМЕР_1,
виданого 4 липня 2002 року . /а.с.43/.

Посилання позивача на те, що
відповідачка ніколи в шлюбі з іншими
чоловіком не перебувала, не відповідає
дійсності , оскільки з свідоцтва про
розірвання шлюбу серія НОМЕР_2
вбачається ,що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 2
лютого 2002 року було розірвано шлюб, про
що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів
зроблено відповідний запис за №35, яке
видано ОСОБА_2 16 травня 2006 року /а.с.90/.

У судовому засіданні позивач
пояснив, що факт сумісного проживання
однією сім'єю з відповідачкою ,без
шлюбу, підтвердять свідки. Такі свідки
за клопотанням позивача були допитані.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснив, що
являється сусідом ОСОБА_1 , якого знає
років 15-16 та перебуває у дружніх
відносинах. З ОСОБА_2 познайомився у
2000-2001 році , оскільки вона стала мешкати
з ОСОБА_1 . Пояснив , що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
мешкали разом у ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 біля 9
років, мають сумісну дочку. Яким чином
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели
господарство,який у них був бюджет та
на кого було придбано другу половину
будинку по АДРЕСА_1 , йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що
знайома з сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2005
року , оскільки мешкає з цивільним
чоловіком по сусідству. Більше
спілкувалася з ОСОБА_1, ОСОБА_2 тільки
бачила на вулиці. Що стосується їх
особистого життя, придбання майна , їй
не відомо.

Свідок ОСОБА_10 , сестра позивача
ОСОБА_1 пояснила, що її брат та ОСОБА_2
проживали однією сім'єю з 2001 року по 2010
рік, мають сумісну дитину, у 2004 році за
сумісні кошти придбали частину будинку
по АДРЕСА_1.

Суд критично відноситься до
пояснень вищевказаних свідків,
оскільки свідок ОСОБА_10 є рідною
сестрою позивача, а тому зацікавлена у
розгляді зазначеної справи на користь
брата ОСОБА_1, позивача у справі.

Що стосується пояснень свідка
ОСОБА_9, то судом встановлено, що вона
зареєстрована не по АДРЕСА_1, а в районі
Салтовки , там же займався у школі і її
син. Доказів тому, що вона дійсно з 2005
року постійно мешкає з цивільним
чоловіком за адресою АДРЕСА_1 , свідком
не надано. За таких обставин , у суду
виникають сумніви в правдивості її
пояснень. Крім того , як пояснила свідок
ОСОБА_9 вона мешкає по АДРЕСА_1 з 2005 року,
а тому їй не може бути відомо чи мешкали
сторони однією сім'єю на момент
придбання у 2004 році спірної частини
будинку.

Пояснення свідка ОСОБА_8 , який
стверджував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
дітьми з 2001 року безперервно мешкали
однією сім'єю по АДРЕСА_1 , суперечать
письмовим доказам , які маються в
матеріалах справи, а саме листу
головного лікаря міської дитячої
лікарні №2 від 28 березня 2014 року , з
якого вбачається, що з народження -
ІНФОРМАЦІЯ_2 року до 3-х місячного віку
була під наглядом за адресою АДРЕСА_2 ,
з серпня 2002 року до 2004 року дитина була
під наглядом лікарів за адресою
АДРЕСА_1 . А з 2004 року до теперішнього
часу , дитина була під наглядом лікарів
за адресою проживання АДРЕСА_2 .

Позивач у справі посилається на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 28 листопада 2012 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів на утримання
дитини, та вважає, що наявність цього
рішення є підставою для звільнення
його від доказування факту сумісного
мешкання однією сім'єю з відповідачкою
, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

З цими доводами суд не погоджується ,
оскільки вищевказаним судовим
рішенням в розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК
України не встановлено той факт , що
сторони мешкали однією сім'єю , без
шлюбу в період з 2001 року по 2010 рік . В
рішенні від 28 листопада 2012 року лише в
описовій частині зазначено , що
відповідачка по даній справі
перебувала у фактичних сімейних
стосунках в ОСОБА_1 з 2001 року до 2010 року.
В судове засідання , при розгляді
позову ОСОБА_2 , не представлялись
докази , які б підтверджували факт
проживання однією сім'єю позивача та
відповідачки. Судом дані факти не
досліджувались, та оцінка не
надавалась. В мотивувальній частині
вищевказаного рішення відсутнє
посилання суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у фактичних шлюбних
стосунках.

Як пояснила відповідачка, позовну
заяву було складено юристом, який
детально не розпитував її про
відношення з чоловіком, вона лише
надала йому свідоцтво про народження, а
він склав позовну заяву. Її цікавило
лише питання про стягнення аліментів ,
оскільки ОСОБА_1 не надавав
матеріальної допомоги.

У судовому засіданні не знайшов
підтвердження той факт, що сторони у
справі на період придбання спірного
майна у 2004 році , мали усталені
відношення, що притаманні подружжю.

Так, позивач ОСОБА_1, який стверджував ,
що він з ОСОБА_2 мешкали протягом 9 років
однією сім'єю , мали один бюджет,
накопичували гроші для поліпшення
житлових умов, однак у судовому
засіданні не міг надати пояснення
стосовно розміру заробітної плати , яку
отримувала ОСОБА_2, хоча ОСОБА_2 з 2002
року працює, які предмети домашньої
побуту ними були придбані за час
мешкання однією сім'єю.

Як вбачається з довідки з місця
реєстрації та проживання, ОСОБА_2 з
дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані
за адресою АДРЕСА_2 . /а.с.67/.

Відповідно до листа Головного
лікаря міської дитячої поліклініки №2
від 28 березня 2014 року за №501 дитина
ОСОБА_3 , з народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 року
до 3-х місячного віку була під наглядом
за адресою АДРЕСА_2 , з серпня 2002 року до
2004 року дитина була під наглядом
лікарів за адресою АДРЕСА_1 . А з 2004 року
до теперішнього часу , дитина була під
наглядом лікарів за адресою
проживання АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа
загальноосвітньої школи І-ІІІ
ступенів №28 Харківської міської ради,
при вступі до початкової школи у 2008
році мати ОСОБА_2 в анкетних даних
надала наступну інформацію про батька
ОСОБА_3: ОСОБА_1 , адреса проживання
дитини - АДРЕСА_2. При переході до 5 класу
основної шкоди анкетні дані про
батька не надані. Під час навчання
ОСОБА_3 у початкових класах батько
ОСОБА_1 іноді забирав дитину зі школи.

15 січня 2004 року ОСОБА_2 укладено
Трудовий договір №154 з фізичною
особою-підприємцем, відповідно до якої
відповідачка працевлаштована на
посаду менеджера . Відповідно до п. 1
Трудового договору №154, місце
проживання ОСОБА_2 зазначене : АДРЕСА_2.

30 жовтня 2007 року ОСОБА_2 з
фізичною особою підприємцем уклала
додаткову угоду до Трудового договору
№154, де також зазначено місце
проживання ОСОБА_2: АДРЕСА_2..

Допитана у судовому засіданні
свідок ОСОБА_11 пояснила, що знайома з
ОСОБА_2 з 2000 року, оскільки разом
працюють . У 2004 році ОСОБА_2 зайняла у
неї 18 000 грн. для придбання частини
будинку та зобов'язалася віддати
протягом 2 років. З ОСОБА_2 був договір,
якщо вона не віддасть гроші своєчасно,
то переоформить частину будинку на неї.
Вона їздила та оглядала частину
будинку , яка збиралася придбати ОСОБА_2
. Протягом двох років ОСОБА_2 борг
повернула.

Не вірити поясненням свідка
ОСОБА_11 у суду немає ніяких підстав,
оскільки вона є сторонньою людиною по
відношенню до сторін у справі та не
зацікавлена у розгляді справи.

У судовому засіданні відповідачка
пояснила, що вимушена була вийти на
роботу , коли дочці не виконалося
півроку /у жовті 2002 року/ для
забезпечення потреб своїх двох дітей.
Зазначене ще раз підтверджує, що ОСОБА_2
виховувала та матеріально
забезпечувала себе та своїх дітей сама
, без допомоги ОСОБА_1 та ніяких
стосунків між ними , що притаманні
подружжю, не було.

Допитаний у судовому засіданні за
клопотанням відповідачки свідок
ОСОБА_12 підтвердив, що ОСОБА_2 разом з
дітьми мешкала з батьками по АДРЕСА_2, з
ОСОБА_1 зустрічалася до народження
сумісної дочки ОСОБА_13 мешкала у
ОСОБА_1 . Самостійно придбала частину
будинку по АДРЕСА_1.

Не вірити поясненням свідка
ОСОБА_12 у суду немає підстав, оскільки
вони не суперечать іншим письмовим
доказам по справі.

Що стосується поясненням свідків
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , то такі не можуть
бути об'єктивними , оскільки дані особи
є близькими людьми відповідачці, хоча
їх пояснення стосовно мешкання сторін
однією сім'єю , не суперечать письмовим
доказам.

Вищевказані письмові докази
свідчать про те, що ОСОБА_2 з 2004 року
постійно мешкає з дітьми за адресою
АДРЕСА_2, тобто на момент придбання
частини будинку по АДРЕСА_1 ,а саме 11
вересня 2004 року , сторони не мешкали
однією сім'єю , без шлюбу, не мали
спільного бюджету, не мали спільні
права та обов'язки подружжя.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 деякий час існували
стосунки, але вони не були усталеними,
що притаманне подружжю, а були лише
періодичними.

15 березня 2013 року співвласник
ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , мати ОСОБА_1, надала до
суду позов про захист порушеного права
та приведення об'єкту самочинної
реконструкції у первісний стан.
Зазначений позов було пред'явлено лише
до ОСОБА_2, як власнику частини будинку
по АДРЕСА_1, про що зазначено в позовній
заяві. До ОСОБА_1 , як власнику частину
цього будинку , ОСОБА_17 позов не
пред'являла, залучивши його третьою
особою, оскільки він мешкає в частині
будинку , яка належить матері, а мати
там ніколи не мешкала та не мешкає.
Рішенням суду від 5 серпня 2013 року саме
співвласника частини будинку АДРЕСА_1
було зобов'язано усунути перешкоди та
привести частину будинку у стан , який
існував до початку самочинної
реконструкції.

Аналізуючи вищенаведене , суд
дійшов до висновку, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
,які б свідчили про його проживання з
відповідачкою однією сім'єю , без шлюбу
в період придбання спірного майна, а
тому суд відмовляє у задоволенні
позову за недоведеністю.

Що стосується заяви представника
відповідачки та відповідачки про
застосування строків позовної
давності, то такий не може бути
застосований, оскільки суд дійшов до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відмовляє за
недоведеністю позову ОСОБА_1 .

Оскільки у задоволені позову
позивачу відмовлено, судовий збір
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стягненню не підлягає.

Керуючись ст. 7,10,11,60,88,209,212-215,256 ЦПК
України , суд-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 -
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області протягом 10
днів з дня проголошення , особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя І.В.
Іванова