печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді -
Москаленко К.О.,

при секретарі - Горбатюк І. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторінгова
компанія «Вектор плюс» про визнання
договору факторингу недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом до відповідачів, в якому просив
визнати недійсним договір факторингу
від 28.11.2012, укладений між ТОВ «ФК
«Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні
ініціативи».

Свої вимоги обґрунтовує тим, 28.11.2012 між
ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою
компанією «Вектор плюс» було укладено
договір факторингу № 15, відповідно до
якого банк відступив Фактору свої
права вимоги заборгованості по
кредитних договорах, укладених з
боржниками, право на вимогу якої
належить банку на підставі
документації. Між тим, 28.11.2012 між ТОВ «ФК
«Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні
ініціативи» було укладено договір
факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК
«Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні
ініціативи» права вимоги
заборгованості за кредитними
договорами, укладеними з боржниками,
право на вимогу якої належить ТОВ «ФК
«Вектор Плюс» на підставі
документації.

Внаслідок укладення вказаних
договорів відбулася заміна кредитора,
а саме ТОВ «Кредитні ініціативи»
набуло статусу нового кредитора за
договором №2001/0907/98-012 від 25.09.2007
позичальником згідно якого є ОСОБА_1

Оскільки зазначений договір не
відповідає вимогам закону, позивач
просив визнати його недійсним.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позов в повному
обсязі, посилаючись на викладені в
ньому обставини та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні
ініціативи» та ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор плюс» Дюжев І.О. проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на викладене в письмових
запереченнях на позов, просив
відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідачів,
з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами шляхом
дослідження письмових доказів в
матеріалах справи, надходить до
наступних висновків.

Як встановлено судом, 28.11.2012 між ПАТ
«Сведбанк» та Факторинговою компанією
«Вектор плюс» було укладено договір
факторингу № 15, відповідно до якого
банк відступив Фактору свої права
вимоги заборгованості по кредитних
договорах, укладених з боржниками,
право на вимогу якої належить банку на
підставі документації.

28.11.2012 між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ
«Кредитні ініціативи» було укладено
договір факторингу, відповідно до
якого ТОВ «Факторингова компанія
«Вектор плюс» відступив ТОВ «Кредитні
ініціативи» права вимоги
заборгованості за кредитними
договорами, укладеними з боржниками,
право на вимогу якої належить ТОВ «ФК
«Вектор Плюс» на підставі
документації.

Відповідно до ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимог і за яким
передається новому кредиторові.

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За правилами ст.516 ЦК України, заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1077 ЦК України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором. Зобов'язання фактора за
договором факторингу може передбачати
надання клієнтові послуг, пов'язаних із
грошовою вимогою, право якої він
відступає.

Обґрунтовуючи позов, позивач просить
визнати недійсним вищевказаний
договір факторингу з тих підстав, що
останній був укладений відповідачами
за відсутності відповідного дозволу на
здійснення валютних операцій, що
суперечить на його думку вимогам ст.4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст.5 Декрету
Кабінету Міністрів України.

Проте, суд не може погодитись з
позовними вимогами з наступних
підстав.

Згідно з ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
суперечливість змісту правочину ЦК
України, актам цивільного
законодавства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи
договір факторингу від 28.11.2012
підписаний уповноваженими особами та
скріплений гербовими печатками.

Відповідно до ст.3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є: свобода договору та
свобода підприємницької діяльності,
яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип
свободи договору, який передбачає
право суб'єкта цивільного права на
укладення й інших договорів, прямо не
передбачених актами цивільного
законодавства, але відповідають
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони договору мають
право врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Як зазначено в п.7 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину. За
змістом статті 216 ЦК та виходячи із
загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК
України.

Доводи позивача та його представника
про недотримання відповідачами при
укладенні договору факторингу про
відступлення прав вимоги
заборгованості позивача за кредитним
договором відповідно до вимог ст.4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст.5 Декрету
Кабінету Міністрів України,
посилаючись на відсутність у ТОВ
«Кредитні ініціативи» відповідного
дозволу на здійснення валютних
операцій, судом не приймаються як
безпідставні, оскільки ці доводи
базуються на власному припущенні та не
ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства України.

Як вбачається зі змісту наданого
позивачем вказаного договору
факторингу ТОВ «Кредитні ініціативи» є
фінансовою установою, яка надає
фінансові послуги, а саме - факторинг,
що відповідає положенням п.11 ст.4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Статтею 5 вказаного Закону передбачено
право на здійснення операцій з надання
фінансових послуг.

Однак, вказаною нормою закону не
встановлено обов'язку фінансовим
установам здійснювати операції з
надання фінансових послуг, зокрема,
факторингу на підставі відповідної
ліцензії.

Таким чином, з огляду на вказані
положення закону, ТОВ «Кредитні
ініціативи» має право здійснювати види
фінансових послуг, а саме - факторинг
без отримання відповідних ліцензій
та/або дозволів.

Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Позивачем та його представником не
надано доказів на підтвердження
порушення відповідачами вимог
законодавства при укладенні договору
факторингу в частині передачі права
грошової вимоги до ТОВ «Кредитні
ініціативи».

Виходячи з встановлених обставин
справи, позивач не довів, що діями
відповідачів порушені його права та
інтереси, а тому суд вважає відсутніми
підстави для визнання договору
факторингу недійсним.

З огляду на викладене, оцінивши докази
по справі у їх сукупності, суд
приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог, а тому в позові слід
відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст.ст.203, 215,
ст.ст.512-514, 516, 1077, 1078 ЦК України, ст.ст.
4,10, 11, 60, 61, 212, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторінгова
компанія «Вектор плюс»» про визнання
договору факторингу недійсним -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Суддя
К.О. Москаленко