Справа № 605/516/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"02" вересня 2014 р. Підгаєцький
районний суд

Тернопільської області

в складі головуючої судді
Ігнатової Г.В.

при секретарі
Піх Р.Я.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Підгайці цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Завалівської
сільської ради про визнання права
власності на спадкове майно по
заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася в суд із вказаним
позовом до відповідача .Позивач в
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась
спадщина, зокрема у виді житлового
будинку з надвірними будівлями по
адресу АДРЕСА_2, яке спадкодавець
заповів їй, нотаріально посвідчивши в
Завалівській сільській раді 25.10.1990
року. У зв'язку з неможливістю
належного оформлення спадщини через
відсутність у позивача оригіналів
правовстановлюючих документів на
спадкове майно, вона змушена
звернутись до суду за захистом своїх
прав.Позивачка просила визнати за нею
право власності на житловий будинок з
надвірними будівлями по заповіту
ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_1
підтримала позовні вимоги в повному
обсязі і дала пояснення згідно
позовної заяви.додатково зазначила, що
після смерті ОСОБА_4 в житловому
будинку ніхто не проживав, у зв'язку з
чим він дещо знищений жителями села.
Своєчасно, позивач не оформила
прийняття спадщини по заповіту. так як
на її погляд немала часу.

Відповідач Завалівська сільська рада
представника для участі у справі в
судове засідання не направили.
Направили до суду заяву про розгляд
справи у відсутності представника та
визнання позовних вимог.

Визнання відповідачами позову
суперечить закону і суд його не
приймає.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача та оцінивши у сукупності всі ,
досліджені в судовому засіданні
докази, приходить до переконання про
те , що позов задоволенню не підлягає з
наступних підстав:

Судом встановлено, що 24.07.2014 року
до Підгаєцької державної нотаріальної
контори із заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на імя ОСОБА_2 після смерті
ОСОБА_4 звернулася ОСОБА_1

Із свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Судом при дослідженні матеріалів
справи з"ясовано, що нотаріально
посвідченим заповітом від 25.10.1990 року в
реєстрі за №15 ОСОБА_4 заповів житловий
будинок з надвірними будівлями ОСОБА_2.
Вказаний заповіт на час смерті ОСОБА_4
не змінений і не відмінений.

У відповідності до ст. ст. 534, 549 ЦК ( в
редакції 1963 року ), яка діяла на час
складення заповіту п. 4 постанови
Пленуму Верховного суду України від 24
червня 1983 року "Про практику розгляду
судами України справ про спадкування",
кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його одній або кільком особам, як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом.
Передбачений ст. 549 ЦК України,
шестимісячний строк для прийняття
спадщини може бути продовжений судом
за заявою заінтересованої особи при
доведеності поважності причини його
пропуску. Якщо у вказаний строк позивач
вступив у управління або володіння
спадковим майном або його частиною суд
з цих підстав вирішує питання про
визнання права на спадкове майно, а не
про продовження пропущеного строку.

Відповідно до ст. 548 ЦК України в
редакції 1963р., для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Не допускається прийняття спадщини під
умовою або із застереженням. Прийняття
спадщини визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 549 ЦК
України в редакції 1963р., визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерством юстиції України
від 14 червня 1994 року №18/5, що діяла на
час виникнення спірних правовідносин,
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям, що прийняли
спадщину, тобто таким, які фактично
вступили в управління або володіння
спадковим майном чи подали заяву в
державну нотаріальну контору про
прийняття спадщини (ст.549 Цивільного
кодексу). Доказом вступу в управління
чи володіння спадковим майном можуть
бути: довідка житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів чи відповідної
місцевої державної адміністрації про
те, що спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом з
ним, або про те, що спадкоємцем було
взято майно спадкодавця; довідка
державної податкової служби,
страховика чи іншого органу про те, що
спадкоємцем після відкриття спадщини
сплачувались податки або страхові
платежі по обов'язковому страхуванню,
квитанція про сплату податку,
страхового платежу; копія рішення суду,
що, набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; запис у паспорті
спадкоємця або в будинковій книзі, який
свідчить про те, що спадкоємець був
постійно прописаний в спадковому
будинку (квартирі) в період шести
місяців після смерті спадкодавця, та
інші документи, що підтверджують факт
вступу спадкоємця в управління чи
володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном може бути
наявність у спадкоємців ощадної
книжки, іменних цінних паперів,
квитанцій про здані в ломбард речі,
свідоцтва про реєстрацію (технічного
паспорта, реєстраційного талону) на
автотранспортний засіб чи іншу
самохідну машину або механізм,
державного акта на право приватної
власності на землю та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користування
яким можливе лише після належного
оформлення прав на нього. Ці документи
приймаються державним нотаріусом з
урахуванням у кожному випадку всіх
конкретних обставин і при відсутності
заперечень з боку інших спадкоємців.

У відповідності до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак всупереч вищезазначеному,
позивач та її представник не надали
суду належних і допустимих доказів про
вчинення ними встановлених законом дій
по прийняттю спадщини після смерті
ОСОБА_4

Суд вважає, що не може бути належним
доказом прийняття позивачкою спадщини
довідки, видані Завалівською
сільською радою № 634-635 від 13.06.2014 року
(а.с.13) та довідка від 01.09.2014 року за № 802,
оскільки з її змісту не вбачається, що
позивачкою ОСОБА_2 в шестимісячний
термін були вчинені будь-які дії, які б
свідчили про прийняття нею спадщини
після смерті ОСОБА_4.

Отже, враховуючи що позивача не
вчинили в передбачений законом строк
жодних дій по прийняттю спадщини
відповідно до вимог ст.549 ЦК України
1963р, визнати обґрунтованими позовні
вимоги вказаного позову суд не може
та вважає, що в цій частині вони є
недоведеними сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про
нотаріат», правила ведення
нотаріального діловодства
затверджуються Міністерством юстиції
України за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері архівної
справи і діловодства.

Відповідно до ч. 1 ст.52 ЗУ «Про
нотаріат», про всі нотаріальні дії,
вчинені нотаріусами або посадовими
особами органів місцевого
самоврядування, робиться запис у
реєстрах для реєстрації нотаріальних
дій після того, як нотаріус зробить
посвідчувальний напис на документі або
підпише документ, що ним видається.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ЗУ «Про
нотаріат», запис у реєстрі є доказом
вчинення нотаріальної дії. Порядок
ведення реєстрів для реєстрації
нотаріальних дій та їх форма
встановлюються Міністерством юстиції
України.

Відповідно до п. 2.1. Положення про
Спадковий реєстр, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України N
51/5 від 17.10.2000 (Наказ втратив чинність на
підставі Наказу Міністерства юстиції
N1810/5 від 07.07.2011), відомості про заповіти,
посвідчені нотаріусами, посадовими та
службовими особами, перерахованими в
статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу
України, статтях 37, 38 та частині першій
статті 40 Закону України "Про нотаріат",
спадкові договори, спадкові справи та
видані свідоцтва про право на спадщину
підлягають обовязковому внесенню до
Спадкового реєстру.

Відповідно до п. 207 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
03.03.2004 за N 20/5, письмова заява про
прийняття спадщини та відмову від неї
подається спадкоємцем особисто до
нотаріальної контори за місцем
відкриття спадщини.

На час розгляду справи свідоцтво
про право на спадщину нікому не видано,
відмова нотаріуса у видачі свідоцтва
про право на спадщину відсутня.

Суд дослідив лист державного
нотаріуса Підгаєцької державної
нотаріальної контори Войташек В.І.
№410/016 від 24.07.2014 року (а.с.12) та вважає, що
вказаний доказ не відповідає вимогам
ч.2 ст.59 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову
суд виходить з того, що згідно з ст.1297
ЦК України та ст.66 Закону України «Про
нотаріат» оформлення прав на спадкове
майно входить до виключної компетенції
органів нотаріату. Відповідно до ст.8-1
Закону України «Про нотаріат», будь-яке
втручання в їх діяльність та вирішення
питань, що належать до їх виключної
компетенції забороняється. Ст.1297 ЦК
України зобов'язує спадкоємця, який
прийняв спадщину, в складі якої є
нерухоме майно, звернутися до
нотаріуса за видачею йому свідоцтва
про право на спадщину на нерухоме
майно. При цьому суд зазначає, що згідно
до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, в той час як представник
позивача заявила вимоги саме щодо
визнання права власності на спадкове
майно по заповіту ОСОБА_4.

Вказаний висновок суду
відповідає також роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
постанові «Про судову практику у
справах про спадкування» №7 від 30.05.2008
року, згідно п.23 якого, свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розгляду не підлягають. У разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину особа може звернутися до
суду за правилами позовного
провадження.

Доказів відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину позивачем
не надано.

Крім того заслуговує на увагу
суду відповідь надана Підгаєцькою
державною нотаріальною конторою за
№473/01-16 від 07.08.2014 р. проте. що після
смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
за даними Спадкового реєстру станом на
07.08.2014 р. спадкова справа не заводилась.

Згідно п.п.2.1 п.2 Глави 10
розділу ІІ Порядку спадкова справа
заводиться нотаріусом за місцем
відкриття спадщини на підставі поданої
(або такої, що надійшла поштою) першою
заяви (повідомлення, телеграми) про
прийняття спадщини, про відмову від
прийняття спадщини, про відмову від
спадщини, заяви про відкликання заяви
про прийняття спадщини або про відмову
від спадщини, заяви про видачу
свідоцтва про право на спадщину, заяви
спадкоємця на одержання частини вкладу
спадкодавця у банку (фінансовій
установі), заяви про видачу свідоцтва
виконавцю заповіту, заяви виконавця
заповіту про відмову від здійснення
своїх повноважень, заяви другого з
подружжя про видачу свідоцтва про
право власності на частку в спільному
майні подружжя у разі смерті одного з
подружжя, заяви про вжиття заходів до
охорони спадкового майна, претензії
кредиторів.

П.п.2.6 п.2 Глави 10 Розділу ІІ
Порядку визначено, що спадкова справа
підлягає обов'язковій реєстрації у
книзі обліку і реєстрації спадкових
справ, Алфавітній книзі обліку
спадкових справ та у Спадковому
реєстрі.

Згідно п.п. 4.12 п.4 Глави 10
розділу ІІ Порядку свідоцтво про право
на спадщину видається за наявності у
спадковій справі всіх необхідних
документів. П.п.4.15 п.4 Глави 10 Розділу ІІ
Порядку зазначено, що видача свідоцтва
про право на спадщину на майно, яке
підлягає реєстрації, проводиться
нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна.

П.1 Глави 1 розділу 1 Порядку
передбачено, що нотаріальні дії можуть
вчинюватися будь-яким нотаріусом на
всій території України, за винятком
обмежень у праві вчинення нотаріальних
дій, установлених статтями 9, 53, 55, 60, 66, 72,
73, 94 Закону України "Про нотаріат" (далі -
Закон) та іншими актами законодавства
України.

ст.66 Закону України «Про
нотаріат» визначено, що нотаріусом за
місцем відкриття спадщини видається
свідоцтво про право на спадщину на
майно, що переходить за правом
спадкоємства до спадкоємців або
держави.

Підстави для відмови у
вчиненні нотаріальних дій визначені
ст.49 Закону України «Про нотаріат», а
відповідно до ст.50 цього Закону
нотаріальна дія або відмова у вчиненні
нотаріальної дії можуть бути оскаржені
до суду особою прав та інтересів якої
стосуються такі дії чи акти.

Оскільки представник
позивачки не оспорювала дії нотаріуса
про відмову у видачі свідоцтва про
право на спадщину за відсутності такої
взагалі, побудувавши свої вимоги
виключно на обставинах викладених у
листі державного нотаріуса від 24 липня
2014 року, суд приходить до висновку про
те, що підстави для задоволення
позовних вимог відсутні, оскільки вони
є необґрунтованими та свого
підтвердження в судовому засіданні на
підставі досліджених доказів не
знайшли.

Разом з тим, судом встановлено, що з
моменту відкриття спадщини 06.08.1997 року -
пройшло понад сімнадцять років, а
значить закінчився перебіг строку
позовної давності.

Реєстрація місця проживання
спадкодавця була здійснена за адресою
АДРЕСА_2. Як встановлено при судовому
розгляді позивач проживала окремо від
спадкодавця, та місце її постійного
проживання на той час АДРЕСА_1. В 2007
році позивач виїхала за межі держави. В
судовому засіданні представник
позивача не довела та не представила
суду жодного доказу. який би свідчив
про факт вступу позивачкою ОСОБА_2 в
управління та володіння спадковим
майном померлого ОСОБА_4

За весь цей час позивачка не зверталася
до суду про продовження строку
прийняття спадщини та без поважних
причин пропустила строк звернення із
такою вимогою, і даний факт
унеможливлює задоволення позовних
вимог та визнання за нею права
власності на спадкове майно.

Інших доказів, які б мали істотне
значення для визнання за позивачкою
права власності на спадкове майно,
представником позивача в судовому
засіданні надано не було, а тому суд
вважає необхідним відмовити в
задоволенні позову.

Керуючись ст. 524, 548-549 ЦК України 1963
року, п.113 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерством юстиції України від 14
червня 1994 року №18/5; п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування», ст.ст.49,50,66
Закону України «Про нотаріат»,
«Порядком вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженого
Наказом Мінюсту №296/5 від 22 лютого 2012
року, ст.ст.60, 212-215, 218 ЦПК України, суд.

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Завалівської сільської ради про
визнання права власності на спадкове
майно по заповіту відмовити .

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня
його проголошення, може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Тернопільської області через
Підгаєцький районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис Г. В. Ігнатова