РІШЕННЯ

іменем України

„11" серпня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод в реалізації права
власності, про виселення осіб, що не
набули права користування жилою
площею, про відшкодування моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що будинок
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності ФОП ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі - продажу від 04 липня
2000 року, укладеного з ВАТ»Металургмаш».
Право власності ФОП ОСОБА_3 на придбане
нерухоме майно було зареєстроване в КП
«ДМБТІ» на підставі реєстраційного
посвідчення від 11 липня 2000 року в
реєстровій книзі № 630 за реєстровим №
2235/448. До укладення договору
купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1
належав ВАТ «Металургмаш» та
використовувався ним у якості
гуртожитку для тимчасового поселення у
ньому одиноких працівників
підприємства, оскільки будівля
гуртожитку була введена в експлуатацію
як гуртожиток для проживання одиноких
громадян на 100 койко-місць заводу ім.
Красіна рішенням виконкому
Дніпропетровської міської ради
трудящих. Завод ім. Красіна
неодноразово змінював свою назву та
організаційно-правову форму; остання
назва підприємства - Публічне
акціонерне товариство «Металургмаш».

Статтями 128, 129, 132 Житлового кодексу
передбачено порядок надання жилої
площі у гуртожитку та порядок
звільнення такої площі.

Відповідно до ст. 129 ЖК України на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану житлову площу.

Згідно з частинами 1-3 ст. 132 ЖК
України сезонні, тимчасові працівники
і особи, які працювали за строковим
трудовим договором і які припинили
роботу, підлягають виселенню без
надання іншого жилого приміщення з
гуртожитку, який їм було надано у
зв'язку з роботою чи навчанням. Інших
працівників підприємств, установ,
організацій, які поселилися в
гуртожиток в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення у разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину. Осіб, які припинили
роботу на інших підставах, ніж ті, що
зазначені в ч. 2 цієї статті, а також
осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу,
може бути виселено лише з наданням їм
іншого жилого приміщення.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду після придбання
гуртожитку за договором
купівлі-продажу позивачем було
встановлено, що в кімнаті № НОМЕР_1 на
другому поверсі будинку АДРЕСА_1 мешкає
ОСОБА_4, яка свого часу працювала на
ВАТ «Металургмаш» електромонтером АТС.

З набуттям права власності на
будинок АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_3 з метою
здійснення підприємницької діяльності
у відповідності до ст. 320 ЦК України
почав надавати жилі приміщення для
проживання окремим громадянам з
наданням їм послуг з утримання будинку
і прибудинкової території. Інші
комунальні послуги: водопостачання,
водовідведення, теплову та електричну
енергію, вивезення побутових відходів
ФОП ОСОБА_3, який не є виконавцем цих
послуг, змушений самостійно
компенсувати вартість наданих
комунальних послуг по будинку
відповідним комунальним підприємствам
м. Дніпропетровська. ФОП ОСОБА_3 не
здійснює самостійно надання
житлово-комунальних послуг
споживачам-мешканцям, а експлуатацію
гуртожитку забезпечує на підставі
укладених договорів із підприємствами
- виробниками (виконавцями) комунальних
послуг за цінами та тарифами,
установленими з урахуванням витрат на
виробництво житлово-комунальних
послуг, затверджених органом місцевого
самоврядування в установленому
законом порядку.

Як власник будинку ОСОБА_3 для
врегулювання питання про законність
проживання в ньому зажадав від ОСОБА_4
надати копію чи оригінал ордеру на
вселення та тимчасове проживання у
приміщенні гуртожитку, копії паспорта
з відміткою про її реєстрацію в кімнаті
№ НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1, утім, дана
вимога не була виконана відповідачем.
Разом з тим, згідно форми «А»
реєстрації громадян, ОСОБА_4 проживає
у будинку АДРЕСА_1 без зазначення
номера кімнати. Із заяв, з якими ОСОБА_4
зверталася до керівника ВАТ
«Металургмаш» про вирішення питання
про її реєстрацію та проживання у
гуртожитку вбачається, що ОСОБА_4 у
кімнаті №20 надавалося койко-місце.
Зміст «Форми «А» та зміст резолюцій
Голови Правління ВАТ «Металургмаш»
Моголясова Н.О. у сукупності свідчать
про те, що в гуртожитку для проживання
одиноких громадян ОСОБА_4 самоуправно
займає з відособленим користуванням,
приміщення площею 12,9 кв. метрів.

Кімнати у будинку АДРЕСА_1
відносяться до жилих приміщень в
будинках приватного житлового фонду,
тобто правовідносини між власником
жилих приміщень та проживаючими
регулюються вимогами глави 6 Житлового
кодексу, стаття 116 якого передбачає,
що особи, які самоуправно зайняли жиле
приміщення, виселяються без надання їм
іншого жилого приміщення При
відсутності відомостей про законність
проживання ОСОБА_4 в кімнаті № НОМЕР_1
будинку АДРЕСА_1, та для відшкодування
нею витрат на утримання будинку та
прибудинкової території, за комунальні
послуги, позивач у справі ОСОБА_3, у
відповідності до вимог «Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і гуртожитків», затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.10.1992 року № 572 та ст. 20, 21 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» запропонував відповідачу у
справі укласти з ним у письмовій формі
договір на надання послуг, та на
проживання. Утім, відповідач
відмовилася; розмір заборгованості
складає 14 090,20 грн.

Таким чином, позивач, який є
власником будинку, змушений за свій
рахунок утримувати будинок, у якому
мешкає відповідач у справі,
прибудинкову територію і проводити
оплату за комунальні послуги, послуги з
водопостачання, водовідведення, за
електричну та теплову енергію,
вивезення побутових відходів,
споживачем яких є саме відповідач.

Предмет позову становить вимога
про ухвалення рішення про усунення
перешкод в реалізації права власності
ФОП ОСОБА_3 на нерухоме майно - кімнату
№ НОМЕР_1, що розташована на другому
поверсі в жилому будинку АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_4, про
зобов'язання Сектор громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дніпропетровського МВ УМВС України в
Дніпропетровській області зняти
ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у
будинку АДРЕСА_1, про стягнення з
відповідача на користь позивача на
відшкодування моральної шкоди 5 000,00
грн.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив
суд повністю задовольнити поданий
позов.

Представник відповідача просив суд
відмовити в задоволенні вимоги позову
про виселення відповідача; що
стосується інших вимог просив
ухвалити рішення на розсуд суду.

Заслухав пояснення осіб, які
беруть участь у справі, та дослідив
докази в межах заявлених вимог згідно
ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до
висновку про наявність підстав для
ухвалення рішення про задоволення
позову частково, виходячи з
наступного.

Згідно до вимог ч. 3 ст.116 ЖК України
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що місце
проживання відповідача зареєстровано
у гуртожитку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1; відповідач займає
кімнату №НОМЕР_1.

ФОП ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 04
липня 2000 року, посвідченого першою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, належить
будівля гуртожитку АДРЕСА_1. Право
власності ФОП ОСОБА_3 на придбане
нерухоме майно зареєстроване в КП
«ДМБТІ» на підставі реєстраційного
посвідчення від 11 липня 2000 року в
реєстровій книзі №630 за реєстровим
№2235/448 (а.с. 34).

До укладення договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
будинок АДРЕСА_1 належав ВАТ
«Металургмаш» та використовувався у
якості гуртожитку.

Суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України
відповідачем не було надано доказів
на підтвердження правомірності
заняття кімнати у гуртожитку за
зазначеною вище адресою.

Правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316
ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України
передбачено, що власникові, належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності (ч. 1
ст.386 ЦК України).

Частиною 2 ст. 38 6 ЦК України
визначено, що власник, який має
підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

На підставі ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Стаття 9 ЖК України передбачає, що
житлові права громадян охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом (ч. 1 ст.109 ЖК
України).

Відповідно до ст.127 ЖК України та п.
2 Примірного положення гуртожитки
призначаються лише для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.22 постанови «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року №2,
вирішуючи спори про виселення з
гуртожитків, судам слід з'ясовувати,
крім інших питань, і питання щодо
видачі відповідно до Примірного
положення ордера на зайняття жилої
площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК
України, ч. 1 п.10 Примірного положення
на підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Отже, законом встановлено, що
єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу в гуртожитку є
спеціальний ордер, який видає
адміністрація підприємства, установи,
організації на підставі спільного з
профспілковим комітетом рішення про
надання жилої площі в гуртожитку.

Згідно п.4 4 «Примірного положення
про гуртожитки» можуть бути
виселеними без надання їм іншого
жилого приміщення громадяни, які
самоправно зайняли жилу площу в
гуртожитку, а також з підстав,
передбачених ч. 1 ст.116 ЖК України та ч. 3
ст.116 ЖК України.

Оскільки у відповідача відсутні
рішення адміністрації та
профспілкового комітету про надання
жилої площі в гуртожитку та
спеціальний ордер на вселення, тому
позовні вимоги ФОП ОСОБА_6 в частині
усунення перешкод в реалізації права
власності та виселення підлягають
задоволенню.

Що стосується вимоги позову про
відшкодування моральної шкоди, то,
відмовляючи в її задоволенні, суд
виходить з того, що згідно приписів
законодавства особа несе
відповідальність за заподіяну
моральну шкоду у випадках, коли право
на її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України або у випадках, передбачених
статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також
іншими нормами законодавства, які
встановлюють відповідальність за
заподіяння моральної шкоди. Оскільки з
виниклих між сторонами в даній справі
правовідносин закон не передбачає
відшкодування моральної шкоди, то в
задоволенні даної вимоги необхідно
відмовити.

Разом з тим, суд з огляду на зміст
вимог позову та характер спірних
правовідносин виходить з відсутності
підстав для ухвалення задоволення
вимоги позову про зобов'язання третьої
особи (Сектору громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області) зняти відповідача з
реєстрації місця проживання: на
виконання ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», у тому
числі, остаточне рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою) є
підставою для зняття особи з
реєстрації місця проживання та задля
запобігання продовження порушення
прав позивача, на переконання суду, є
правомірним застосування судом засобу
захисту порушеного права, ухваленого
судом в цій справі. Разом з тим, дана
вимога не є такою, розгляд якої
віднесений до компетенції суду при
розгляді справи у порядку цивільного
судочинства, та за наявності спору з
урахуванням суб'єктного складу
учасників правовідносин спір матиме
розглядатися в порядку
адміністративного судочинства.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
в реалізації права власності, про
виселення осіб, що не набули права
користування жилою площею, про
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з кімнати
№НОМЕР_1 в будівлі гуртожитку по
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
судові витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору, в розмірі 114,70 грн.

В задоволенні решти вимог позову
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя