Справа №490/525/14-ц 21.05.2014 21.05.2014 21.05.2014
Провадження №22-ц/784/1203/14
УХВАЛА

Іменем України

21 травня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О.,
Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового
засідання: Богуславській О.М.,

за участю: ОСОБА_1 -
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Миколаєві
цивільну справу за апеляційною
скаргою

товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Єврокапітал»

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 21 лютого 2014 року,
у справі за позовом ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Єврокапітал» (далі - ТОВ «ФК
«Єврокапітал») про визнання
недійсними окремих положень
кредитного договору та стягнення
матеріальних збитків і моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2010 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до ТОВ «ФК
«Єврокапітал» про визнання окремих
положень кредитного договору
недійсними та стягнення матеріальних
збитків і моральної шкоди.

Свої вимоги позивач
обґрунтовував тим, що п.п. 2.2.3; 4.1; 4.3
кредитного договору, укладеного 08
листопада 2008 року між ним та ТОВ «ФК
«Єврокапітал», суперечать положенням
ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки в договір не
можуть бути включені умови, які
передбачають зміни у будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Положеннями
частин 5 і 7 ст. 18 цього ж Закону
передбачено визнання таких умов
недійсними з часу їх запровадження,
оскільки вони є несправедливими.
Внаслідок включення таких
несправедливих умов до кредитного
договору йому спричинено матеріальні
збитки в розмірі 28382 грн. 70 коп.

Посилаючись на наведені обставини,
ОСОБА_2 просив визнати недійсними
пункти 2.2.3; 4.1; 4.3 кредитного договору
від 08 листопада 2008 року з моменту його
укладення і стягнути на його користь
із ТОВ «ФК

«Єврокапітал» 28382 грн. 70 коп. у рахунок
відшкодування збитків, спричинених
йому цими несправедливими умовами
договору.

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся
із уточненою позовною заявою, в якій
зазначив, що порушенням його прав як
споживача при укладенні даного
кредитного договору є також введення
його відповідачем в оману щодо
обставин, які мають істотні значення,
що відповідно до ст. 230 ЦК України також
є підставою для визнання недійсними
пунктів 2.2.3; 4.1; 4.3 кредитного договору і
застосування наслідків їх недійсності,
передбачених ч.2 ст. 230 ЦК України.

Із врахуванням доповнених позовних
вимог, ОСОБА_2 просив стягнути на його
користь із відповідача матеріальні
збитки в подвійному розмірі, що складає
59380 грн. 54 коп.

В лютому 2014 року позивач звернувся
із заявою про доповнення позовних
вимог і відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК
України просив стягнути на його
користь із відповідача 20000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 21 лютого 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено визнати недійсними
пункти 2.2.3, 4.1, 4.3 кредитного договору
№954, укладеного 08 листопада 2008 року
між ОСОБА_2 та ТОВ "ФК "Єврокапітал".

Стягнуто з ТОВ "ФК "Єврокапітал" на
користь позивача збитки в розмірі 59 380
грн. 54 коп., компенсацію моральної
шкоди в розмірі 3000 грн. та судові
витрати в розмірі 120 грн.

Стягнуто з ТОВ "ФК "Єврокапітал" на
користь держави судовий збір в розмірі
593 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на
помилковість висновків суду щодо
визнання недійсними пунктів 2.2.3, 4.1, 4.3
та застосування наслідків недійсності
угоди в цій частині з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
договір про надання фінансових послуг
повинен містити розмір фінансового
активу, зазначений у грошовому виразі,
строки його внесення та умови
взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
(далі - Закон») до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Відповідно до частин 5, 7, 9 ст. 18 Закону
якщо положення договору визнані
несправедливими, включаючи ціну
договору, то такі положення можуть
бути змінені або визнані недійсними.
Такий висновок міститься у постанові
Верховного Суду України від 12 вересня
2012 року (справа № 6-80 цс12), яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування судами
при розгляді цивільних справ.

Із матеріалів справи вбачається, що 08
листопада 2008 року між ТОВ «ФК
«Єврокапітал» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого останньому надано кредит у
розмірі 80 946 грн. 50 коп. на придбання
автотранспортного засобу зі сплатою
ним процентів за користування коштами
в розмірі 5 % і строком повернення до 08
листопада 2010 року. Умовами договору (п.
1.1, 9.5) визначено, що обов'язковий
щомісячний платіж складається із
основного боргу, процентів за
користування кредитом та плати за
обслуговування кредиту, розрахунок
якої визначено п. 2.2.3 цього договору.

Згідно із затвердженим сторонами
графіком платежів, який є невід'ємною
частиною договору, позивач повинен
сплачувати щомісяця до 08 жовтня 2010 року
фіксовану суму в розмірі 3 551 грн. 24 коп.
та 08 листопада 2010 року сплатити
останній платіж у розмірі 3 531 грн. 78
коп.

За змістом пункту 2.2.3 цього договору
плата за обслуговування кредиту
розраховується за певною формулою та
залежить від коефіцієнта зміни курсу
Національного банку України долара
США до гривні. Пунктом 4.1 указаного
договору передбачено, що у разі
дострокового погашення кредиту за
ініціативою позичальника плата за
дострокове його погашення також
розраховується за певною формулою. Цим
же пунктом визначено, що щомісячний
розмір плати за обслуговування кредиту
у відсотках становить нуль цілих нуль
сотих відсотка.

Пунктом 2.2.1 договору також
встановлено, що розмір плати за
надання кредиту дорівнює нуль цілих
нуль сотих відсотка від суми кредиту,
яка сплачується одноразово у день
підписання цього договору.

Судом встановлено, що на вимогу
відповідача ОСОБА_2 сплачено: у грудні
2008 року 4 510 грн., у січні 2009 року 4 716 грн.,
у лютому, березні та квітні 2009 року по 4
720 грн., у травні 2009 року 4 726 грн., у
червні 2009 року 4 662 грн., у липні 2009 року 4
670 грн., у серпні 2009 року 4 720 грн., у
вересні 2009 року 4 900 грн., у жовтні 2009
року 4 906 грн., внаслідок чого розмір
щомісячних платежів збільшився. З
квитанцій про сплату коштів за
кредитним договором вбачається
розбіжність між розмірами щомісячних
платежів, встановлених графіком, і
сумами фактично сплачених щомісячних
платежів, до яких включені плата за
обслуговування кредиту, розмір якої
змінювався відповідно до зміни курсу
НБУ долара США до гривні. У жовтні 2009
року позивач достроково виконав усі
платежі за кредитним договором,
сплативши 61 692 грн. В цю суму ввійшла
плата за дострокове погашення кредиту
в розмірі 16805 грн. 30 коп., а також 12884
грн. 95 коп., які становлять різницю між
розміром щомісячного платежу,
визначеного графіком в розмірі 3551 грн.
24 коп., та розміром фактично сплачених
щомісячних платежів.

Встановивши наведені обставини, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що п.п.
2.2.3, 4.1, 4.3 даного кредитного договору є
несправедливими, а тому відповідно до
п.п. 5, 7, 9 ст. 18 Закону, ст. 203 ЦК України є
недійсними.

Відповідно до частини першої статті 230
ЦК України, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі наслідки
правочину, які насправді наступити не
можуть.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що оголошуючи акційні
умови видачі кредитів на придбання
автомобілів, укладаючи даний кредитний
договір та складаючи графік погашення
кредиту, ТОВ «ФК «Єврокапітал»
навмисно ввів позивача в оману, щодо
обставин, які мають істотне значення,
оскільки приховав від останнього
фактичну плату за обслуговування
кредиту, що є істотною обставиною для
укладання оспорюваної угоди.

Із врахуванням наведеного, суд першої
інстанції обґрунтовано вважав, що п.п.
2.2.3, 4.1, 4.3 кредитного договору укладені
внаслідок обману з боку відповідача, а
тому є недійсними відповідно до ч.1 ст.
230 ЦК України з часу укладення договору.

Згідно вимог ч.2 ст.230 ЦК України
сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку із
вчиненням цього правочину.

Тому суд вірно застосував наслідки,
передбачені ч.2 ст. 230 ЦК України,
стягнувши на користь позивача із
відповідача подвійний розмір збитків,
що склало 59380 грн. 54 коп. та 3000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про
недоведеність позивачем обставин щодо
введення його відповідачем в оману не
заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи і,
зокрема, змістом кредитного договору,
підписаним сторонами графіком
щомісячних платежів, акційними умовами
надання кредиту.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено
з додержанням вимог матеріального і
процесуального права, то колегія не
вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ТОВ "ФК "Єврокапітал"
відхилити, а рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 21
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуюча
Судді