Справа 2-2451/11
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси

у складі:
головуючого судді - Науменко А.В.,

при секретарі - Шияновській Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, правонаступника
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права власності, знесення
самочинної будівлі, стягнення
моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом,
зміненим письмовою заявою від 14.05.2014
року, в якому просила суд зобов'язати
правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2
усунути перешкоди у здійсненні права
власності на 1/10 частини домоволодіння
з надвірними спорудами, розташоване за
адресою: АДРЕСА_2, та права користування
земельною ділянкою під зазначеним
домоволодінням, знести самочинну
прибудову, здійснену відповідачем
площею 24,5 кв.м. до домоволодіння з
надвірними спорудами за вищевказаною
адресою, стягнути з відповідача на її
користь моральну шкоду у розмірі 20 000, 00
гривень та судові витрати.

При цьому посилається на те, що вона є
співвласником домоволодіння АДРЕСА_2.
Зазначене домоволодіння знаходиться
на земельній ділянці відведеної
рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради від 03.10.1995 року №
1103. Вищенаведене домоволодіння
належить рівних частках 16-ти власникам
і є спільною частковою власністю. У 2009
році ОСОБА_3 здійснив самочинну
реконструкцію квартири АДРЕСА_1 шляхом
розширення кухні та збудування
прибудови до будинку зі збільшенням
жилої площі на 24, 5 кв.м. Факт здійснення
самочинної прибудови підтверджується
відміткою «Збудовано самочинно» на
техпаспорті від 13.04.2010 року,
інвентаризаційна справа № 2946
реєстровий № 21 доп. -7-5289, виданого на
ім'я ОСОБА_1, та відповіддю № 01/11-3705 від
06.08.2010 року інспекції ДАБК в Одеській
області.

Позивач вважає, що вказана
реконструкція була здійснена ОСОБА_3 з
порушенням діючих на той час правових
норм ст. 100 ЖК України, ст.9 Закону
України «Про архітектурну діяльність»,
п. 6 Правил користування приміщеннями
житлових будинків і прибудинкових
територій, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 08.10.1992
року № 572, Положення про порядок
реконструкції вбудованих,
вбудовано-прибудованих і прибудованих
приміщень в м. Одесі, затверджене
рішенням Одеської міської ради від
17.04.2011 року, а також з порушення прав
позивача як співвласника вказаного
домоволодіння, оскільки прибудова була
здійснена на земельній ділянці, яка
була передана у користування всім
співвласникам спірного домоволодіння,
та виділ часток домоволодіння в натурі
не проводилось. Крім того, вважає, що
вищевказаними діями її було завдано
моральну шкоду, розмір якої оцінює у 20
000, 00 гривень.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали та просили суд
задовольнити.

Відповідач та представник відповідача
у судовому засіданні позовні вимоги не
визнали у повному обсязі, просили
відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 07
грудня 2009 року позивач звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про віднову
первинного стану приміщення. У зв'язку
зі смертю 25 травня 2012 року ОСОБА_3 до
участі у справі була залучена дружина
померлого - ОСОБА_2.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 за договором дарування від
19.09.1998 року за життя був власником 10/100
частин домоволодіння, а позивач за
договором купівлі-продажу від 03.11.1987
року є власником 1/100 частини
домоволодіння, розташованого у
АДРЕСА_2. Дане домоволодіння належить в
різних частках 16-м власникам і є
спільною частковою власністю, що
підтверджується витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно.

Згідно рішенням виконкому Одеської
міської ради народних депутатів
працюючих № 1103 від 03.10.1955 року земельна
ділянка, на якій розташоване
домоволодіння була закріплена за
ОСОБА_4

(а.с. 37, 64, 195)

27 вересня 2012 року КП «ОМБТІ та РОН» було
виготовлено технічний паспорт на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок, а саме: 10/100 частки будинку
АДРЕСА_2, інвентаризаційна справа № 2946,
реєстровий номер 163доп.-149-5289, в
схематичному плані земельної ділянки
якого були відображенні житлові
будинки, зокрема, за літ. «В» та спірний
«В-1», площею 24.5 кв.м., у якому відсутні
данні про самочинне будівництво.

29 лютого 2012 року виконавчим комітетом
Одеської міської ради ОСОБА_3 було
видане свідоцтво про право власності
на 10/100 частин домоволодіння.
Відповідно до свідоцтво об'єкт в цілому
складається з будинків літ. «А», літ.
«ББ1», літ. «ВВ1», літ. «Г», загальною
площею 509, 1 кв.м., житловою площею 310, 7
кв.м.. Таким чином, суд встановлює, що у
зазначеному свідоцтві, яке є діючим та
не оспорене зазначене право власності
на будівлю літ «В-1» площею 24, 5 кв.м., що
спростовує довід позивача про
незаконність цієї будівлі, як
самочинної.

Зі змісту свідоцтва вбачається, що воно
видане на підставі декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
зареєстрованої інспекцією ДАБК в
Одеській області від 18.11.2011р. № ОД
2, замість договору дарування від
19.09.1998 року. Враховуючи що зазначена
декларація є діючою та не скасованою,
суд визнає, що право власності на
будівлі зазначені у свідоцтві, у тому
числі на збудовану за літ. «В-1» виникло
правомірно, згідно вимог діючого
законодавства.

12 березня 2012 року ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право власності серії
САЕ 572654 було зареєстроване право
спільної часткової власності на 10/100
частки спірного домоволодіння, про що
свідчить витяг про державну реєстрацію
прав, виданого КП «ОМБТІ та РОН».

(а.с.197, 207, 208)

06 грудня 2012 року відповідач отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, зокрема, на 30/400 часток
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_2. Також, 24.12.2012 року
ОСОБА_5 як спадкоємцю за законом було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, зокрема, на 10/400 частки
домоволодіння. Згідно вказаних
свідоцтв, домоволодіння становить
загальну площу 509, 1 кв.м., у тому числі
житлову - 310, 7 кв.м., та складається з
житлових будівель під літ. «А», літ. «Б»,
«Б1», «В», «Г», «В1», з надвірними
будівлями та спорудами під літ. «З»
вбиральня, літ. «И» сарай, літ. «К»
сарай, літ. «О» сарай, літ. «П» сарай,
літ. «Р» сарай, літ. «Ж» сарай, літ. «Л»
сарай, 1-3 огорожа, І мостіння. На
підстави викладеного суд дійшов
висновку, що право власності у
правонаступника ОСОБА_2 на спірну
будівлю «В-1», площею 24, 5 кв.м. виникло у
законному порядку.

(а.с. 193. 194)

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, а
відповідно до ч. 2 цієї ж статті право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 331 ЦК України
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» зареєстрована декларація
про готовність об'єкта до експлуатації
є підставою для, зокрема, оформлення
права власності на об'єкт будівництва.

Суд не може погодитися з вимогами
позивача стосовно знесення незаконної
будови відповідачем, так як відповідно
до вимог ст. 376 ЦК України знесення
самочинного будівництва можливо за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування і лише у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує
права інших осіб, істотного порушення
будівельних норм. За позовом фізичної
особи рішення про знесення самочинного
будівництва може бути ухвалене на
підставі ст. 391 ЦК України в разі
доведення нею факту створення їй
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном при неможливості усунення
перешкод в інший спосіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до п. 22, 24 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року № 6 знесення
самочинного будівництва є крайньою
мірою і можливе лише тоді, коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Знесення
нерухомості, збудованої з істотним
відхиленням від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотним порушенням
будівельних норм і правил (у тому числі
за відсутності проекту), можливе лише
за умови, що неможлива перебудова
нерухомості відповідно до проекту або
відповідно до норм і правил, визначених
державними правилами та санітарними
нормами, або якщо особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від такої перебудови..

Ураховуючи вищевикладене та приймаючи
до уваги і те, що за наявності
правовстановлюючих документів,
відповідач у відповідності до вимог
закону набула право власності на
частку спірного домоволодіння, що
спірне майно у вигляді будівлі літ.
«В-1», площею 24, 5 кв.м. на теперішній час
не є самочинним будівництвом, що право
власності відповідача на це майно не
припинено у встановленому законом
порядку, тому підстав для приведення до
попереднього стану на підставі ст. 376 ЦК
України немає.

Згідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Європейської конвенції про захист прав
та основних свобод людини кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений свого майна,
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом або
загальними принципами міжнародного
права.

Доказів порушення прав позивача
здійсненою ОСОБА_3 добудовою за
адресою: АДРЕСА_2, суду не було надано.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що обставини
на які посилається позивач, як на
підставу для задоволення позову, не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, а його позовні вимоги не
ґрунтуються на достатніх, належних та
допустимих доказах, суд прийшов до
висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає.

У ході судового розгляду суд не
встановив обставин порушення прав
позивача, тому підстав для
відшкодування моральної шкоди не
вбачає, оскільки спричинення останньої
можливо лише у зв'язку з порушенням
прав. Таким чином, в цій частині позову
суд також відмовляє у його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 10,60, 81, 88, ч. 3 ст. 209, ст.ст.
213-215, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
А.В. Науменко

11.06.2014