САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
Справа № 2-632/12
Провадження №2/726/102/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2014
м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у
складі: головуючого судді Мілінчук С.
В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернівці справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на спадкове
майно та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документу, факту родинних відносин та
визнання договору дарування частково
недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2012 року позивач ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом про
визнання права власності на спадкове
майно в якому посилається на те, що вона
зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2. В
цьому будинку проживала ОСОБА_5, яка
була власником 1/2 квартири НОМЕР_1 за
цією ж адресою. Вказує, що на протязі
тривалого часу вона доглядала за
ОСОБА_5, внаслідок чого остання
посвідчила заповіт, яким залишила
позивачці свою частину квартири.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4. За заявою
позивача, другою Чернівецькою
державною нотаріальною конторою було
відкрито спадкову справу. Зазначає, що
відповідач ОСОБА_2, який є
співвласником 1/2 частини квартири,
відмовляється надати до нотаріальної
контори дублікат правовстановлюючого
документу на вказану квартиру,
оскільки не погоджується із заповітом,
що унеможливлює отримання позивачем
спадщини. Виходячи з викладеного,
позивач просить суд визнати за нею
право власності на спадкове майно - 1/2
частини квартири по АДРЕСА_1 загальною
площею 50,10 кв.м., в тому числі житловою -
30, 90 кв.м.

ОСОБА_2 також звернувся до суду із
позовною заявою, яка була об'єднана із
первинним позовом та вказує, що
рішенням Садгірського районного суду
м. Чернівці було встановлено юридичний
факт, а саме те, що він є сином ОСОБА_5.
Проте в подальшому,ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області дане рішення було скасоване
через наявність у справі спору про
право та йому роз'яснено, що він має
право звернутись до суду з такими
самими позовними вимогами у загальному
порядку.

Вказує, що він, від народження ОСОБА_7,
був усиновлений 1940 року у дворічному
віці ОСОБА_5 в Монастрищенському РАЦСі
Вінницької (нині Черкаської) області,
однак під час Великої Вітчизняної
війни ці документи були втрачені.
Весною 1958 року ОСОБА_5 звернулась до
Шевченківського народного суду м.
Чернівці із заявою особливого
провадження про встановлення факту
реєстрації його усиновлення. Ухвалою
цього суду від 29 квітня 1958 року такий
факт було встановлено та вказано, що це
зроблено з метою оформлення
батьківських прав.

ОСОБА_2 звертався до
Монастирищенського районного відділу
РАЦС з приводу наявністю актового
запису про його народження, проте було
повідомлено, що актові записи за
вказані роки не збереглись. Стверджує,
що ОСОБА_5 є його матір'ю, про що
доводить зібраними та доданими до
справи доказами.

Після смерті його матері ІНФОРМАЦІЯ_4,
відкрилась спадщина на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 у
встановлений законом строк звернувся в
Другу Чернівецьку державну
нотаріальну контору із заявою про
прийняття спадщини після смерті його
матері, як непрацездатна особа, що має
право на обов'язкову частку у спадщині
у відповідності до ст.535 ЦК ( в редакції
1963 року, який був чинним на момент
виникнення правовідносин) та там
дізнався, що його матір заповіла
ОСОБА_11/2 свою частину квартири АДРЕСА_1.

В подальшому, скориставшись заочним
рішенням Садгірського районного суду
від 21 січня 2013 року, яким позов ОСОБА_1
було задоволено та визнано за нею право
власності на 1/2 частину вищевказаної
квартири, остання, намагаючись
позбавити ОСОБА_2 права на обов'язкову
частку спадщини, відчужила (подарувала)
її сторонній особі - ОСОБА_3.

З цього приводу позивач зазначає, що
він на момент смерті його матері вже
був непрацездатною особою за віком.
Таким чином, оскільки він має право на
обов'язкову частку у спадщині, то, як
він вважає, йому належить 2/6 частини
квартири АДРЕСА_1.

При укладенні договору дарування 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 відповідачка
ОСОБА_4 фактично, будучи власником 1/6
частки (як спадкоємець за заповітом)
вказаної квартири, розпорядилась 1/2
частиною квартири, що їй не належала, а
тому договір дарування частини
квартири є недійсним в частині розміру
подарованої частки.

На підставі викладеного, позивач за
зустрічним позовом просить суд
ухвалити рішення, яким встановити факт
належності ОСОБА_2 ухвали
Шевченківського суду м. Чернівці від
29.04.1958 року, якою встановлено факт
реєстрації його усиновлення ОСОБА_5,
встановити факт, що вона являється його
матір'ю та визнати недійсним договір
дарування укладений 15.02.2013 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Позивач за первинним позовом ОСОБА_4
надіслала до суду письмові заперечення
в яких позов ОСОБА_2 до неї не визнає,
вважає, що є не доведеним той факт, що
він являється сином ОСОБА_5

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представник свої позовні вимоги
підтримали, позов ОСОБА_2 не визнали та
просили відмовити у його задоволенні.

ОСОБА_2 та його представник у судовому
засіданні заявлений зустрічний позов
підтримали, первинний позов ОСОБА_1 не
визнали, просили суд ухвалити рішення,
яким повністю задовольнити заявлені
ними вимоги.

Свідок ОСОБА_8, яка знала ОСОБА_5 та
працювала разом з нею пояснила суду, що
ОСОБА_2 приходився покійній
всиновленим сином і, як зазначала
остання, більше дітей у неї не було. Про
процедуру всиновлення та інші
обставини справи свідок нічого більше
повідомити не змогла.

Опитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9, яка являлась близькою знайомою
ОСОБА_5 вказує, що ОСОБА_2 це син
померлої, якого вона знає особисто вже
довгий час. Також вона знає і про те, що
останній був усиновлений померлою, а
документи, які б про це могли свідчити,
були загублені під час війни.

Суд, дослідивши письмові докази по
справі, вважає, що позовні вимоги за
первинним позовом є необґрунтованими
та в їх задоволенні необхідно
відмовити. Натомість зустрічний позов
ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному
об'ємі з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно ухвали
народного суду 2 відділення
Шевченківського суду міста Чернівці
від 29.04.1958 року в вересні 1940 року ОСОБА_5
всиновила ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 батьки
якого померли в ІНФОРМАЦІЯ_5.
Усиновлення було зареєстроване в
Монастриценському РАЦСі Вінницької
(нині Черкаської) області, де матір'ю
була записана ОСОБА_5 Факт реєстрації
всиновлення був встановлений судом з
метою оформлення батьківських прав
заявниці. (а.с.10).

Згідно повідомлень Монастрищенського
районного відділу РАЦС записів акту
про усиновлення ОСОБА_2, як і книг
реєстрації актів по усиновленню за 1938,
1940 роки по зазначеному населеному
пункту не збереглось, а тому в
теперішній час неможливо встановити,
віднайти та відновити такі документи.
(а.с.11)

Судом також встановлено, що 20.08.2013 року
були внесені зміни у імені та
по-батькові ОСОБА_5, які містяться у
відомостях про усиновлення ОСОБА_2, на
підставі чого, в свою чергу, внесено
зміни і у свідоцтво про його
народження. Ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 02..07.2014 у справі № 824/1582/14-а такі дії
визнані правомірними та законними.

Як встановлено із копії свідоцтва про
народження, виданого повторно, серії
НОМЕР_2, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3. У
свідоцтві про народження його матір'ю
записана ОСОБА_5.

Також із довідки ЖРЕП № 15 від 21.04.1995
року про склад сім'ї вбачається, що
ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно
проживав із 1982 року у м. Чернівці по
АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5, якій
приходився сином.

Таким чином аналізуючи всі надані суду
допустимі та належні докази, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі, пояснення сторін та свідків,
оцінюючи їх у сукупності, суд приходить
до висновку про те, що ОСОБА_2 дійсно
являється усиновленим сином ОСОБА_5, а
ухвала народного суду 2 ділянки
Шевченківського суду від 29.04.1958 року
стосується та належить саме йому.
Посилання ж ОСОБА_1 про зворотнє не
знаходить свого відображення в
матеріалах справи та критично
оцінюється судом.

Далі, як раніше встановлено, ОСОБА_5 та
її син ОСОБА_2 проживали спільно у
квартирі АДРЕСА_1, яка згідно свідоцтва
про право власності на житло № 17719 від
14.02.1996 року належала їм на праві
спільної сумісної власності. (а.с.4)

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5, матір ОСОБА_2,
померла, що підтверджується копією
свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3.
(а.с.6)

Проте, до своєї смерті ОСОБА_5 зробила
розпорядження, за яким у разі її смерті,
одну другу належну їй частину квартири
АДРЕСА_1 вона заповідає ОСОБА_1. Заповіт
серії ААР № 191584 складено та посвідчено
04.02.1999 року(а.с.3)

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (який діяв
на момент виникнення правовідносин)
кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям.

Таким чином, ОСОБА_5 правомірно
заповіла свою частину вищевказаної
квартири ОСОБА_1

Разом з тим, із копії пенсійного
посвідчення НОМЕР_4 від 11.10.1999 року
вбачається, що ОСОБА_2 із 01.09.1999 року
призначена пенсія за віком. (а.с.22)

Згідно ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або
непрацездатні діти спадкодавця (в тому
числі усиновлені), а також
непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка).

Із довідки другої Чернівецької
державної нотаріальної контори вих. №
424/02-14 від 09.11.2012 року виданій ОСОБА_1
вбачається, що окрім спадкоємця за
заповітом ОСОБА_1, заявником за законом,
який претендує на обов'язкову частку в
спадщині, яка відкрилась після смерті
ОСОБА_5 є ОСОБА_2. Інших спадкоємців,
передбачених чинним законодавством
немає. (а.с.7)

Відповідно до ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

В подальшому, користуючись заочним
рішенням Садгірського районного суду м
Чернівці від 21.01.2013 року, ОСОБА_4 15.02.2013
року уклала договір дарування 1/2
частини квартири АДРЕСА_1 із ОСОБА_3, за
яким передала вищевказане майно у його
власність безоплатно.

У відповідності до ст. 232 ЦПК України
заочне рішення від 21.01.2013 року по справі
№ 2-632/12 було скасоване, оскільки судом
встановлено, що відповідач не з'явився
в судове засідання та не повідомив про
причини неявки з поважних причин і
докази, на які він посилається, мають
істотне значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, той факт, що
ОСОБА_2, як єдиному спадкоємцю після
смерті його матері, належить, окрім 1/2
частини вищевказаної квартири, ще і
обов'язкова частина спадщини у розмірі
2/3 частини, яка належала б йому при
спадкоємстві за законом, ОСОБА_4 не
мала прав на відчуженя 1/2 частини
зазначеної квартири, оскільки не
володіє і не вправі розпоряджатись нею.
За таких умов, ОСОБА_2 належить 2/6
частини спадкового майна у вигляді
квартири, а ОСОБА_1 тільки 1/6 частина,
якою вона має право володіти,
користуватись та розпоряджатись, в
тому числі дарувати третім особам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Слід враховувати і те, що визнання
правочину недійсним може мати місце і
тоді, коли він порушує особисті або
майнові права суб'єктів цивільного
права, в даному випадку суб'єкта, частку
майна якого відчужено на користь іншої
особи.

Проте неможна сказати і про те, що
договір дарування, який мав місце,
вчинено із порушенням вимог ч. 1 та 2 ЦК
України, тобто він укладений належним
чином та його недійсність не
встановлена законом. За таких умов,
коли закону суперечать неістотні умови
правочину, без яких він міг би існувати,
то він є частково дійсним. Стаття 217 ЦК
України вказує, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

У відповідності до п. 9 постанови
пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» згідно зі
статтею 217 ЦК правочин не може бути
визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217
ЦК суд може визнати недійсною частину
правочину, з'ясувавши думку сторін
правочину. Якщо у недійсній частині
правочин був виконаний однією зі
сторін, суд визначає наслідки його
недійсності залежно від підстав, з яких
він визнаний недійсним.

За таких умов, договір дарування
необхідно вважати частково недійсним,
оскільки він порушує права власника
частини подарованого майна, а саме
ОСОБА_2, проте у випадку усунення даних
умов, він міг би існувати.

З підстав наведених вище, суд вважає, що
первинний позов ОСОБА_1 не може бути
задоволений, оскільки є безпідставним
у зв'язку з відсутністю у ньому
порушеного права, яке підлягало б
захисту чи поновлення судом, натомість
сам порушує права іншого власника
майна. Позовні вимоги ж ОСОБА_2 та
обраний спосіб його захисту є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.369, 215, 217 ЦК України,
ст.ст. 534, 535 ЦК УРСР, 3, 10, 11, 174, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
спадкове майно - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 -
задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ухвали народного суду 2
участка Шевченківського району
м.Чернівці від 29 квітня 1958 року по
цивільній справі №2-225 за заявою ОСОБА_5,
якою встановлено юридичний факт
реєстрації усиновлення ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_7, такого що
нині носить прізвище ОСОБА_7 в вересні
1940 року в Манастирищенському РАЦСі
Вінницької області.

Встановити факт, що ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4 є матір'ю ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, а він її сином.

Визнати недійсним договір дарування,
посвідчений 15 лютого 2013 року приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4
подарувала ОСОБА_3 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 в частині 2/3 частки
подарованого майна.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Чернівецької області, через
Садгірський районний суд м. Чернівці
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом в 10-ти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-ти з дня
отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С. В.
Мілінчук