АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3953/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Нізік О. В. Доповідач - Каратаєва
Л.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
про витребування майна з чужого
незаконного володіння та поновлення
становища , -

в с т а н о в и л а:

19 лютого 2014 року
Красногвардійським районним судом м.
Дніпропетровська ухвалено рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про витребування майна з чужого
незаконного володіння та поновлення
становища.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка просить визнати незаконним
заволодінням солідарне заволодіння
відповідачами її майном, зобов'язати
відповідачів поновити становище, для
чого все майно повернути в її
володіння, усунути їй перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1,
виселити з зазначеної квартири
відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
майна має право витребувати своє майно
від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи
наслідком події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином; 2) витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Право на житло гарантоване людині
статтями 47, 48 Конституції України. Так,
ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону та за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з
прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції
про захист прав людини та основних
свобод гарантує кожній особі, окрім
інших прав, право на повагу до її житла,
що охоплює, насамперед, право займати
житло, не бути виселеною чи позбавленою
свого житла.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що
до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
право користування жилим приміщенням
протягом шести місяців.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків, установлених частиною
першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу. Тимчасова відсутність наймача
та членів його сім'ї не звільняє їх від
виконання обов'язків за договором
найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться у добровільному або
судовому порядку.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України
особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяються без надання їм
іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено,
що обов'язок із доказування
покладається також на осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси. Тобто,
процесуальними нормами встановлено як
право на участь у доказуванні, так і
обов'язок із доказування обставин при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, що
випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Тобто, процесуальними нормами
встановлено як право на участь у
доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
позивачкою цього зроблено не було.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції послався на те, що
позивачкою не вірно обрано спосіб
захисту порушеного права, крім того
позивачкою обставини даного позову не
доведені та не підтверджені належними
доказами.

В апеляційній скарзі висновки суду
першої інстанції не спростовано, не
наведено жодного доказу в
обгрунтування позовних вимог, яким суд
першої інстанції не надав належної
оцінки або надав невірну оцінку. Доводи
апеляційної скарги носять характер
критиканства рішення та не містять,
підстав визначених ст.. 309 ЦПК для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга є
необґрунтованою, а рішення суду в
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи, тому підлягає
залишенню без змін.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді