Справа № 201/251/14-ц (2/201/395/2014)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого -
судді Черновського Г.В.,

при секретарі -
Пісчанській Т.М.,

за участю: представника
позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника
відповідача - ОСОБА_3,

представника
відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, Територіальної громади
міста Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Перша дніпропетровська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_7, про
витребування майна, визнання права
власності, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
ОСОБА_2, третя особа - Виконавчий
комітет Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
права власності, за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
-

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 грудня
2013 року була скасована ухвала
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 19 грудня 2008 року
по цивільній справі №2-4408/08 за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа -
Виконавчий комітет Жовтневої районної
у м. Дніпропетровську ради про поділ
спільного майна подружжя, якою була
затверджена мирова угода, укладена між
сторонами. У зв'язку з зазначеним
питання про визнання мирової угоди
було передано на новий судовий розгляд
(том 1 а. с. 188).

В обґрунтування позовних вимог
представник ОСОБА_5 в позовній заяві, в
уточненій позовній заяві та у судовому
засіданні посилалась на те, що позивач
на підставі рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
12 жовтня 2007 року є власницею 27/100 частин
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 є власницею 73/100 частини
вказаного домоволодіння на підставі
договору купівлі-продажу від 11 жовтня
2005 року, свідоцтва про право власності
від 03 жовтня 1997 року № 67, а також є
донькою позивача. У 2008 році ОСОБА_5
переобладнала гараж за вказаною
адресою у житловий будинок, та
користується лише ним та іншими
спорудами, що розташовані на земельній
ділянці розміром 883 кв.м. Іншою частиною
домоволодіння, розташованої на
земельній ділянці розміром 300 кв.м,
користується ОСОБА_2, що відповідає
розмірам належних кожній частин
домоволодіння. У зв'язку з тим, що
позивачу стало відомо, що власником 27/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_6,
ОСОБА_5 просила суд, з урахуванням
останніх уточнень, витребувати на свою
користь від ОСОБА_6 зазначену частину
вказаного домоволодіння та визнати за
позивачем право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 232-236).

Крім того, уточненою позовною заявою
ОСОБА_5 до участі в розгляді даної
цивільної справи в якості третьої
особи був залучений ОСОБА_7, оскільки
зазначена вище ухвала суду від 24 грудня
2013 року про визнання мирової угоди була
скасована апеляційною інстанцією за
апеляційною скаргою ОСОБА_8, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого є
ОСОБА_7

12 березня 2014 року до спільного розгляду
була прийнята позовна заява ОСОБА_6 до
ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа - Виконавчий
комітет Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
права власності, в обґрунтування якої
ОСОБА_6 та її представник посилались на
те, що 09 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_2
був укладений договір купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1, а в матеріалах
справи відсутні докази на
підтвердження прав власника ОСОБА_8 на
зазначене домоволодіння або його
частину, ОСОБА_6 просила суд визнати за
нею право власності на спірне
домоволодіння, а також скасувати
заходи забезпечення позову, вжиті
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29
листопада 20143 року (том 1 а. а. 218-221).

23 квітня 2014 року на адресу суду
надійшла позовна заява ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
яка була прийнята судом у судовому
засіданні від 24 квітня 2014 року.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_7
посилався на те, що у липні 2013 року
ОСОБА_8 стало відомо, що належна йому
квартира АДРЕСА_1, в якій він проживав
та був зареєстрований, належить його
сусідці ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 16 липня 2007
року. Оскільки такого договору ОСОБА_8
не укладав, належну йому квартиру за
зазначеною адресою не продавав, ОСОБА_7,
який є спадкоємцем за заповітом після
смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1,
звернувся до суду з даною позовною
заявою та просив суд визнати договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1,
укладений 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований за № 4308, недійсним в
частині продажу гаражу літ В, гаражу
літ. Г, споруди І; визнати договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
від 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 і посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований за № 4310, недійсним в
частині продажу АДРЕСА_1 (том 2 а. с.44-48).

У судовому засіданні представник
ОСОБА_5, заявлені останньою позовні
вимоги з урахуванням уточнень
підтримала та просила суд їх
задовольнити; у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просила суд
відмовити.

ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_5 визнала,
просила суд їх задовольнити. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 просила суд відмовити.

Представник ОСОБА_6 у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
заявлені його довірительницею; у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 просив суд відмовити.

ОСОБА_7 у судове засідання не з'явився,
про час, дату та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином, надав
суду заяву про відкладення розгляду
справи. Проте ОСОБА_7 приймав участь в
розгляді даної цивільної справи,
надавав пояснення, відповідно до яких у
задоволенні позовних ОСОБА_5 та ОСОБА_6
просив відмовити.

Представник Дніпропетровської міської
ради у судовому засіданні просив суд
відмовити у задоволенні всіх позовів,
що розглядаються в межах даної
цивільної справи (том 2 а. с. 144-149).

Третя особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора у судове
засідання для участі в розгляді даної
цивільної справи свого представника не
направила, про час, дату та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, що приймали
участь в розгляді даної цивільної
справи, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, щодо
недоведеності та необґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено,
що обов'язок із доказування
покладається також на осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси. Тобто,
процесуальними нормами встановлено як
право на участь у доказуванні, так і
обов'язок із доказування обставин при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, що
випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
від 06 жовтня 1997 року є власницею 36/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1 (том 1 а. с.
49), та на підставі договору
купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року -
18/100 частин зазначеного домоволодіння
(том 1 а. с. 16, 17), на підставі договору
купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року -
19/100 частин цього домоволодіння (том 1 а.
с. 18, 19).

Також судом було встановлено, що 16
серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (що
діяв по довіреності від імені своєї
матері - ОСОБА_10) у простій письмовій
формі був укладений попередній договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (том
1а. с. 15).

При цьому сторонами не було надано суду
ані оригіналу, ані належним чином
завіреної копії договору
купівлі-продажу вказаної квартири.

Також судом було встановлено, що
рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року
було визнано дійсним простий письмовий
договір купівлі-продажу від 16 липня 2007
року, і як наслідок визнано ОСОБА_5
власницею 27/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 84).

На підставі даного судового рішення
ОСОБА_5 зареєструвала право власності
на вказану нерухомість, що
підтверджується копією технічного
паспорта, наявною в матеріалах справи
(том 1 а. с. 64-74) та витягом №17164668 від 21
грудня 2007 року, сформованого КП «ДМБТІ»
(том 1 а. с. 50). Отже, підставою для
реєстрації права власності ОСОБА_5 на
квартиру АДРЕСА_1 стало рішення суду,
яким визнано дійсним простий письмовий
договір купівлі-продажу.

Проте 24 вересня 2013 року вказане судове
рішення було скасовано апеляційною
інстанцією за скаргою ОСОБА_8, з
ухваленням нового рішення: про відмову
у позовних вимог ОСОБА_5 (том 1 а. с. 85).

Таким чином на теперішній час ОСОБА_5 не
має належного правовстановлюючого
документу на спірне домоволодіння,
оскільки сам договір купівлі-продажу
укладений в неналежній формі (без
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації), а отже є
неукладеним; а рішення суду про
визнання дійсним даного договору
скасовано із відмовою у задоволенні
таких вимог.

Слід зазначити, що правом витребувати
майно в порядку ст.388 ЦК України
наділений саме власник, а тому
передумовою задоволення
віндикаційного позову є доведення
належності майна, що просять
витребувати, саме тій особі, яка
звертається із подібними вимогами. Про
наведене також йдеться і у п.23
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України №5 від 07
лютого 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, а також
приймаючи до уваги факт того, що ОСОБА_5
жодними доказами не підтвердила своє
право власності на квартиру АДРЕСА_1 -
вимоги про витребування такого майна
від його нинішнього володільця на її
користь є необґрунтованими, у зв'язку з
чим суд вважає за необхідне відмовити у
їх задоволенні.

Крім того, захист права особи, яка
вважає себе власником, можливий шляхом
віндикації виключно у випадку
існування для цього підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України. Про що
також зазначено в п.6 листа Вищого
спеціалізованого суд України №10-1387/0/4-12
від 27 вересня 2012 року.

Натомість норми вказаної статті не
передбачають можливості витребування
майна у добросовісного набувача у разі
вибуття майна за волею власника. Між
тим, право власності до ОСОБА_6 перейшло
за волею ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за договорами
купівлі-продажу від 09 жовтня 2013 року
щодо купівлі-продажу домоволодіння
АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 156-158, 160-164, 222-223, том 2 а.
с. 76-77, 78), що виключає витребування
майна.

З огляду на зазначене не підлягають
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_5 щодо
визнання права власності на спірне
домоволодіння.

Суд також вважає за необхідне
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6
про визнання за нею права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, виходячи з
наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Предметом даного позову є визнання
права власності.

Діючим законодавством України
встановлено, що визнання права
власності на річ є способом захисту
наявного цивільного права, а не
підставою для його виникнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є
офіційним та належно зареєстрованим
власником домоволодінь (об'єктів
нерухомості та земельної ділянки) по
АДРЕСА_1, що підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами (том 1 а. с.
156-158, 160-164).

Підставами для такої реєстрації стали+
нотаріально посвідчені договори,
зареєстровані за №4308 та №4310, укладені
09 жовтня 2013 року, що були укладені із
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відповідно (том 1 а. с.
156-158, 160-164, 222-223, 224-225), отже ОСОБА_6 на
теперішній час є повноправним
власником усіх об'єктів (нерухомості та
земельної ділянки) по АДРЕСА_1 (адже
володіє чинними договорами
купівлі-продажу та офіційно
зареєстрована власником майна), а тому
додаткового визнання її права
власності в судовому порядку не
вимагається.

Відповідно до ст.392 ЦК України потреба у
способі захисту виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами
чи підлягає сумніву. В даному випадку
ОСОБА_6 має усі належні
правовстановлюючі документи, а отже
правомірність та законність її права
власності не підлягає сумніву.

Крім іншого, добросовісний набувач
набуває право власності на майно і в
тому разі, коли набрало законної сили
рішення суду про відмову в задоволенні
позову про витребування майна.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_7 до
ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
від 09 жовтня 2013 року, предметом яких є
продаж домоволодінь по АДРЕСА_1,
укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і ОСОБА_2
відповідно, суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні цих вимог у
повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

З матеріалів спадкової справи,
відкритої після смерті ОСОБА_8, копію
якої було надано на запит суду,
вбачається, що 10 грудня 2013 року ОСОБА_7
звернувся на адресу Першої
дніпропетровської державної контори з
заявою про прийняття спадщини за
заповітом після смерті ОСОБА_8 (том 2 а.
с. 111 на звороті), проте відповідного
свідоцтва нотаріальними органами
видано не було, отже право власності за
ОСОБА_7 у встановленому законом порядку
на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано не
було.

Крім того, в обґрунтування позовних
вимог ОСОБА_7 посилався на те, що він є
спадкоємцем померлого ОСОБА_8, який в
свою чергу був спадкоємцем померлої
ОСОБА_10. Між тим будь-яких доказів того,
що померлий ОСОБА_8 фактично прийняв
спадщину після смерті ОСОБА_10 суду
надано не було.

З відомостей, наданих Першою
дніпропетровською державною конторою
на запит суду, вбачається, що з заявами
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_10 жодна особа не зверталась (том 2
а. с. 127).

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 182 ЦК України
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації;
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

При цьому, положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК
України передбачено, що у разі, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, моментом набуття прав
спадкоємцем ОСОБА_7 на належне
заповідачу (ОСОБА_8) майно є момент
державної реєстрації відповідного
права на підставі виданого
нотаріальними органами України
свідоцтва про прийняття спадщини, за
відсутності відповідного
підтвердження державної реєстрації
права власності ОСОБА_7 на майно
померлих ОСОБА_8 та відповідно ОСОБА_10,
ОСОБА_7 не є особою, що набула права
власності на відповідне майно, а відтак
позбавлений права використовувати
увесь спектр способів захисту
цивільного права, притаманний саме
власнику.

Крім того, на думку суду, ОСОБА_7 не міг
прийняти у спадок від ОСОБА_8 спадщину у
вигляді квартири АДРЕСА_1, адже на
момент смерті ОСОБА_8 право власності
на дане майно було зареєстровано за
ОСОБА_6

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Постановою Пленуму № 9 від 06 листопада
2009 року Верхового суду України
роз'яснено, що права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову про
визнання недійсною угоди, стороною в
якій така особа не є, тобто із
застосуванням правового механізму,
встановленого ст. 216 Цивільного кодексу
України, незалежно від того, чи
відповідає спірна угода закону.

З огляду на вказане, а також приймаючи
до уваги, що ОСОБА_7 просить визнати
недійсними договори купівлі-продажу,
за якими він не є стороною, а саме:
укладені між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та між
ОСОБА_6 і ОСОБА_2, вказані вимоги є
безпідставними та необґрунтованими,
отже - такими, що не підлягають
задоволенню.

Крім того, враховуючи, що у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
було відмовлено, ОСОБА_6 є на даний час
власником спірного майна, суд вважає за
необхідне скасувати заходи
забезпечення позову, вжиті по даній
цивільній справі ухвалами
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 листопада 2013 року та
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 14 травня 2014 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України,
приймаючи до уваги результат розгляду
справи, суд вважає, що судові витрати,
понесені сторонами при зверненні до
суду з відповідними позовними заявами -
не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
182, 216, 230, 331, 334, 388, 392 ЦК України, ст. ст. 10,
11, 46, 27, 57, 58, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р
І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, Територіальної громади
міста Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Перша дніпропетровська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_7, про
витребування майна, визнання права
власності - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
ОСОБА_2, третя особа - Виконавчий
комітет Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
права власності - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними -
відмовити.

Судові витрати сторін компенсуванню не
підлягають.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29
листопада 2013 року, якою було заборонено
відчуження на користь інших осіб:

- домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається: з житлового будинку літ.
А-2, житловою площею 263,2 кв.м, загальною
площею 473,9 кв.м, огорожі №1, мостіння №1,
що належало ОСОБА_2, а з 09 жовтня 2013 року
належить ОСОБА_6;

- домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з: житлового будинку літ.
И-1, житловою площею 50,1 кв.м, загальною
площею 52,1 кв. м., гаражів літ. Б, В, Г, Д,
навісу літ. Е, споруд №1-7, мостіння
№І-ІІІ, що належало ОСОБА_5, а з 09 жовтня
2013 року належить ОСОБА_6.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 14 травня
2014 року, якою було заборонено ОСОБА_6
проводити ремонтні роботи та інші
роботи з перепланування, благоустрою
тощо в квартирі АДРЕСА_1, а також
заборонити їй проведення різних робіт
з благоустрою, ремонту, перепланування
гаражів під літерами «В», «Г» за
вказаною адресою.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий-суддя Г.В. Черновськой