Справа № 127/9417/14-ц Провадження №
22-ц/772/2774/2014Головуючий в суді першої
інстанції Прокопчук А. В.Категорія 47
Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Вінницької області в складі :

головуючого: Якименко М.М.

суддів: Іващука В.А., Зайцева А.Ю.

при секретарі: Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до приватного нотаріуса
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
втратившим права власності ,
застосування наслідків, визнаних
рішенням суду недійсних правочинів та
вчинення дій, зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 ,приватного нотаріуса
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання права
власності за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 26 серпня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5

Як спадкоємець позивач звернувся до
Другої державної нотаріальної контори
з заявою про прийняття спадщини в
установлений законом термін. Однак
було виявлено, що після смерті ОСОБА_5,
належні їй на праві власності земельні
ділянки площею 0,0177 га та 0,0314 га, які
знаходяться в АДРЕСА_1, були продані за
її довіреністю після її смерті, а саме
ІНФОРМАЦІЯ_2 та 18.04.2013 року відповідачу
ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 27.02.2014 року, яке
ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 28.04.2014 року було залишено
без змін, вказані правочини визнані
недійсними. Проте судом не було
застосовано наслідків їх недійсності,
що вимусило позивача звернутися до
суду з даним позовом.

В заперечення первісного позову
відповідач ОСОБА_4 звернувся з
зустрічним позовом до ОСОБА_2,
приватного нотаріуса Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання права власності.

Зустрічні вимоги мотивовано тим, що
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від імені якої
діяв ОСОБА_6 , згідно довіреності від
09.11.2012 року посвідченої приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_7, було
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,0177 га, що
розташована в АДРЕСА_1, належної ОСОБА_5
Даний договір було укладено за
ціною10424,00 гривень , які у відповідності
до умов договору та розписок отримав
ОСОБА_6 до підписання договору. Про
смерть ОСОБА_5, ОСОБА_8 ОСОБА_4 не
повідомив. Даний договір було
посвідчено приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_9, у відповідності до вимог
чинного законодавства. Згодом ОСОБА_4
була придбана ще одна земельна ділянка
у ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_6,
площею 0,0314 га, розташована в АДРЕСА_1, за
ціною 30000,00 грн., які згідно умов
договору та розписок отримав ОСОБА_6 до
підписання правочину. Однак про смерть
ОСОБА_5 відповідача знову не було
повідомлено.

Згідно рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 27.02.2014 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Вінницької області
від 28.04.2014 року, визнано недійсним
договори купівлі-продажу
вищезазначених земельних ділянок, а в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
про визнання права власності на майно
відмовлено, оскільки ОСОБА_2 не вимагав
застосувати наслідки недійсності
правочину та не ставив питання про
скасування реєстрації права власності
на спірні земельні ділянки в
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно. Таким чином державна
реєстрація права власності ОСОБА_4 на
спірні земельні ділянки є чинною і
ніким не скасована, тому вказані
земельні ділянки залишаються у його
власності і він вважає себе
добросовісним набувачем.

Вказані вище обставини вимусили ОСОБА_4
звернутися до суду з зустрічним
позовом.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 26 серпня 2014 року
В задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 було
задоволено.

Визнано за ним право власності на
земельну ділянку площею 0,0177 га, яка
розташована в АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням для ведення садівництва.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
земельну ділянку площею 0,0314 га, що
розташована в АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове , яким його
позов задовольнити , а в задоволенні
зустрічного відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали та обставини
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення
представника апелянта, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено
наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка є
матір'ю позивача ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття
спадщини. Інших заяв про прийняття або
відмову від спадщини не надходило.

Згідно довіреності від 09.11.2012 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_7, ОСОБА_5 на виконання
договору доручення, попередньо
укладеного з повіреним в усній формі,
уповноважила ОСОБА_10 представляти її
інтереси в органах державної влади та
місцевого самоврядування, в тому числі
в органах нотаріату, в органах
Держкомзему України, тощо та зокрема,
від її імені укладати та підписувати
договори купівлі-продажу земельних
ділянок, в усіх випадках визначаючи
ціни, строки та інші умови договорів на
свій власний розсуд, одержати грошові
кошти, належні їй за результатами
укладених правочинів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_10, який діяв від
імені ОСОБА_5, на підставі вказаної
довіреності та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу належної
ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0177 га,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
цільове призначення якої для ведення
садівництва, за ціною - 10424 гривень,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_3

Також, судом встановлено, що 18.04.2013 року
між ОСОБА_10, що діяв від імені ОСОБА_5 на
підставі довіреності, посвідченої
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
09.11.2012 року, та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0314 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, цільове
призначення земельної ділянки - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка).

Право власності за ОСОБА_4 на вказані
земельні ділянки було зареєстровано в
установленому Законом порядку.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 27.02.2014 року, яке
було залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду Вінницької області
від 28.04.2014 року, вказані вище договори
купівлі-продажу земельних ділянок були
визнані недійсними. Зустрічний позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_10, з участю
третьої особи - приватного нотаріуса
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання права
власності на майно - залишено без
задоволення.

Судом встановлено, що спадкоємцем
майна ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, є
її син ОСОБА_2, якій належить 47/100 часток
житлового будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1.

Ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів, може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

П. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
визначено, особа, яке не є стороною
договору, не може заявляти вимогу про
визнання правочину недійним та
застосування наслідків недійсності
правочину.

Крім того, відповідно до п.10
вищезазначеної Постанови Пленуму
Верховного Суду України, реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним; у зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину; норма частини першої статті
216 ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі; не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину; у
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_11, суд правильно виходив з того,
що позивачем за первісним позовом
невірно обрано спосіб захисту шляхом
пред'явлення позову про застосування
наслідків їх недійсності (реституції),
оскільки між сторонами існують
речово-правові відносини щодо права на
спірні земельні ділянки, а тому
способом захисту є відповідний цим
правовідносинам речово-правовий
спосіб - витребування майна.

Оскільки, як правильно зазначив
міський суд, позивач на момент вчинення
правочинів не був власником мана і не
був ,відповідно, стороною визнаних
судом недійсних правочинів, він не
вправі вимагати застосовування
наслідків недійсності правочинів, і
вимагати повернення такого майна.

Суд обґрунтовано дійшов висновку, що в
даному випадку спір підлягає вирішенню
за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки, на час розгляду справи
правовстановлюючі документи ОСОБА_4
визнанні недійсними, проте право
власності не припинене згідно реєстру
речових прав, а права ОСОБА_4
оспорюються позивачем, тому позивач за
зустрічним позовом, має право на
судовий захист у відповідності до ст. 392
ЦК України.

Але з таким висновком судова колегія
погодитись не може, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 330 ЦК України , на яку
посилався міський суд, задовольняючи
зустрічний позов, якщо майно відчужене
особою, яка не мала на це права,
добросовісний набувач набуває право
власності на нього, якщо відповідно до
статті 388 цього Кодексу майно не може
бути витребуване у нього.

П. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи , яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати(добросовісний
набувач) , власник має право
витребувати це майно від набувача лише
у разі, якщо майно вибуло з володіння
власника або особи , які він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Приймаючи до уваги викладене, виходячи
з конкретних обставин справи та норм
вказаних статей Закону, з яких
випливає, що майно у відповідача
ОСОБА_12 може бути витребувано
позивачем ОСОБА_2, право власності за
ОСОБА_4 не може бути визнано в порядку
ст. 392 ЦК України, як зазначив суд першої
інстанції.

Вказане вище суд першої інстанції не
врахував, і як наслідок помилково
прийшов до висновку про задоволення
позову ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що рішення в цій
частині підлягає скасуванню, а позовні
вимоги по зустрічному позову залишенню
без задоволення, в зв»язку з
безпідставністю та неогрунтованістю.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 щодо зобов»язання приватного
нотаріуса вчинити певні дії, а саме
виключити відповідні записи про
державну реєстрацію права власності на
земельні ділянки за ОСОБА_4, суд виходив
з того , що запис про державну
реєстрацію права власності за ОСОБА_4
було внесене , крім приватного
нотаріуса, 16.04.2013 року ще і державним
реєстратором Реєстраційної служби
Вінницького міського управління
юстиції , а тому не має законних підстав
для забов'язання приватного нотаріуса
здійснити виключення із державного
реєстру відомостей, які він не вносив.

Але з таким висновком судова колегія
погоджується частково і звертає увагу
на наступне.

Так п. 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" визначено, що рішення суду
про задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації.

Такий порядок визначений Законом
України « Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень ».

Ст.3 ЦПК України визначено, що кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За відсутності обставин, які б
вказували на порушене право ОСОБА_2,
позовні вимоги в цій частині є
безпідставними та необґрунтованими, а
тому задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги те , що судом першої
інстанції вказане до уваги хоча і не
було прийнято, але ухвалене рішення
суду в цій частині про відмову в
задоволенні позову по суті є
правильним, підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.216,330,388 ЦК України та ст.ст. 3,303, 304,
307, 309, 313 , 314, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 26 серпня 2014
року в частині задоволення позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , приватного
нотаріуса Вінницького міського
нотаріального округу Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання права власності та
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судового збору в розмірі 404,00 гривень
скасувати.

Ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, приватного
нотаріуса Вінницького міського
нотаріального округу Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання права власності
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: