Коростенський міськрайонний суд
Житомирської області
вул. Сосновського,38 м. Коростень
Коростенський район Житомирська
провадження №2/279/648/14
Справа № 279/949/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі головуючого судді Волкової
Н.Я.

з секретарем
Прокопчук І.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Коростені
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 11.02.2014 року звернулась до суду з
позовом про визнання договору
дарування житлового будинку,
укладеного нею на користь відповідача,
недійсним, зазначивши, що відповідач
ініціював питання про передання в його
власність належного їй житлового
будинку АДРЕСА_1 та обіцяв їй підтримку,
матеріальне забезпечення, виконання
інших зобов'язань. 15.07.2010 року було
укладено договір дарування житлового
будинку, посвідчений приватним
нотаріусом Коростенського міського
нотаріального округу. Текст договору
вона не змогла прочитати, їй ніхто його
не перечитував, не пояснював наслідки
його підписання. Через похилий вік,
відсутність відповідної освіти,
нерозуміння наслідків укладення угоди
дарування, вона розраховувала, що
належний їй житловий будинок перейде у
власність відповідача лише після її
смерті, наміру передавати належний їй
будинок у власність відповідача в
момент його підписання не мала,
вважала, що буде укладено спадковий
договір. В будинку продовжує мешкати,
сплачувати комунальні платежі. Після
того, як відносини між ними
погіршились, відповідач перестав
надавати допомогу, повідомив, що
являється власником будинку, створив
неможливі умови проживання, позбавив
можливості користуватись газом,
водопроводом, холодильником, вона
вирішила звернутись з позовом про
визнання договору недійсним. Вважає,
що угода нею була укладена внаслідок
помилки. Просила визнати недійсним
договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 15.07.2010 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримала та просила його
задовольнити. Пояснила, що відповідач
являється її сином. Він мав власну
квартиру, потім перебрався жити до неї.
Проживали вони добре, робили ремонт
будинку. Вона вирішила, що треба сину
подарувати будинок, бо їй стало його
шкода, що в нього немає особистого
щастя. Вирішила сину подарувати
будинок, щоб він в ньому щось робив.
Інші діти (дочка та син) проживали
окремо. Наслідки укладення договору
дарування не усвідомлювала, не знає, що
нею керувало, коли вирішила укласти
договір. Вдвох з сином вирішили укласти
договір дарування. Ходили вдвох до
нотаріуса, якому вона сказала, що бажає
подарувати сину будинок. Документи
нотаріусу надала вона. Було оформлено
договір дарування, який вона читала, в
ньому було написано, що то договір
дарування, вона його підписала.
Наслідки укладення договору їй не
пояснювались. В подарованому будинку
проживала та продовжує проживати. Рік
назад відносини з сином погіршились,
тому вона бажає повернути свій будинок,
бо в даний час вона проживає в поганих
умовах, які їй створив відповідач та
жінка, яка з ним проживає. Відповідач їй
повідомив, що вона в будинку
квартирантка і якщо їй щось не
подобається, то вона може йти проживати
в будинок для осіб похилого віку. Бажає
повернути будинок в свою власність,
оскільки відносини між нею та
відповідачем погіршились, син привів в
будинок співмешканку, яка встановлює
свої порядки, умови її проживання в
будинку неможливі.

Відповідач позов не визнав, подав
письмові заперечення. Пояснив, що у 2010
році будинок був в поганому,
занедбаному стані. В нього була власна
квартира, в якій проживав. Вирішив
проводити ремонт будинку матері. Мати
запропонувала, щоб будинок перейшов в
його власність і перейшов таким чином,
щоб цей будинок в нього потім ніхто не
міг відсудити. Пішли до нотаріуса і
мати питала, який договір укласти, щоб
потім будинок в нього ніхто не забрав.
Нотаріус роз'яснила, що таким договором
є договір дарування. Мати погодилась
укласти договір дарування. Нотаріус
надала список пакету документів, які
вони збирали майже місяць. Документи
зберігались в матері. Зібравши
документи, пішли до нотаріуса, яка
перевірила документи, склала договір,
роздрукувала його, прочитала його
текст вголос, дала прочитати їм,
запитала, чи все в ньому зрозуміло. Вони
з позивачем прочитали договір.
Нотаріус запитала, чи зрозуміло матері
те, що після підписання договору вона
вже не буде власницею будинку. Мати
погодилась підписати договір та
підписала. Всі документи знаходились у
матері до вересня 2013 року, вона могла їх
читати, показувати іншим особам. Він
зареєстрував своє право власності на
будинок після укладення договору.
Після оформлення документів вирішили
зробити прибудову до будинку за
спільні кошти. Будівництво йде і до
цього часу. З вересня 2013 року почались
сварки, оскільки приїхала сестра, мати
відмовилась від спілкування з ним,
користуванням газом, водою, викликає
правоохоронні органи, соціальні
служби, однак заяви матері
підтвердження не знайшли. В будинку є
всі необхідні зручності, користуватись
ними матері ніхто не перешкоджає.

В письмових запереченнях на позов
вказав про пропуск позивачем строку
позовної давності при зверненні до
суду.

Вислухавши пояснення сторін, свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та проаналізувавши їх в
сукупності з дослідженими в судовому
засіданні матеріалами справи, суд
дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами
виник спір щодо дійсності укладеного
договору дарування, який регулюється
положеннями глави 16 книги першої
Цивільного кодексу України.

15.07.2010 року сторонами було укладено
договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що
позивач на момент укладення
оспорюваного правочину помилялась
щодо обставин, які мають істотне
значення, не розуміла правової природи
договору дарування, прав та обов'язків
його сторін.

Згідно ст.203,ч.3 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Ст.229 ЦК України
передбачає можливість визнання
правочину, вчиненого під впливом
помилки, недійсним. Істотне значення
має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.
Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків
встановлених законом.

Відповідно до положень ст.257,261 ЦК
України позовна давність (строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу)
встановлюється у три роки, який
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатись про
порушення свого право або про особу,
яка його порушила.

Як встановлено судом з пояснень сторін,
ініціатором укладення договору
дарування була сама позивач. Будь-яких
дій, спрямованих на створення у
позивача помилкового сприйняття
природи правочину, прав та обов'язків,
які виникнуть у сторін, відповідач не
вчиняв. Твердження відповідача про те,
що нотаріусом під час укладання
договору дарування позивачеві були
роз'яснені його наслідки, позивачем не
спростовано. Позивач не заперечила та
не спростувала тих фактів, що саме вона
була ініціатором укладення договору
дарування, що договір оформлявся в її
присутності, що їй було відомо про те,
що право власності на будинок після
укладення договору відповідач оформив
на себе. Під час опитування відповідача
саме позивач нагадала йому про те, що
після підписання договору вони разом
ходили до бюро технічної
інвентаризації, де було зареєстровано
право власності на будинок за
відповідачем. Документи на будинок та
оспорюваний правочин після його
укладення знаходились у позивача, що
давало їй можливість знайомитись з
його змістом і після укладення
правочину. Вказана обставина позивачем
також не спростована.

Згідно змісту оспорюваного правочину
процедура та форма його укладення
були дотримані, сторонами зазначені
обставини не оспорені та не
спростовані.

Таким чином, посилання позивача на
укладення оспорюваного договору під
впливом помилки з її боку свого
підтвердження не знайшло.

З моменту укладення договору позивач
усвідомлювала характер правочину та
його наслідки для неї як відчужувача
майна.

Не містять даних про протилежне і
свідчення свідків ОСОБА_3 (брат
позивача) та ОСОБА_4 (дочка позивача).
Свідки показали, що про укладення
договору дарування їм нічого відомо не
було. Лише в 2013 року позивач зізналась,
що подарувала будинок відповідачеві,
про те, що на неї чинився тиск з боку
відповідача не говорила. Відносини між
сторонами погіршились, тому позивач
вирішила повернути будинок собі.

Мотиви, з яких позивачем укладався
договір дарування (бажання отримати
допомогу чи догляд, покращити житлові
умови відповідача тощо), не є підставою
для визнання договору недійсним.

Фактичною причиною звернення позивача
з позовом є погіршення стосунків між
нею та відповідачем, однак всі події,
які слідували чи виникли після
укладення оспорюваного правочину
правового значення при вирішенні
питання про його недійсність не мають.

Встановивши, що позивач була обізнана
про укладення оспорюваного договору
15.07.2010 року, суд дійшов висновку про те,
що строк позовної давності (до 15.07.2013
року) нею пропущено, клопотання про
його поновлення не заявлено.
Відповідач заявив про його пропуск.

Однак, враховуючи, що позивачем не
подано доказів того, що оспорюваний
правочин нею було укладено під впливом
помилки, позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.3,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК
України, ст.203,215,229 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через
Коростенський міськрайонний суд в
10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, а в разі подання
апеляційної скарги - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо
рішення не було скасовано .

Суддя: підпис :

Копія згідно оригіналу : суддя :