Справа № 149/3353/13-ц Провадження №
22-ц/772/2733/2014Головуючий в суді першої
інстанції Вергелес В. О.Категорія 48
Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

23 вересня 2014 року м. ВінницяКолегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтко Ю.Б., Шемети Т.М.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 12 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визначення розміру аліментів у твердій
грошовій сумі, про позбавлення
батьківських прав, про захист честі,
гідності та ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною та встановлення графіку
побачень з дитиною, треті особи - служба
у справах дітей Хмільницької міської
ради, орган опіки та піклування -
Хмільницька міська рада, -

встановила:

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 12 серпня 2014
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення
розміру аліментів у твердій грошовій
сумі, про позбавлення батьківських
прав, про захист честі, гідності та
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди та в зустрічному
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною та
встановлення графіку побачень з
дитиною, треті особи - служба у справах
дітей Хмільницької міської ради, орган
опіки та піклування - Хмільницька
міська рада.

Не погодившись із даним рішенням
сторони - позивач ОСОБА_2 та відповідач
ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення, його
ухвалення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду в
частині відмови в задоволенні його
позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована
тим, що рішення суду не відповідає
фактичним обставинам справи, ухвалено
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому вона
просить скасувати рішення суду в
частині відмови в задоволенні її
позовних вимог до ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_4 вимоги своєї
апеляційної скарги підтримали і
просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 надіслав суду
письмові заперечення проти
апеляційної скарги ОСОБА_2 та заяву про
апеляційний розгляд справи в його
відсутність.

Служба в справах дітей та орган опіки і
піклування Хмільницької міської ради
надіслали заяви про розгляд справи в їх
відсутність. В письмових запереченнях
орган опіки та піклування просить
відхилити апеляційні скарги як
позивача, так і відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися в судове засідання,
вивчивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляції та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційних скарг з
наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народився ОСОБА_5, батьками якого є
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвом про народження.

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 24.10.2011 року на користь
ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання
сина в розмірі ? частини заробітку
(доходу), але не менше 30% прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку,
щомісячно, починаючи з 6.09.2011 року і до
досягнення ним повноліття.

Постановою відділу ДВС Калінінського
РУ юстиції від 22.02.2012 року відкрито
виконавче провадження з виконання
вищезазначеного рішення суду та
звернено стягнення на доходи боржника,
що підтверджується постановою
заступника начальника відділу ДВС
Калінінського РУ юстиції від 29.03.2012
року (т.2 а.с. 132, 134).

Відповідно до довідки Головного
Управління МВС України в Донецькій
області №192/13Б від 27.02.2013 року з ОСОБА_3
були утримані аліменти до 31 січня 2013
року (т.2 а.с.131).

Постановою відділу ДВС Калінінського
РУ юстиції від 05.02.2014 року закінчено
виконавче провадження у зв'язку
направленням виконавчого документа за
належністю - ВДВС Київського РУ юстиції
(т.2 а.с.127,128).

Із виданої ДПІ у Київському районі м.
Донецька довідки вбачається, що станом
на 22.07.2013 року з заробітної плати ОСОБА_3
утримано та перераховано на користь
ОСОБА_2 аліменти на загальну суму 3876,99
грн. (т.3 а.с.17).

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Конвенції
ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка
ратифікована Постановою Верховної
Ради України від 27.02.1991 року та набула
чинності для України 27 вересня 1991 року,
держава визнає право кожної дитини на
рівень життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини. Батьки
або інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі - частина 3
статті 181 СК України.

Крім того, суд за заявою платника або
одержувача може визначити розмір
аліментів у твердій грошовій сумі, якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення -
частина 1 статті 184 СК України.

При цьому підстави визначення розміру
аліментів у частках до заробітку
(доходу) або у твердій сумі
визначаються з урахуванням як положень
статті 182 СК України та і положень
статей 183,184 СК України.

Частина 1 статті 192 СК України
передбачає, що розмір аліментів,
визначений за рішенням суду або за
домовленістю між батьками, може бути
згодом зменшено або збільшено за
рішенням суду за позовом платника або
одержувача аліментів у разі зміни
матеріального або сімейного стану,
погіршення або поліпшення здоров'я
когось із них та в інших випадках,
передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК
України, розмір аліментів, визначений
рішенням суду, не вважається незмінним.
Отже, у зв'язку із значним покращенням
матеріального становища платника
аліментів матір дитини може подати до
суду заяву про збільшення розміру
аліментів. Значне погіршення
матеріального становища батька може
бути підставою для його вимоги про
зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає
підстави для зміни розміру аліментів,
визначеного за рішенням суду, але не
пов'язує їх зі способом визначення
розміру (частина 3 статті 181 СК України).
Натомість стаття 192 СК України вказує
на можливість зміни раніше
встановленого розміру аліментів за
наявності доведених в судовому порядку
підстав, а саме: зміни матеріального
або сімейного стану, погіршення або
поліпшення здоров'я когось із них та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом.

Під зміною сімейного стану розуміється
з'явлення у сім'ї платника або
одержувача аліментів осіб, яким вони за
законом зобов'язані надавати
утримування і які фактично знаходяться
на їх утриманні.

Зокрема, до підстав визначення розміру
аліментів в твердій грошовій сумі (що
фактично є зміною розміру) стаття 184 СК
України відносить: нерегулярний,
мінливий дохід платника аліментів,
одержання частини доходу в натурі та
інші обставини, що мають істотне
значення.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що з часу постановлення судового
рішення Калінінським районним судом
Донецької області від 24.10.2011 року про
стягнення з ОСОБА_3 аліментів у розмірі
? частини заробітку (доходу) на користь
ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього
сина, матеріальний чи сімейний стан
платника аліментів змінився.

Тому відмовляючи в задоволенні позову
в цій частині суд першої інстанції
вірно виходив з того, що підстави зміни
розміру аліментів призначених
Калінінським районним судом Донецької
області у частці від заробітку (доходу)
на визначення їх у твердій грошовій
сумі відсутні.

Крім того, як пояснили позивачка та її
представник в апеляційному суді,
ОСОБА_3 відновив сплату аліментів
встановленого судом розміру.

Позов ОСОБА_2 в частині вимог про
позбавлення батьківських прав, та
захист честі, гідності та ділової
репутації, відшкодування моральної
шкоди також є недоведеним належними та
допустимими доказами та таким, що не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК
України мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він: не забрали дитину з
пологового будинку або з іншого
закладу охорони здоров'я без поважної
причини і протягом шести місяців не
виявляли щодо неї батьківського
піклування; ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини;
жорстоко поводяться з дитиною; є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.п.15,16 Постанови №3 від 30.03.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно утримують та інше),
що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного та об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей. Особи можуть бути
позбавлені батьківських прав лише щодо
дитини, яка не досягла вісімнадцяти
років, і тільки з підстав, передбачених
статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у
фізичному або психічному насильстві,
застосуванні недопустимих методів
виховання, приниженні людської
гідності дитини тощо.

Хронічний алкоголізм батьків і
захворювання їх на наркоманію мають
бути підтверджені відповідними
медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати
залучення її до непосильної праці, до
заняття проституцією, злочинною
діяльністю або примушування до
жебракування.

Якщо позов про позбавлення
батьківських прав заявлений із
декількох підстав, суди повинні
перевіряти та обґрунтовувати в рішенні
кожну з них.

Матеріали справи не містять відомостей
щодо свідомого та навмисного ухилення
ОСОБА_3 від виконання своїх
батьківських обов'язків.

Натомість, виконкомом Хмільницької
міської ради (органу опіки та
піклування) надано висновок про
недоцільність позбавлення
батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його
малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
(т.1 а.с.198).

До такого висновку орган опіки та
піклування дійшов виходячи з того, що
ОСОБА_3 протягом 2012 - 2013 років надсилав
посилки для сина в м.Хмільник, що
підтверджується копіями квитанції
Укрпошти; він звертався до служби у
справах дітей та до міського голови із
зверненням про вчинення перешкод
ОСОБА_2 у спілкуванні з сином і
визначення йому способу участі у
вихованні з дитиною.

Відповідно до частин 1,2 статті 34
Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

За змістом статті 277 ЦК України, частини
4 статті 32 Конституції України, кожному
гарантується право на захист честі,
гідності, ділової репутації та
спростування недостовірної інформації
особою, яка поширила таку інформацію у
такий же спосіб, у який вона була
поширена.

Статтею 299 ЦК України визначено, що
фізична особа має право на
недоторканість своєї ділової
репутації. Фізична особа може
звернутися до суду з позовом про захист
своєї ділової репутації.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України в п. 16 Постанови №1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділову репутацію
фізичної особи та юридичної особи», що
згідно положень статті 40 Конституції
України та з урахуванням висновків,
викладених у Рішенні Конституційного
Суду України від 10 квітня 2003 року №
8-рп/2003, усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову про спростування
недостовірної інформації, оскільки у
такому випадку мала місце реалізація
особою конституційного права, а
непоширення недостовірної інформації.

Разом із тим, звернення має бути
адресоване органу державної влади,
органу місцевого самоврядування та
посадовій і службовій особам цих
органів, що компетентні розглянути
таке звернення. Наявність у зверненні
завідомо неправдивих відомостей, а
також уразі встановлення, що для
звернення особи до вказаних органів не
було жодних підстав і це звернення було
викликано не наміром виконати свій
громадській обов'язок або захистити
права, свободи чи законні інтереси,
тягне відповідальність, передбачену
законодавством України.

Отже, звернення та заяви ОСОБА_3 до
Хмільницького МВ УМВС України у
Вінницькій області про злочин та
правопорушення, а також до служби у
справах дітей Хмільницької міської
ради, служби у справах неповнолітніх,
управління праці та соціального
захисту населення Хмільницької
міської ради були формою реалізації
ним права на звернення, передбаченого
ст. 40 Конституції України, Законом
України «Про звернення громадян», а
вказані органи державної влади, органи
місцевого самоврядування та їх
посадові і службові особи є
компетентними на розгляд таких
звернень.

Проаналізувавши інформацію, викладену
у заявах ОСОБА_3, яку просить позивач
визнати такою, що принижує її честь,
гідність і ділову репутацію, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що відповідач, висловлюючи свою
думку щодо позивача у заявахне поширив
щодо неї неправдиву інформацію,
оскільки вона є суб'єктивною оцінкою та
особистими поглядами відповідача.

Всі заяви та звернення відповідача
ОСОБА_3 розглянуті в установленому
порядку і на них дані відповіді.

Отже, відповідач під час звернення до
відповідних установ реалізовував своє
право на звернення, а тому факти,
викладені в зверненнях та заявах, не
можна вважати недостовірною
інформацією у розумінні статті 277 ЦК
України, що є підставою для відмови в
задоволенні вимог в цій частині і як
наслідок в частині стягнення моральної
шкоди.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 суд першої
інстанції, з урахуванням інтересів
дитини та обставин, які є
загальновідомими - бойові дії та режим
АТО на території м.Донецька та
Донецької області вірно виходив з того,
що перешкод у позивача в спілкуванні та
побаченнях із сином за місцем його
фактичного проживання не було, так само
як не має підстав для встановлення
запропонованого ним графіку побачень з
сином.

Частинами 1,2 статті 159 СК України
визначено, що якщо той із батьків, з ким
проживає дитина, чинить перешкоди тому
з батьків, хто проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема, якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод. Суд визначає
способи участі одного з батьків у
вихованні дитини (періодичні чи
систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування, з
урахуванням віку, стану здоров'я
дитини, поведінки батьків, а також
інших обставин, що мають істотне
значення. В окремих випадках, якщо це
викликано інтересами дитини, суд може
обумовити побачення з дитиною
присутністю іншої особи .

Таким чином, із аналізу даної норми
вбачається, що розглядаючи спір про
усунення перешкод в спілкування з
дитиною, суд має брати до уваги та
оцінювати такі фактори: ставлення
батьків до виконання своїх обов'язків
(наскільки той з батьків, що проживає
окремо, дійсно бажає спілкуватися з
дитиною, приділити їй увагу, витратити
час); особисту прихильність дитини до
кожного з батьків (чи бажає сама дитина
бачити того з батьків, хто проживає
окремо); вік дитини, стан її здоров'я та
інші обставини, що мають істотне
значення, в тому числі стан психічного
здоров'я одного з батьків, зловживання
ним алкогольними напоями або
наркотичними засобами (нездоровий
спосіб життя одного з батьків може мати
негативний сплив на дитину, що є
підставою для суду у відмові у
задоволенні позову про усунення
перешкод у спілкуванні.

Відповідно до частини 3 статті 10, статті
60, статті 131 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини. на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_3 не надав суду
належних доказів, які б свідчили про
здійснення ОСОБА_2 перешкод у його
спілкування із сином. З висновку органу
опіки та піклування випливає, що ОСОБА_3
звертався із заявою на ім'я міського
голови про визначення йому способу
участі у вихованні та спілкуванні з
дитиною, проте не надав жодного
документу, необхідного для розгляду
цього питання, у зв'язку з чим справа на
розглядалася, а ОСОБА_3 направлено
листа про необхідність надання
документів та заяви із зазначенням
конкретних днів, годин, місця
спілкування, на яку відповідач ніяк не
відреагував.

Крім того, виконкомом Хмільницької
міської ради (органу опіки та
піклування) надано висновок про
неможливість встановлення такого
графіку побачень із сином ОСОБА_5батька
ОСОБА_3, про який той просить.

Таким чином доводи апеляційних скарг
висновків суду першої інстанції не
спростовують, суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ст. 308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної
скарги і залишення рішення без змін.

Враховуючи викладене вище, керуючись
ст. 304, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 12 серпня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.Судді:
З оригіналом вірно: Суддя
апеляційного суду /підпис/ Войтко
Ю.Б. /підпис/ Шемета Т.М.
Стадник І.М.