Справа № 347/2922/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1953/2014
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого : Мелінишин Г.П.

суддів: Ковалюка Я.Ю.,
Шалаути Г.І.

секретаря: Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Соколівської сільської ради
про усунення перешкод в користуванні
заїзною дорогою за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Косівського
районного суду від 31 липня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом, уточнивши його в подальшому,
до ОСОБА_3, Соколівської сільської ради
про усунення перешкод в користуванні
заїзною дорогою.

Позовні вимоги мотивував тим, що він є
власником земельної ділянки площею 0,1118
га, що розташована в АДРЕСА_1. Згідно з
Державним актом на право власності на
землю його межівниками з однієї
сторони є ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а з іншої
сторони знаходиться сільська дорога
Соколівської сільської ради. Через
сільську дорогу з його земельною
ділянкою межує господарство ОСОБА_3
Протягом тривалого часу між ним та
ОСОБА_3 виникають суперечки, різні
непорозуміння стосовно користування
заїзною дорогою. Зокрема, відповідач
ОСОБА_3 самовільно звузила спірну
дорогу, спорудила огорожу, посадила
кущі та фруктові дерева. Фактична
ширина дороги в місцях звуження
становить від 2,82 м до 3,15 м, що є
порушенням норм ДБН 360-92. Внаслідок
таких дій ОСОБА_3 він позбавлений
вільного доступу до частини своєї
земельної ділянки та гаража. З цього
приводу він неодноразову звертався до
Соколівської сільської ради, однак
спір у добровільному порядку не
вирішено. Посилаючись на вказані
обставини просив зобов'язати
Соколівську сільську раду та ОСОБА_3
розширити заїзну дорогу по всій
довжині до 3,50 м. Також зобов'язати
ОСОБА_3 знести огорожу, кущі та інші
насадження по довжині дороги з його
боку та не чинити йому перешкоди у
користуванні заїзною дорогою.

Рішенням Косівського районного суду
від 31 липня 2014 року позов задоволено
частково. Зобов'язано Соколівську
сільську раду вирішити питання
встановлення заїзної дороги до
господарства ОСОБА_2, що знаходиться в
АДРЕСА_1, розміром 3,5 м по всій довжині
згідно ДБН. В задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

На дане рішення в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом першої інстанції не
взято до уваги тієї обставини, що
будь-яких прав, свобод чи інтересів
ОСОБА_2 нею не порушено. Спірна дорога є
заїзною дорогою до господарства
ОСОБА_7, який з позовом до суду не
звертався. В той же час, до господарства
позивача є заїзд із центральної дороги,
що підтверджується фотографіями.

Суд безпідставно вважав
доведеними позовні вимоги, посилаючись
при цьому на проведені земельною
комісією обміри земельних ділянок
ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Однак, як
вбачається із відповіді Соколівської
сільської ради №224/02.2-12 від 08.05.2014 року
комісією було проведено обміри
земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і
встановлено, що їх розміри не
відповідають попереднім обмірам та
розмірам, зазначеним у державному акті
ОСОБА_2

Не надано судом належної оцінки і
плану забудови земельної ділянки
позивача від 04.06.1976 року, згідно якого
ширина заїзної дороги становить 3,3 м. В
той же час, згідно відповіді
Соколівської сільської ради №224/02.2-12
від 08.05.2014 року та висновку судової
будівельно-технічної експертизи №001
від 09.08.2012 року ширина цієї дороги
складає від 3,5 м до 3,6 м по всій довжині.
А отже ширина дороги збільшилась, а не
зменшилась.

Крім того, згідно плану забудови від
04.06.1976 року житловий будинок ОСОБА_2 мав
бути зведений по середині земельної
ділянки на відстані 5,6 м до заїзної
дороги, тоді як видно з державного акту
він розташований впритул до заїзної
дороги. Таким чином, самим позивачем
при будівництві будинку було порушено
норми ДБН 360-92.

Неправильним є посилання суду як
на доказ обґрунтованості вимог
позивача на копію плану земельної
ділянки під будівництво від 21.08.1965 року,
оскільки такий виданий не йому, а
ОСОБА_7, якого суд не залучив до участі у
справі.

Також не взято судом до уваги
висновок судової будівельно-технічної
експертизи №001 від 09.08.2012 року та
довідку ПАТ «Прикарпаттяобленерго»
№925 від 20.07.2012 року, які підтверджують
відсутність порушення меж земельної
ділянки. В той же час в порушення вимог
законодавства судом взято до уваги
висновок спеціаліста від 22.05.2014 року.

З цих підстав просила рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Соколівська сільська рада
відповідно до ст. 299 ЦПК України подала
заяву про приєднання до апеляційної
скарги.

В засіданні апеляційного суду
представники апелянта та Соколівської
сільської ради доводи скарги
підтримали з наведених в ній мотивів.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду
не з'явився будучи належним чином
повідомленим, що не перешкоджає
розгляду справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з
того, що питання влаштування заїзду до
його господарства належить до
компетенції сільської ради, а оскільки
ширина заїзду менша від встановлених
ДБН 360-92 норм, то зобов'язав сільську
раду вирішити питання щодо
встановлення цієї дороги шириною 3,5
метра по всій її довжині.

Однак такий висновок суду не
ґрунтується на вимогах закону та не
відповідає матеріалам справи.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 на праві власності належить
земельна ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд площею 0,1118 га у с.
Соколівка Косівського району а.с.4).
Його суміжними землекористувачами є
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 До господарства
останнього повз земельну ділянку
позивача проходить дорога, за якою
знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3

Встановлено, що між сторонами існує
спір з приводу користування цією
під'їзною дорогою.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України
визначає способи захисту порушених
прав, зокрема: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

З матеріалів справи вбачається, що в
ході її розгляду позивач 19.05.2014 року
змінив свої вимоги та просив
зобов'язати відповідача Соколівську
сільську раду шляхом вирівнювання по
прямій лінії заїзної дороги між ОСОБА_3
та його господарствами розширити
дорогу по всій її довжині до 3,5 м згідно
ДБН на відстані не ближче 5 м від стін
будинку.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підстави своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
посилався на звуження дороги ОСОБА_3,
внаслідок чого він позбавлений
можливості вільного доступу до своєї
ділянки та розміщеного на ній гаража.

Як підтверджено планами забудови
земельних ділянок суміжного
землекористувача ОСОБА_6 та позивача
ширина цієї дороги становить 3,3м і є
однаковою по всій її довжині (а.с.6,7).
Крім того, як встановлено в ході
проведення судової
будівельно-технічної експертизи за
ухвалою Косівського районного суду від
29.12.2012 року по справі № 0910/1521/2012 за
аналогічним позовом ОСОБА_2 до
відповідачів про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
ширина під'їзної дороги до
домоволодіння ОСОБА_6 (спірний заїзд)
становить по всій довжині ділянки
ширину 3,50- 3,60 м. При цьому, як видно з
висновку експерта №001 від 09.08.2012 року
ОСОБА_3 по існуючій межі встановлено
дерев'яну огорожу на дерев'яних стовпах
(встановлено стовп ЛЕП і стовп-розтяжка
ЛЕП), що не зазнавали змін чи
перенесення приблизно 15-20 років.
Наведені висновки підтверджуються
планом-схемою земельної ділянки та
відповідними додатками (а.с.37-46).

Також експертом встановлено, що
для використання під'їзної дороги до
будинковолодіння гр. ОСОБА_6 означена
ширина дороги відповідає нормативам
ДБН 360-92 «Містобудування ,планування і
забудова міських і сільських
поселень».

Разом з тим, колегія суддів не
приймає до уваги висновок спеціаліста
земельно-технічної експертизи від
22.05.2014 року, оскільки він не є належним
та допустимим доказом в розумінні ст. 57
ЦПК України.

Що стосується тієї обставини, що межа
земельної ділянки на відміну від
передбаченої планом забудови не є
рівною, то як вбачається з матеріалів
справи така відмінність має місце
внаслідок зміщення позивачем
будівництва житлового будинку в
сторону дороги та передачу частини
своєї земельної ділянки ОСОБА_5 Однак,
саме така межа земельної ділянки
відображена в Державному акті на право
приватної власності на землю ОСОБА_2, що
ним не оскаржувалося (а.с. 4, 7,70),

При вирішенні спору суд першої
інстанції всупереч вимог статей 212, 214
ЦПК України не встановив, чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; у достатньому обсязі не
визначився щодо характеру спірних
правовідносин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

А тому постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
рішення не може залишатися в силі та
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову в цій частині.

В частині відмови в задоволенні позову
до ОСОБА_3 рішення сторонами не
оскаржується, а тому апеляційним судом
не переглядається.

Розподіл судових витрат між сторонами
слід провести відповідно до ст. 88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Косівського районного
суду від 31 липня 2014 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Соколівської сільської ради про
усунення перешкод в користуванні
заїзною дорогою відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 121,80
грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута