22-ц/795/1202/2014 Головуючий у I інстанції
-Лямзіна Н. Ю. Доповідач - Шитченко Н.
В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Шитченко Н.В.,

суддів: Бойко О.В., Висоцької Н.В.,

при секретарі: Зіньковець О.О.,

за участю представника позивача Рожка
С.М.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 28 квітня 2014 року по
справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та зустрічним позовом ОСОБА_4
до публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» про
визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 28 квітня 2014 року
позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
№ CNPGRX14470031 від 19 квітня 2012 року в сумі
21836,97 грн. Вирішено питання судових
витрат. В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про
визнання договору недійсним
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
вказане рішення суду та постановити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні первісного позову, а його
позовні вимоги задовольнити та
стягнути з нього на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» 11585 грн., застосувавши
наслідки недійсності правочину.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд першої інстанції
безпідставно не взяв до уваги тієї
обставини, що банк за кредитним
договором грошові кошти повинен був
передати у власність позичальнику, а не
третій особі. Апелянт зазначає, що
своїми діями банк порушив його права,
як споживача на відкликання згоди про
отримання кредиту та вибору між
декількома кредиторами на отримання
споживчого кредиту.

Наголошує на тому, що оспорюваний
договір укладений з використанням
нечесної підприємницької практики.

Вказує, що суд необґрунтовано стягнув з
нього неустойку в розмірі 3524,77 грн.,
оскільки позивачем жодним чином не
доведено наявність завданих йому
збитків, а у відповідності ч. 3 ст. 551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«Приватбанк»та відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
частково здійснював погашення
заборгованості за кредитним договором,
погодившись такими чином з викладеними
в ньому умовами, а в пункті 8(а) заяви
позичальника вказано, що кредит
виданий шляхом безготівкового
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок ФОП ОСОБА_5

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду,
оскільки він відповідає зібраним у
справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, та правильно визначена
юридична природа правовідносин, що
виникли між сторонами.

По справі встановлено, що відповідно до
укладеного 19 квітня 2012 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3
кредитного договору позичальник
отримав кредит у сумі 14008 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 0,12 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим строком повернення 18 квітня
2014 року (а.с. 4, 5, 8).

Відповідно до графіку погашення
кредиту позичальник зобов'язувався
щомісячно в період сплати вносити
щомісячний платіж в розмірі 1004,65 грн.

Згідно п. 8 (а) заяви позичальника
ОСОБА_3, кредит надавався на
оплату/часткову оплату товару згідно з
переліком шляхом безготівкового
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок ОСОБА_5 № НОМЕР_2 у
Чернігівському РУ ПАТ КБ «Приватбанк»
м. Чернігів, МФО 353586, код ЕДРПОУ НОМЕР_1
(а.с. 8).

В подальшому банк, відповідно до умов
вказаної заяви, виконав свої
зобов'язання та 19 квітня 2012 року
перерахував кошти в сумі 13600 грн. на
рахунок ОСОБА_5, що підтверджується
рахунком на оплату та меморіальним
ордером (а.с. 54, 64).

Отже, з боку позивача умови кредитного
договору були виконані в повному
обсязі і надано позичальнику кредитні
кошти. Відповідачем умови укладеного
договору щодо своєчасного погашення
кредиту та відсотків не виконувались, у
зв'язку з чим станом на 29 липня 2013 року
утворилась заборгованість в сумі 21836,25
грн (а.с. 6-7).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.

Сторони погодили умови укладеного
правочину відносно того, що грошові
кошти банком перераховуються
безготівково на поточний рахунок ФОП,
що ОСОБА_3 скріпив своїм підписом, а
отже доводи апеляційної скарги про те,
що банк грошові коштиза кредитним
договором повинен був передати у
власність позичальнику, а не третій
особі, не заслуговують на увагу,
оскільки сторони є вільними у
визначенні певних умов договору.

Доводи апелянта відносно
неправильного стягнення пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором являються довільним
тлумаченням правових норм, що
регулюють спірні відносини. ОСОБА_3 не
навів належних обґрунтувань на
спростування наданих позивачем
доказів існування і розміру суми
заборгованості з пені, правильність
якої перевірялась як в ході розгляду
судом першої інстанції, так і
апеляційним судом. Твердження апелянта
про відсутність завданих банку збитків
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що внаслідок
неналежного невиконання позичальником
взятих на себе зобов'язань банк не
отримав доходи, які б міг одержати за
звичайних обставин. Крім цього, право
на стягнення неустойоки відповідно до
положень ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу
України виникає у кредитора незалежно
від наявності збитків.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно визначив
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк» в межах заявлених щодо
суми заборгованості вимог, оскільки
позичальником умови кредитного
договору виконувались неналежно, що
зумовило звернення банку до суду з
вимогою про стягнення з боржника суми
заборгованості за кредитом.

Відповідно до приписів ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
маральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначеною нормою передбачено, що
зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітні,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 60 ЦК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На думку апеляційного суду, суд першої
інстанції, проаналізувавши наведені
норми, прийшов до правильного висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову про визнання
недійсними дій щодо фактичної видачі
ОСОБА_3 споживчого кредиту шляхом
безготівкового перерахування коштів
на поточний рахунок фізичної
особи-підприємця, оскільки такий
спосіб захисту порушеного права
цивільним положеннями ст.ст. 215
Цивільного кодексу України не
передбачений, адже законодавець вказує
на можливість визнання недійсним саме
правочину, а не певних дій в ході його
виконання. При укладенні договору
відповідач отримав вичерпну
інформацію відносно умов та предмету
договору, жодних застережень щодо
викладених обставин у нього не виникло,
про що свідчать його особисті підписи в
документах про умови кредитування та
вартість споживчого кредиту. Отже,
доводи апелянта в цій частині не можуть
бути взяті до уваги.

Належними та допустимими доказами не
підтверджені також доводи апеляційної
скарги про використання банком
нечесної підприємницької практики при
укладенні між сторонами кредитного
договору.

Таким чином, сукупність обставин
справи приводить апеляційний суд до
переконання, що судом першої інстанції
правильно встановлені правовідносини
між сторонами і їм надана вірна
юридична оцінка. Оскаржуване рішення
ґрунтується на повно та всебічно
досліджених доказах, оцінка яких
проведена у відповідності до положень
ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи
апеляційної скарги їх не спростовують
та не містять передбачених законом
підстав для скасування вірного по суті
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 28 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: