Єдиний унікальний номер 248/4387/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4190/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Соломахи Л.І.

суддів
Билини Т.І., Пономарьової О.М.

при секретарі
Баранчикові Є.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
дружини з апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_2 на повторне заочне
рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 24 березня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В :

29 травня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на своє утримання.

Зазначала, що з 15 січня 2011 року
перебуває з відповідачем у шлюбі, від
якого вони мають двох малолітніх дітей:
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які народилися
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Посилаючись на те, що у зв'язку із
доглядом за дітьми вона не працює,
потребує матеріальної допомоги, яку
відповідач добровільно в належному
розмірі не надає, просила стягнути з
відповідача на її утримання аліменти у
розмірі 1/6 частки з усіх видів доходів
відповідача щомісяця до досягнення
дітьми трирічного віку (а.с. 1-2, а.с. 11-12).

Заочним рішенням Харцизького міського
суду Донецької області від 28 жовтня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_1 були
частково задоволені. З ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на її
утримання в розмірі 1/8 частини його
заробітку (доходу) щомісяця, починаючи
з 29 травня 2013 року до досягнення дітьми
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 62-63).

Ухвалою Харцизького міського суду
Донецької області від 28 лютого 2014 року
за заявою відповідача ОСОБА_2 заочне
рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 28 жовтня 2013 року
скасовано (а.с. 105).

Повторним заочним рішенням
Харцизького міського суду Донецької
області від 24 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. З
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто
аліменти на її утримання в розмірі 1/8
частини його заробітку (доходу)
щомісяця, починаючи з 01 березня 2014 року
до досягнення дітьми ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4
року чи до зміни матеріального
становища сторін (а.с. 120-121).

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у задоволенні позовних вимог
(а.с. 152-157).

В судове засідання апеляційного суду
відповідач ОСОБА_2 та позивач
ОСОБА_1 не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, а саме, телефонограмами, які
зареєстровані в журналі телефонограм
апеляційного суду Донецької області №
2 05 червня 2014 року за номерами 6796, 6797 та
отримані сторонами відповідно о 13
годині 40 хвилин та 13 годині 45 хвилин, що
підтверджується витягом з журналу
телефонограм апеляційного суду
Донецької області № 2 та копіями цих
телефонограм (а.с. 173-175). Після отримання
телефонограм цього ж дня, 05 червня 2014
року, сторони о 14 годині 06 хвилин та о 14
годині 41 хвилин надіслали до
апеляційного суду електронною поштою
заяви про розгляд справи у їх
відсутність (а.с. 178-183).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга відповідача
задоволенню не підлягає з наступних
підстав:

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

При розгляді справи суд першої
інстанції встановив, що сторони
перебувають у шлюбі з 15 січня 2011 року
(а.с. 6).

Від цього шлюбу вони мають двох
малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-8).

Згідно довідки комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
«ЖЕП» м. Іловайськ від 05 червня
2013 року діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкають з матір'ю
ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 (а.с.14).

Рішенням Харцизького міського суду
Донецької області від 28 жовтня 2013 року
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто
аліменти на утримання дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 1/3 частини доходу, починаючи з 29
травня 2013 року до повноліття дітей
(а.с.57-58).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
про стягнення аліментів на її
утримання, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач
відповідно до ст. 84 Сімейного кодексу
України зобов'язаний утримувати свою
дружину, з якою проживають його діти.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються ст. 80, ст. 84
Сімейного кодексу України (далі СК
України).

Відповідно до частин 2, 4 ст. 84 СК України
дружина, з якою проживає дитина, має
право на утримання від чоловіка -
батька дитини до досягнення дитиною
трьох років. Право на утримання
дружина, з якою проживає дитина, має
незалежно від того чи вона працює та
незалежно від її матеріального
становища, за умови, що чоловік може
надавати матеріальну допомогу.

З матеріалів справи встановлено, що
позивач в теперішній час не працює,
доглядає за двома малолітніми дітьми,
які народилися ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
батьком яких є відповідач. Відповідач
визнає той факт, що його діти мешкають з
позивачем.

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивач має право на
утримання від відповідача, а
відповідач може надавати матеріальну
допомогу позивачу, з якою проживають їх
діти, оскільки є працездатним, працює
та має постійний заробіток.

Доводи відповідача про те, що позивач
відповідно до частини 5 ст. 75 СК України
не має права на утримання, оскільки
негідно поводилася у шлюбних
відносинах, є необґрунтованими.

Дійсно частиною 5 ст.75 СК України
передбачено, що не має права на
утримання той із подружжя, хто негідно
поводився у шлюбних відносинах.

Проте, як правильно зазначив суд першої
інстанції, норма частини 5 ст. 75 СК
України не розповсюджується на
правовідносини, які виникли між
сторонами щодо права дружини на
утримання у разі проживання з нею
дитини до досягнення нею трирічного
віку, яке передбачено ст. 84 СК України. З
системного аналізу статті 75 СК України
випливає, що вимоги частини 5 ст. 75 СК
України розповсюджуються лише щодо
права на утримання того з подружжя,
який є непрацездатним, потребує
матеріальної допомоги (частина 2 ст. 75
СК України). Відповідно до частини 2 ст.
91 СК України навіть жінка та чоловік,
які не перебувають у шлюбі між собою,
мають право на утримання в разі
проживання з нею, ним їхньої дитини,
відповідно до частин другої - четвертої
статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Згідно частини 2 ст. 84 СК України право
жінки (дружини) на утримання від
чоловіка - батька дитини віком до трьох
років, обумовлено лише однією умовою -
проживання з нею їхньої дитини, яка не
досягла трьох років

До того ж, як обґрунтовано зазначив суд
першої інстанції, та обставина, що
позивач, як зазначає відповідач, не
бажає проживати разом із ним, всіма
способами намагалася і намагається
позбавити його спілкування з дітьми, не
є негідним поводженням позивача у
шлюбних відносинах.

Відповідно до ст. 3 СК України подружжя
вважається сім'єю і тоді, коли дружина
та чоловік у зв'язку з навчанням,
роботою, лікуванням, необхідністю
догляду за батьками, дітьми та з інших
поважних причин не проживають спільно.

Як зазначає позивач, вона змушена була
переїхати на проживання з м. Києва до
м. Іловайськ, де мешкає її мати,
оскільки фізично не може сама
доглядати за двома малолітніми дітьми,
а чоловік їй допомоги в догляді за
дітьми не надавав.

Відповідно до ст. 51 СК України дружина
та чоловік мають рівне право на повагу
до своєї індивідуальності, своїх
звичок та уподобань.

Статтею 56 СК України передбачено право
дружини та чоловіка на вільний вибір
місця свого проживання, право кожного з
подружжя припинити шлюбні відносини.

Що стосується посилання відповідача на
перешкоди з боку позивача у
спілкуванні з дітьми, то це також не
свідчить про негідну поведінку
позивача у шлюбних відносинах.
По-перше, позивач створення таких
перешкод заперечує, посилається на те,
що відповідач не бажає спілкуватися з
дітьми. По-друге, посилаючись на
перешкоди у спілкуванні з дітьми,
відповідач не надав доказів того, що
він звертався за вирішенням спору щодо
його участі у вихованні дітей до органу
опіки та піклування чи до суду. Як
обґрунтовано зазначив суд першої
інстанції, навіть наявність спору між
батьками щодо участі відповідача у
вихованні дітей, не впливає на
вирішення спору щодо утримання
дружини, з якою проживають діти
відповідача, які не досягли трирічного
віку.

Відповідно до ст. 80 СК України аліменти
присуджуються одному з подружжя у
частці від заробітку (доходу) другого з
подружжя і (або) у твердій грошовій
сумі.

Розмір аліментів одному з подружжя суд
визначає з урахуванням можливості
одержання утримання від повнолітніх
дочки, сина, батьків та з урахуванням
інших обставин, що мають істотне
значення.

Визначаючи розмір аліментів на
утримання дружини, суд врахував, що
відповідач працює, його
середньомісячний дохід складає понад 3
600 грн., що він сплачує аліменти на
утримання дітей в розмірі 1/3 частки
заробітку, інших утриманців не має, і
визначив їх в розмірі 1/8 частки доходів
відповідача щомісяця.

Апеляційний суд вважає, що розмір
аліментів, визначений судом першої
інстанції відповідає вимогам ст. 80 СК
України, як такий, що враховує
матеріальне становище, як позивача, яка
перебуває у відпустці по догляду за
дітьми та потребує матеріальної
допомоги, так і платника аліментів,
який є працездатним, має постійне місце
роботи та постійний дохід.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що він мусить надавати
матеріальну допомогу батькові ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом 3 групи, є
недоведеними. До апеляційної скарги
відповідачем не додано ні довідки про
встановлення батьку інвалідності, ні
довідки про розмір отримуваної ним
пенсії, які б підтверджували, що батько
позивача потребує матеріальної
допомоги з боку відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що у нього є мати ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, яка у зв'язку із
економічною ситуацією звільнена з
роботи за скороченням штатів, також є
по-перше, недоведеними, а по-друге, мати
позивача є працездатною особою і
відповідач не зобов'язаний за законом
її утримувати. Якщо ж він бажає
надавати добровільну матеріальну
допомогу своїм батькам, то має
докладати зусиль в першу чергу для
виконання своїх обов'язків,
передбачених законом, щодо утримання
своїх малолітніх дітей та дружини, з
якою проживають діти.

З урахуванням розміру аліментів, які
відповідач зобов'язаний сплачувати на
утримання дітей (1/3 частка доходу), та
розміру аліментів, визначених на
утримання дружини (1/8 частка доходу),
всього з доходу відповідача підлягає
стягненню 11/24 частки доходу, що менше,
ніж 50% його заробітної плати.

Згідно довідки, виданої ТОВ «Верітас
Епрайзер» від 01 серпня 2013 року № 2
відповідач ОСОБА_2 з 01 липня 2013 року
працює на посаді оцінювача з окладом 3
662 грн., його дохід за липень 2013 року
склав 3 662 грн. (а.с. 29).

Тобто 1/8 частка доходу відповідача, яку
суд першої інстанції призначив
позивачу, складає біля 450 грн., що
складає лише 1/3 частку прожиткового
мінімуму для працездатної особи, який з
січня 2014 року складає 1 218 грн., і це при
тому, що інших, ніж відповідач, осіб, які
за законом зобов'язані надавати
матеріальну допомогу позивачу, позивач
не має.

Зменшення розміру аліментів на
утримання дружини призведе до
порушення загальних засад регулювання
сімейних відносин, що встановлені
частинами 8, 9 ст. 7 СК України, згідно
яких регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини,
непрацездатних членів сім'ї. Сімейні
відносини регулюються на засадах
справедливості, добросовісності та
розумності, відповідно до моральних
засад суспільства.

Після стягнення аліментів на дітей та
на дружину відповідачу буде залишатися
більше прожиткового мінімуму доходу
громадян, встановленого для
працездатних осіб (1 218 грн.), що значно
більше, ніж розмір аліментів стягнутий
судом першої інстанції на утримання
позивача. По-друге, відповідач є
молодою працездатною людиною і мусить
докладати зусиль для матеріального
забезпечення себе, своїх дітей та своєї
дружини, яка в теперішній час з
поважних причин працювати не має
можливості.

Доводи відповідача про те, що він не має
можливості надавати матеріальну
допомогу позивачу у визначеному судом
розмірі, є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 ст. 79 СК України
аліменти присуджуються за рішенням
суду від дня подання позовної заяви.

Позивач звернулася до суду з позовом
про стягнення аліментів 29 травня 2013
року. Згідно оскаржуваного
відповідачем рішення суду аліменти на
утримання позивача стягнуті з 01
березня 2014 року.

Доводи відповідача про те, що позивач
змінила свої позовні вимоги та просила
стягнути аліменти на її утримання з 01
березня 2014 року замість 29 травня 2013
року, що він в порушення ст. 127 ЦПК
України не отримував заяву про зміну
позовних вимог, є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 ст. 31 ЦПК
України позивач має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитися від позову. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову.

В матеріалах справи письмова заява
позивача про відмову від стягнення
аліментів в період з 29 травня 2013 року по
28 лютого 2014 року відсутня. Проте
стягнення аліментів з 01 березня 2014 року
позивачем не оскаржується і відповідач
цього строку також не оспорює. В
судовому засіданні в суді першої
інстанції позивач пояснила, що
аліменти за період з 29 травня 2013 року по
28 лютого 2014 року нею отримані на
підставі заочного рішення суду від 28
жовтня 2013 року, яке було скасовано 28
лютого 2014 року, у зв'язку з чим було
відкликано виконавчий лист.

Доводи відповідача про те, що
скасовуючи заочне рішення Харцизького
міського суду від 28 жовтня 2013 року, суд
не вирішив питання про поворот
виконання рішення суду, а саме,
безпідставно отриманих позивачем
коштів, які за його підрахунками
складають 7 668 грн., які були зараховані
в рахунок аліментів на утримання
дружини в період з 29 травня 2013 року по 01
березня 2014 року, не впливають на
висновки суду.

Відповідно до частини 2 ст. 382 ЦПК
України у справах про стягнення
аліментів поворот виконання не
допускається, за винятком випадків,
коли рішення було обґрунтоване на
підроблених документах або на завідомо
неправдивих відомостях позивача.

Заочне рішення Харцизького міського
суду від 28 жовтня 2013 року було
скасовано ухвалою Харцизького
міського суду від 28 лютого2014 року не
через те, що воно було обґрунтоване на
підроблених документах або на завідомо
неправдивих відомостях позивача. Воно
було скасовано у зв'язку із тим, що
відповідач не з'явився у судове
засідання з поважних причин та в заяві
про перегляд заочного рішення
посилається на докази, які мають
значення для правильного вирішення
справи (а.с. 105).

Грошові кошти, які відповідач просить
повернути йому як безпідставно
отримані, ним були сплачені в період до
01 березня 2014 року, на підтвердження
чого він надав до справи копії
фіскальних чеків на електронні
перекази від 06 липня 2013 року, 10 серпня
2013 року, 07 вересня 2013 року, 03 жовтня 2013
року, 05 листопада 2013 року, 05 грудня 2013
року (а.с. 84-87).

Будь-яких доказів того, що після 01
березня 2014 року відповідач в
добровільному порядку сплачував
аліменти на утримання дружини,
відповідачем суду не надано, а тому
підстави для скасування рішення суду
відсутні.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права є
необгрунтованими.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України суддя
під час відкриття провадження у справі,
підготовки справи до судового розгляду
або суд під час її розгляду мають право
постановити ухвалу про об'єднання в
одне провадження кількох однорідних
позовних вимог за позовами одного й
того самого позивача до одного й того
самого відповідача чи до різних
відповідачів або за позовом різних
позивачів до одного й того самого
відповідача.

Тобто, об'єднання справ в одне
провадження є правом, а не обов'язком
суду. Та обставина, що суд за
клопотанням відповідача ОСОБА_2 не
об'єднав в одне провадження справу про
стягнення аліментів на дружину із
справою про стягнення аліментів на
утримання дітей, а потім із справою про
розірвання шлюбу, не є порушенням норм
процесуального права.

Доводи відповідача про порушення судом
першої інстанції норм ст. 74, ст. 127 ЦПК
України також є необґрунтованими.
Копія ухвали про відкриття провадження
у справі від 12 червня 2013 року
відповідачу була направлена того ж дня
- 12 червня 2013 року (а.с. 16). В матеріалах
справи є і розписка відповідача про
отримання ним 02 серпня 2013 року в
Шевченківському районному суді м.
Києва, за дорученням Харцизького
міського суду Донецької області, копії
позовної заяви та доданих до неї
матеріалів (а.с. 21). 05 серпня 2013 року до
Шевченківського районного суду м.
Києва відповідачем були подані
заперечення на позов ОСОБА_1 (а.с. 25-27), що
спростовує його доводи про порушення
судом його права, передбаченого
частиною 2 ст. 31 ЦПК України, на подання
зустрічного позову про розірвання
шлюбу. До того ж, відповідно до частини 6
ст. 84 СК України право на утримання
дружина, з якою проживає дитина, має і в
разі розірвання шлюбу. Тобто, вирішення
спору про розірвання шлюбу після
вирішення спору про стягнення
аліментів на утримання дружини не
впливає на право позивача, з якою
проживають діти, на утримання від
чоловіка - батька її дітей до
досягнення дітьми трьох років.

Повістку про явку до суду 24 березня 2014
року відповідач отримав 21 березня 2014
року, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення йому поштового відправлення
(форма № 119) (а.с. 111). Про час та місце
розгляду справи він також був
повідомлений 14 березня 2014 року
телефонограмою (а.с. 110) та 18 березня 2014
року до суду надійшла заява про розгляд
справи у його відсутність (а.с. 112-115).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Повторне заочне рішення Харцизького
міського суду Донецької області від 24
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Л.І. Соломаха

Судді:
Т.І. Биліна

О.М. Пономарьова