Справа № 435/7466/13-ц
Провадження № 22ц/782/4517/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Авалян Н.М.

суддів - Максюти І.О., Малієнко Н.В.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Луганська від 02 жовтня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до фізичних
осіб-підприємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка звернулась до суду 18
липня 2013 року з позовом про захист
трудових прав. В обґрунтування позову
вказала, що працювала продавцем
непродовольчих товарів в магазині,
оформивши трудовий договір спочатку з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, а
потім з фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 01 березня 2013 року управляюча
магазином звільнила позивачку без
законних на те підстав. При цьому
позивачці не була виплачена заробітна
плата за лютий 2013 року, а в трудову
книжку не були внесені записи про
роботу. Уточнивши та доповнивши позов,
просила: 1) стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 заробітну
плату за лютий 2013 року в розмірі 2100 грн.;
2) стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні відповідно
до ст.117 КЗпП України; 3) зобов'язати
фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 внести
в трудову книжку позивачки запис про її
роботу з 01 вересня 2012 року по 30 жовтня
2012 року; 4) зобов'язати фізичну
особу-підприємця ОСОБА_2 внести в
трудову книжку позивачки запис про її
роботу з 01 листопада 2012 року.

Рішенням суду, що оскаржується, в
задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, необ'єктивність
та неповноту судового розгляду,
однобічність в дослідженні доказів.

В судовому засіданні позивачка
доводи апеляційної скарги підтримала.

Відповідачки в судове засідання
не з'явились. Про час та місце розгляду
справи повідомлені шляхом надіслання
судових повісток рекомендованими
листами з повідомленням про вручення.
Представили суду заяви про розгляд
справи у їх відсутності (а.с.252. 275)

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення апелянта,
перевіривши матеріали справи та
надавши оцінку правильності
застосування судом норм матеріального
та процесуального права в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК
України підставами для зміни чи
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не доведений факт порушення
відповідачками норм трудового права.
Натомість встановив факт, що
відповідачка ОСОБА_2 своєчасно
нараховувала та сплачувала заробітну
плату своїм працівникам.

Проте, до таких висновків суд
дійшов з порушеннями норм
процесуального та матеріального права,
тому погодитись з ними колегія суддів
не може.

Зокрема, висновок суду про
дотримання відповідачкою ОСОБА_2 прав
інших працівників виходить за межі
предмету та підстав позову, тому суд не
вправі був робити ці висновки.

Крім того, рішення суду не
повністю відповідає вимогам ст.215 ЦПК
України, оскільки в ньому не зазначені
докази, які були представлені суду
позивачкою та не наведені мотиви, з
яких суд не прийняв до уваги доводи
позивачки по кожній із заявлених
позовних вимог з нормативним
обґрунтуванням своїх висновків.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК
України суд першої інстанції не
виконав свого процесуального обов'язку
сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, не зважаючи
на те, що зобов'язаний був, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість,
створити необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи.

Як вбачається з журналу
попереднього судового засідання,
попереднє судове засідання за участю
позивачки було проведено судом з
порушенямм норм цивільного
процесуального права - за правилами
Кодексу адміністративного судочинства
України, що ніяк не сприяло здійсненню
позивачкою своїх процесуальних прав
(а.с.13).

Крім того, судом порушені вимоги
ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів,
яка передбачає наступне.

Суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з журналу судового
засідання, судом були досліджені
тільки ті докази, які були надані
відповідачкою ОСОБА_2 разом із
запереченнями проти позову (а.с.49-78).
Інші наявні у справі докази судом
взагалі не досліджувались (а.с.113-114). А
неодноразові клопотання позивачки про
виклик та допит свідків залишилось без
процесуального реагування суду
(а.с.24,45).

Тим самим суд першої інстанції
порушив не тільки норми вітчизняного
цивільного процесуального права, а
також вимоги ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції не можна вважати
законним та обґрунтованим, у зв'язку з
чим на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

З урахуванням цього, апеляційним
судом згідно з вимогами ч. 2 ст.303 ЦПК
України були прийняті для дослідження
докази, які не досліджувались судом
першої інстанції через порушення норм
процесуального права.

Переглядаючи справу відповідно
до вимог ст.303 ЦПК України в межах
заявлених в суді першої інстанції
позовних вимог та в межах апеляційного
оскарження на підставі доказів наданих
сторонами, які відповідно до вимог
ст.ст.10,60 ЦПК України, зобов'язані
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, колегія суддів вважає,
що рішення суду підлягає скасуванню як
таке, що не відповідає обставинам
справи та вимогам закону, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Стаття 55 Конституції України
проголошує, що права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 3 ЦПК України
кожна особа має право в установленому
порядку звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних прав або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 232 КЗпП України визначено,
що у разі порушення трудових прав
працівник може безпосередньо
звернутись до суду.

За змістом вищезазначених
правових норм, працівник, який має
претензії до роботодавця щодо
порушення своїх прав, має право на
захист у суді.

Конституція передбачає досить великий
комплекс трудових прав працівників.
Найголовнішою з-поміж інших можна
визначити ст. 43, яка проголошує, що
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується.

Позивачка звернулась до суду за
захистом трудових прав, які виникають з
трудового договору.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України
працівники реалізують право на працю
шляхом укладення трудового договору
про роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

У зв'язку з цим для правильного
вирішення спору необхідно встановити,
чи був укладення сторонами трудовий
договір.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.24 КЗпП України
визначає вимоги до форми трудового
договору: трудовий договір
укладається, як правило, в письмовій
формі. Додержання письмової форми є
обов'язковим, зокрема, при укладенні
трудового договору з фізичною особою.
Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Згідно п.l.l, 2.4, Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників (затверджена Наказом
Міністерства праці, Міністерства
юстиції та Міністерства соціального
захисту населення України №58 від 29
липня 1993 року, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 17 серпня
1993 року за №110) трудові книжки ведуться
на всіх працівників, які працюють на
підприємстві, в установі, організації
усіх форм власності або у фізичної
особи понад п'ять днів, у тому числі
осіб, які є співвласниками
(власниками) підприємств, селянських
(фермерських) господарств, сезонних і
тимчасових працівників, а також
позаштатних працівників за умови,
якщо вони підлягають державному
соціальному страхуванню. Усі записи до
трудової книжки про прийняття на
роботу вносяться власником або
уповноваженим органом після видання
наказу, але не пізніше тижневого
строку.

Отже, відповідно до законодавства
при офіційному працевлаштуванні з
працівником має бути укладено трудовий
договір. Зазвичай, він укладається у
письмовій формі, його укладення
оформлюється наказом або
розпорядженням власника підприємства,
але як видно з наведеної вище ст.24 КЗпП
України. Таке розпорядження може і не
видаватися, а працівник може бути
допущеним до роботи. Також має бути
внесено запис до трудової книжки
працівника.

Позивачка в судовому засіданні
пояснила, що вона працювала в магазині
по продажу товарів секонд-хенд
продавцем непродовольчих товарів, який
розташований за адресою: м.Луганськ,
вул.Корольова,78. Її роботодавцями були:
по 04 вересня 2012 року - Безуглова, з 05
вересня по 30 жовтня 2012 року ОСОБА_3, а з
01 листопада 2012 року - Кощій. Після
звільнення 04 вересня 2012 року їй давали
підписати нові трудові договори та
забрали трудову книжку, які
зберігались в управляючою магазином.
Місце роботи її не змінювалось,
оскільки магазин з продажу товарів
«секонд-хенд» єдиний, різниця лише в
тому, що здійснюється продаж товарів,
що належать різним фізичним
особам-підприємцям. В березні 2013 року
внаслідок виниклого конфлікту
управляюча магазином ОСОБА_4 заявила їй
про звільнення та погрожувала знищити
трудову книжку. З цього приводу
позивачка звернулась до міліції, після
чого трудова книжка була їй повернута.
Отримавши трудову книжку, позивачка
дізналась, що після 04 вересня 2012 року
записи про її подальшу роботу у
відповідачок - приватних підприємців в
трудовій книжці зроблені не були.

Відповідачка ОСОБА_2, заперечуючи
проти позову, посилалась на те, що вона
не укладала трудового договору з
позивачкою. В підтвердження своїх
доводів вона представила копії
трудових договорів, укладених з
працівниками та зареєстрованих у
встановленому законом порядку, копії
відомостей про виплату заробітної
плати, а також копії звітної
документації. Аналогічні доводи
викладені в запереченнях на апеляційну
скаргу (а.с 47-111, 180-229).

Відповідачка ОСОБА_3 своїх
заперечень проти позову під час
розгляду справи в суді першої
інстанції не представила та в судовому
засіданні участь не приймала. Під час
апеляційного розгляду справи надала
свої заперечення, в яких послалась на
те, що в трудових відносинах з
позивачкою не перебувала. На
підтвердження своїх доводів
представила акт перевірки додержання
законодавства про працю, складений
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Луганській області.
(а.с.252-274)

З матеріалів справи вбачається
наступне.

Позивачка з 11 червня 2012 року по 04
вересня 2012 року працювала продавцем
непродовольчих товарів в ТОВ
"Шиворіт-Навиворіт" та була звільнена
за згодою сторін, про внесені
відповідні записи в трудовій книжці
позивачки. Після цього записи в
трудовій книжці про подальше
працевлаштування позивачки відсутні,
що підтверджується витягом з трудової
книжки (а.с.39). Апеляційний суд
перевірив вірність копії оглядом в
судовому засіданні оригіналу трудової
книжки.

Не зважаючи на те, що відсутній
запис в трудовій книжці про подальшу
роботу позивачки, апеляційний суд
вважає, що сторони перебували у
трудових відносинах з огляду на те, що
факт перебування позивачки саме у
трудових відносинах з відповідачками
підтверджений сукупністю доказів, які
логічно узгоджені між собою та не
викликають сумнівів у їх
достовірності.

Відповідачки є суб'єктами
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи та
зареєстровані в м.Харкові.
Підприємницька діяльність
здійснюється ними із застосуванням
праці найманих працівників, які
проживають та працюють в м.Луганську,
що підтверджується актами перевірок
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Луганській області
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (а.с.82-111, 255-274).

З відповіді на звернення ОСОБА_1
Головного управління міндоходів у
Луганській області від 23 травня 2013 року
№634/17200/12 вбачається, що була здійснена
перевірка фактів щодо використання
праці найманих працівників та виплати
ним заробітної плати "в конвертах" в
магазині "Секонд-Хенд", що розташований
за адресою: м.Луганськ, вул.Корольова,78.
В ході перевірки було встановлено, що
відповідачками було укладено трудові
договори з найманими працівниками, у
тому числі і з позивачкою, якій
заробітна плата виплачувалась згідно
з відомостями (а.с.5). Результати цієї
перевірки були підтверджені у
відповіді Головного управління
міндоходів у Луганській області від 08
лютого 2014 року №2234/12-32-17.02/11 (а.с.295).

З відповіді на звернення ОСОБА_1
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Харківській області від
30 липня 2013 року №01-19-5104 вбачається, що
порушень трудового законодавства
відносно неї зі сторони відповідачок
встановлено не було, трудові договори з
нею укладались (а.с.35).

З фотокопій графіків роботи
магазину за вересень 2012 року, січень 2013
року, лютий 2013 року, вбачається, що
серед інших працівників, вказана також
продавець непродовольчих товарів
ОСОБА_1 Її прізвище зазначено серед тих
працівників, з якими трудові договори
відповідачкою ОСОБА_2 були
зареєстровані та яким виплачувалась
заробітна плата - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с.31,
32,33,34, 59-78).

З фотокопій записів вбачається,
що в лютому ОСОБА_1 реєструвалась поряд
з іншими особами про прихід на роботу.
Її прізвище з підписом зазначено поряд
з іншими працівниками, з якими трудові
договори зареєстровані , зокрема
вказані прізвища ОСОБА_6 та ОСОБА_8
(а.с.161,162, 281-283).

Допитані апеляційним судом
свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13
показали, що знають позивачку як
продавчиню магазину "Секонд-Хенд",
неодноразово її там бачили на робочому
місці продавця.

З представлених позивачкою
фотокопій інформаційних талонів
вбачається, що в січні-лютому 2013 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було надано дозвіл
вийти з торгівельного залу. Позивачка
пояснила, що така система дозволів була
введена для працівників магазину. А з
наданих графіків роботи вбачається, що
ОСОБА_14 разом з ОСОБА_1 зазначені як
працівники магазину (а.с.318, 31, 32,33,34).

Таким чином, позивачкою
представлено суду достатньо доказів,
які свідчать про її фактичний допуск до
роботи. Відповідачками цей факт не
спростований. Та обставина, що
трудовий договір з позивачкою не був
оформлений письмово та не був
зареєстрований у встановленому
законом порядку, не впливає на висновок
суду про фактичне виникнення між
сторонами трудових правовідносин,
оскільки допуск особи до роботи
відповідно до норм трудового
законодавства свідчить про укладення
трудового договору.

За таких обставин позов в частині
покладання на відповідачок обов'язку
внести відповідні записи до трудової
книжки про роботу позивачки слід
визнати обґрунтованим.

Позов в частині стягнення
заробітної плати підлягає частковому
задоволенню (в розмірі 2 000 грн.),
виходячи з наступного.

Розглядаючи питання щодо захисту
права позивачки на отримання
винагороди за працю, слід керуватись
Конституцією України, чинним трудовим
законодавством, а також керівною
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці №13. У
цій постанові підкреслено, що судовий
захист є найважливішою гарантією
конституційного права громадянина
заробляти собі на життя працею, яка він
вільно обирає або на який вільно
погоджується.

З листка непрацездатності
вбачається, що позивачка перебувала на
лікуванні з 26 лютого 2013 року, тому була
відсутня на робочому місці три робочих
дні (а.с.10) .

Відповідно до Закону України «Про
збір і облік єдиного внеску на
загальнодержавне соціальне
страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI
з першого по п'ятий день лікарняного
грошова допомога сплачується за
рахунок коштів роботодавця, а далі -
виплати нараховуються і виплачуються з
бюджету Фонду соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності.
Роботодавець повинен відкрити
спеціальний розрахунковий рахунок,
виключно для перерахування коштів для
оплати лікарняних листів з Фонду
соціального страхування. Для того, щоб
Фонд соціального страхування
перерахував із цього приводу гроші для
оплати лікарняного листа, підприємство
зобов'язане подати відповідну заявку. І
лише після здобуття коштів від Фонду
соціального страхування роботодавець
оплачує лікарняний лист.

Оскільки судом встановлено, що
лікарняний лист позивачки
роботодавцем для оплати до
Харківського та Луганського відділень
Фонду не направлявся, суд вважає, що
відповідачка ОСОБА_2 зобов'язана
оплатити заробітну плату за лютий 2013
року (а.с.242-243, 245). При визначенні
розміру, що підлягає стягненню, суд
виходить з вищезазначених результатів
перевірок, з яких вбачається, що
заробітна плата позивачки не
перевищувала 2000 грн. (а.с.5, 35, 295).

Вирішуючи питання щодо
дотримання строку звернення до суду з
вказаними позовними вимогами, колегія
суддів вважає, що він позивачкою не
пропущений, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 233 КЗпП
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в
Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі №
1-13/2013, № 8-рп/2013 за конституційним
зверненням громадянки ОСОБА_15 щодо
офіційного тлумачення положень ч.2 ст.
233 КЗпП України, ст.ст.1,12 Закону України
"Про оплату праці" дійшов висновку, що у
разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

Таким чином, на позовні вимоги про
зобов'язання внесення відповідних
записів до трудової книжки
розповсюджується тримісячний строк
звернення до суду, а на позовну вимогу
про стягнення заробітної плати - строк
звернення до суду не обмежений.

Позивачка пояснила в судовому
засіданні, що не знала про те, що до її
трудової книжки не вносились записи
про її роботу у відповідачок. Трудова
книжка зберігалась в магазині, де вона
працювала. Відповідальним за
збереження трудових книжок була
призначена старший продавець ОСОБА_10
Після того, як її не допустили до
роботи, офіційно трудову книжку їй не
повернули, у зв'язку з чим вона
зверталась до правоохоронних органів.
Трудову книжку їй повернули в міліції,
до якої вона була принесена
працівником магазину з поясненнями
начебто вона була знайдена в
торгівельному залі магазину. Тільки
після цього їй стало відомо про те, що в
трудову книжку не внесені записи про її
роботу у відповідачок.

Доводи позивачки в зазначеній
частині відповідачками не спростовані.
Напроти, викладені позивачкою
обставини підтверджуються заявою
ОСОБА_1 від 04 березня 2013 року на ім'я
прокурора Жовтневого району
м.Луганська (а.с.8-9), а також логічно
узгоджуються з іншими матеріалами
справи. Зокрема, копією трудового
договору підтверджується, що ОСОБА_10
дійсно працює старшим продавцем
непродовольчих товарів. Трудовий
договір укладений з відповідачкою
ОСОБА_2 (а.с.64); відповіддю на скаргу
ОСОБА_1 в.о.начальника слідчого
управління ГУМВС України в Луганській
області Ткаченка Д.В. від 02 вересня 2013
року №ж-857 вбачається, що трудова
книжка позивачки була отримана нею в
ході досудового розслідування 12
березня 2013 року (а.с.158).

Колегія суддів вважає, що строк
звернення до суду з вимогами про
внесення записів до трудової книжки
позивачкою не пропущений з огляду на
те, що правовідносини сторін, що
виникли з трудового договору, є
триваючими та на час вирішення справи
не припинені у встановленому законом
порядку.

Позов в частині стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Стаття 117 КЗпП України передбачає,
що в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум в строки,
зазначені ст.116 при відсутності спору
про їх розмір підприємство установа
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Зазначене правова норма не може
бути застосована до правовідносин з
огляду на те, що вона підлягає
застосуванню виключно у тому випадку,
коли не оспорюється звільнення
працівника. В даному випадку судом не
встановлено факту звільнення
позивачки, оскільки відповідний наказ
про це роботодавцем не видавався.
Колегія суддів вважає, що за
повідомлених позивачкою обставин, які
не спростовані відповідачкою ОСОБА_2, в
розумінні трудового законодавства
мало місце недопущення позивачки до
роботи (відсторонення її від роботи).

У зв'язку зі скасуванням рішення
суду першої інстанції та ухваленням
нового рішення підлягають стягненню з
відповідача на користь держави судові
витрати, від сплати яких звільнений
позивач.

Відповідно до вимог ст.ст. 79,80,88
ЦПК України, Закону України «Про
судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI
підлягає стягненню з відповідачок на
користь держави судовий збір, виходячи
із ставок судового збору за розгляд
спору майнового та немайнового
характеру (про стягнення зарплати та
зобов'язання внесення записів про
роботу до трудової книжки). Ставки
судового збору становлять: 121,80 грн. -
за розгляд немайнового спору, 243,60 грн. -
за розгляд майнового спору. Відповідно
з відповідачки ОСОБА_3 підлягає
стягненню на користь держави 121,80 грн., а
з відповідачки ОСОБА_2 - 365,40 грн. (121,80 +
243,60).

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1
п.п.3,4, 313-317, 319, 323-325, 327 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного
суду міста Луганська від 02 жовтня 2013
року скасувати і ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Зобов'язати фізичну
особу-підприємця ОСОБА_3 внести до
трудової книжки ОСОБА_1 запис про її
роботу на посаді продавця
непродовольчих товарів з 05 вересня 2012
року по 30 жовтня 2012 року.

Зобов'язати фізичну
особу-підприємця ОСОБА_2 внести до
трудової книжки ОСОБА_1 запис про її
роботу на посаді продавця
непродовольчих товарів з 01 листопада
2012 року.

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 заробітну плату за лютий 2013 року
в розмірі 2000 гривень.

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку.

Стягнути на користь держави
судовий збір з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 121 гривню 80
копійок та з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 365 гривень 40 копійок.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення.

Рішення апеляційного суду може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції - Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач: