Єдиний унікальний номер 725/593/13-ц
Номер провадження 2/725/104/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2014 року
м.Чернівці

Першотравневий районний суд м.
Чернівці у складі:

головуючої судді Федіної А.В.

при секретарі Сорокан М.М.

за участю позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників відповідачів
ОСОБА_5, ОСОБА_6

та представників третіх осіб
Брижак О.М., Диякон М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, виконавчого
комітету Чернівецької міської ради,
треті особи приватний нотаріус ОСОБА_10,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції України в
Чернівецькій області та Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю в Чернівецькій області про
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку, витребування майна
з чужого незаконного володіння,
визнання незаконними та скасування
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 14.12.2010
року №807/22, свідоцтва про право
власності на нерухоме майно та
визнання права власності на
будівельні матеріали, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вище
вказаним позовом.

Посилались на те, що 25.10.2010 року між
відповідачами ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було
укладено договір дарування нерухомого
майна, відповідно до умов якого ОСОБА_9
подарував ОСОБА_4 45/100 часток
будинковолодіння по АДРЕСА_1 та
вказаний договір був посвідчений
приватним нотаріусом міського
нотаріального округу ОСОБА_10

Вважають, що вказаний договір
укладений з порушенням норм чинного
законодавства, оскільки ухвалою
Першотравневого районного суду
м.Чернівці від 08.10.2010 року, яка
направлена для виконання 12.10.2010 року,
було накладено заборону на відчуження
об'єктів нерухомого по АДРЕСА_1 в тому
числі і тих, що були предметом спірного
договору дарування, при цьому
відповідачі були обізнані про
існування такої ухвали, а також про
існування спорів з приводу даного
нерухомого майна, які розглядались
різними судовими інстанціями на
протязі останніх 10-ти років.

Окрім того, рішенням Апеляційного суду
Чернівецької області від 19.04.2011 року,
яке залишене без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18.07.2011 року, скасовано рішення
Першотравневого районного суду
м.Чернівці від 07.07.2010 року, відповідно
до якого було задоволено позов ОСОБА_9
до Чернівецької міської ради про
визнання права власності на самочинно
збудоване майно по АДРЕСА_1, зокрема
будинку літ. А і літ. «Б» та в
задоволенні вказаного позову
апеляційним судом було відмовлено.

У зв'язку з наведеним, на підставі норм
ст.ст. 203,215 ЦК України, вважають, що
вказаний вище договір дарування слід
визнати недійсним.

Окрім того, вказують на те, що
забудовниками спірних самочинно
збудованих об'єктів нерухомого майна, а
саме житлових будинків літ. «А» та літ.
«Б» з надвірними спорудами є саме
позивач ОСОБА_1 та її покійний чоловік
ОСОБА_11, після смерті якого заяву про
прийняття спадщини до органів
нотаріату подав їх син ОСОБА_2. Вона з
покійним чоловіком приймали участь у
будівництві майна та вкладали власні
кошти у його будівництво відповідач
ОСОБА_9 та його колишня дружина ОСОБА_6
лише зареєстровані за адресою АДРЕСА_1
проте там не проживають, тому вважають,
що відповідачі не мають жодних прав на
вказані об'єкти нерухомого майна та на
протязі багатьох років намагаються
різними способами оформити своє право
власності на них, зокрема з цією метою
було внесено виправлення на обмірних
кресленнях в частині інформації про
забудовника спірних житлових
будинків, а саме виправлено ім'я з
«ОСОБА_9» на «ОСОБА_9».

Окрім того, вказували на те, що на
підставі рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 14.12.2010
року №807/22 було видано свідоцтво на ім'я
ОСОБА_9, згідно якого посвідчено право
власності на житловий будинок літ.
«А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому
числі п'ять житлових кімнат площею 90,50
кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г»,
огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки, проте у
зв'язку з наведеними вище обставинами,
а саме існування ухвали суду від 08.10.2010
року про забезпечення позову та
рішення Апеляційного суду
Чернівецької області від 19.04.2011 року,
вказане рішення Чернівецької міської
ради слід визнати недійсним, оскільки
останнє не відповідає вимогам ст. 19
Конституції України, окрім того у
зв'язку з наведеним слід визнати
недійсним і свідоцтво про право
власності на нерухоме майно видане на
ім'я ОСОБА_9 на підставі зазначеного
рішення органу місцевого
самоврядування.

Також, вважають, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з тих підстав,
що на момент прийняття оскаржуваного
рішення міської ради, видачі на його
підставі свідоцтва про право
власності, укладення договору
дарування, спірні об'єкти нерухомого
майна, а саме житловий будинок літ. «А»,
літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ.
«Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6 не були
об'єктами завершеного будівництва та
100% ступені готовності, а також не є
об'єктами завершеного будівництва і на
час звернення до суду з даним позовом, а
тому з підстав передбачених ч. 3 ст. 331 ЦК
України просять визнати за ними право
власності на будівельні матеріали, які
використовувались при їх будівництві.

Також, на підставі ст. 388 ЦК України,
вважають, що спірне майно підлягає
витребуванню з чужого незаконного
володіння відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_9

У зв'язку з наведеним, посилаючись на
норми матеріального права, відповідно
до заяви про збільшення та уточнення
позовних вимог просили, визнати
недійсним договір дарування
нерухомого майна від 25.10.2010 року,
відповідно до якого ОСОБА_9 передав у
власність ОСОБА_4 45/100 часток
будинковолодіння по АДРЕСА_1 яке
складається з житлового будинку літ.
«Б», що посвідчений за реєстровим №5050,
приватним нотаріусом міського
нотаріального округу - ОСОБА_10;
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме
45/100 часток будинковолодіння по
АДРЕСА_1, яке складається з житлового
будинку літ. «Б», загальною площею 254,7
кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці
№1, огорожі №2,3 та є предметом договору
дарування нерухомого майна від 25.10.2010
року; визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 14.12.2010
року №807/22; визнати незаконним та
скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 30.12.2010
року, яке видано виконавчим комітетом
Чернівецької міської ради на ім'я
ОСОБА_9, згідно якого посвідчено право
власності на житловий будинок літ.
«А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому
числі п'ять житлових кімнат площею 90,50
кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г»,
огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки;
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_9 нерухоме майно, а
саме: житловий будинок літ. «А»
загальною площею 163,40 кв.м., житловою
площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В»,
вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6; визнати
за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право спільної
сумісної власності на об'єкти
незавершеного будівництва, які
розташовані на земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1 та складаються з усіх
будівельних матеріалів та обладнання,
яке було використано у процесі
будівництва (створення майна), а саме:
житлового будинку літ. «А» загальною
площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50
кв.м., ступінь будівельної готовності
якого становить 72%, житлового будинку
літ. «Б», загальною площею 254,70 кв.м.,
житловою площею 92,20 кв.м., ступінь
будівельної готовності якого
становить 88%, сарай літ. «В», вбиральня
літ. «Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_11.
позовні вимоги підтримала, просила
позов задовольнити та пояснила, що вона
разом з її покійним чоловіком
побудувала спірні будинки та надвірні
споруди, для будівництва яких
використовували власні грошові кошти
та ресурси, вказані будинки були
збудовані на місці старого будинку.
Таким чином, вважає, що спірні будинки з
надвірними спорудами належать їй та її
сину як спадкоємцю майна померлого
ОСОБА_11, проте у зв'язку з їх технічним
станом, а також враховуючи неприязну
ситуацію, яка склалась між нею та
відповідачами, вважає, що вона та її син
мають право на визнання за ними права
власності на будівельні матеріали, які
використовувались для самочинного
будівництва вказаних об'єктів
нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні
підтримав доводи, викладені в позовній
заяві та просив позов задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_3 в
судовому засіданні надав суду
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви та просив позов задовольнити з
підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не
визнала, з підстав викладених її
представником в письмових
запереченнях та просила в задоволенні
позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_9 та представник
відповідача виконавчого комітету
Чернівецької міської ради в судове
засідання не з'явились, хоча
повідомлялись належним чином про час
та місце розгляду справи, про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Представник відповідачів ОСОБА_6 в
судовому засіданні позов не визнала,
вважала заявлені позовні вимоги
безпідставними та доводи позовної
заяви такими, що не відповідають
дійсним обставинам справи, а тому
просила відмовити в задоволенні
позову.

Представник відповідачів ОСОБА_5 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав та просив в задоволенні позову
відмовити з підстав викладених у
письмових запереченнях на позовну
заяву, в яких зокрема зазначав
наступне. Так, спірні житлові будинки
та надвірні споруди неодноразово були
предметами спору по різних судових
справах та зокрема судом вже
розглядався спір щодо визнання
недійсним спірного договору дарування,
рішення органу місцевого
самоврядування та свідоцтва про право
власності та рішенням Апеляційного
суду Чернівецької області від 25.10.2012
року в задоволенні позову було
відмовлено, у зв'язку з чим вважає, що
провадження по справі у цій частині
позовних вимог підлягає закриттю. Не
підлягають задоволенню на думку
представника відповідача також і решта
позовних вимог, оскільки позивачі не є
власниками земельної ділянки по
АДРЕСА_1, не мають права здійснювати
будь-яке будівництво на вказаній
земельній ділянці та не є власниками
спірних предметів нерухомого майна, а
також спадкоємцями власника, оскільки
відсутні докази права власності
покійного ОСОБА_11, а тому не мають
права їх витребовувати на підставі ст.
388 ЦК України, окрім того, вважає, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є належними
позивачами щодо вимог про визнання
недійсним спірного договору
дарування, рішення органу місцевого
самоврядування та свідоцтва про право
власності, оскільки не є стороною
вказаного договору та їх права спірним
рішенням не порушені.

Представники третіх осіб
Реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції Брижак О.М.
та інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Чернівецькій області Диякон М.Ф. в
судовому засіданні пояснили, що
посадові особи органів, які вони
представляють діяли в межах своїх
повноважень та відповідно до чинного
законодавства, вирішення спору
залишили на розсуд суду.

Представник відповідача виконавчого
комітету Чернівецької міської ради в
судове засідання не з'явився, хоча
належним чином неодноразово
повідомлявся про час та місце розгляду
справи, про причини своєї неявки суд не
повідомив.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_10
в судове засідання не з'явилась, хоча
повідомлялася про час та місце
розгляду справи, про причини своєї
неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників, представників третіх
осіб, дослідивши письмові докази по
справі, вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 11,15 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають з дій осіб, які передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Право на захист
свого порушеного права має особа, якій
належить право, що порушується та
способи такого захисту передбачені ст.
16 ЦК України, серед яких зокрема
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
окрім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ЦПК України.

Так, судом встановлено, що на земельній
ділянці по АДРЕСА_1 знаходяться об'єкти
нерухомого майна, а саме житлові
будинки літ. «А» та літ. «Б», сарай літ.
«В» вбиральня літ. «Г», колодязь та
огорожа, що підтверджується
матеріалами справи та висновком
судової будівельно-технічної
експертизи складеним 02.08.2013 року (Том 2,
а/с 1).

Відповідно до договору дарування
укладеного 25.10.2010 року ОСОБА_9 подарував
ОСОБА_4 45/100 часток будинковолодіння, що
розташоване за адресою АДРЕСА_1
вказаний договір посвідчений
приватним нотаріусом Чернівецького
міського нотаріального округу ОСОБА_10
(а/с 15, Том 1).

Згідно ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 718 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути майнові права,
якими дарувальник володіє або які
можуть виникнути у нього в майбутньому.

Судом встановлено, що при укладенні
вказаного вище договору дарування
нотаріусом було встановлено, що
будинковолодіння 45/100 часток якого
відчужується за цим договором,
належить дарувальнику на підставі
рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 07.07.2010 року по
справі №2-1847/10 та на підставі якого
ЧКОБТІ було зареєстровано право
власності.

Так, рішенням Апеляційного суду
Чернівецької області від 19.04.2011 року
рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 07.07.2010 року по
цивільній справі №2-1847/10 скасовано,
задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
вказане рішення суду та в задоволенні
позову ОСОБА_9 до Чернівецької міської
ради про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
відмовлено (а/с 8, Том 1).

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 7,
п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.

Судом встановлено, що позивачі не були
сторонами оспорюваного правочину,
проте відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення Апеляційного
суду Чернівецької області від 19.04.2011
року, судом апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 є
співзабудовником спірних об'єктів
самочинного будівництва по АДРЕСА_1, а
також спадкоємцем майна після смерті
її чоловіка ОСОБА_11, оскільки будучи
дружиною останнього, приймала особисту
участь у самочинному будівництві
вказаного нерухомого майна шляхом
трудової участі та вкладення своїх
коштів (а/с 8-9, Том 1).

Окрім того, судом встановлено, що
ОСОБА_11 помер 21.06.2009 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть та за заявою ОСОБА_2 заведена
спадкова справа щодо майна померлого,
що підтверджується витягом про
реєстрацію в спадковому реєстрі (а/с
11,12).

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними
позивачами щодо позовної вимоги про
визнання недійсним спірного договору
дарування.

Як вбачається зі змісту рішення
Апеляційного суду Чернівецької
області від 25.10.2012 року позивачі вже
звертались до суду з вимогою про
визнання недійсним спірного договору
дарування з тих підстав, що він був
укладений після винесення ухвали
Першотравневого районного суду від
08.10.2010 року про забезпечення позову
шляхом накладення заборони на
відчуження спірних об'єктів нерухомого
майна по АДРЕСА_1, проте рішенням
апеляційної інстанції в задоволені
позову відмовлено у зв'язку з тим, що
обтяження відповідно до ухвали суду
про забезпечення позову на момент
укладення спірного договору
зареєстроване не було, а також у зв'язку
з тим, що позивачі не є сторонами
оспорюваного договору (а/с 192, Том 1).

Звертаючись до суду з даною позовною
заявою та пред'являючи вимогу про
визнання недійсним договору дарування,
позивачі окрім того, що даний договір
був укладений в період дії ухвали суду
про забезпечення позову, посилаються
також на те, що рішення суду на підставі
якого було визнане право власності
дарувальника на дарунок було скасовано
апеляційним судом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 317
ЦК до правомочностей власника належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Правомочності розпорядження означають
юридично забезпечену можливість
визначення і вирішення юридичної долі
майна шляхом зміни його належності,
стану або призначення (відчуження за
договором, передача у спадщину,
знищення, переробка і т. ін.), проте
укладаючи спірний договір дарування та
на його підставі відчужуючи 45/100
будинковолодіння по АДРЕСА_1
відповідач ОСОБА_9 не мав права
розпоряджатись спірним майно та своїми
діями порушував права позивачів, що в
свою чергу підтверджується
обставинами встановленими рішенням
Апеляційного суду Чернівецької
області від 19.04.2011 року, яким скасоване
рішення про визнання за ОСОБА_9 права
власності на спірні об'єкти
самочинного будівництва та
встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
співзабудовником вказаних будинків
разом з її чоловіком.

Таким чином, суд приходить до
переконливого висновку про
необхідність задоволення вимог щодо
визнання недійсним спірного договору
дарування, оскільки відповідно до ч. 1
ст. 203 ЦК України даний правочин
суперечить вимогам ч. 2 ст. 718 ЦК України
так як, дарунком за вказаним договору
стали майнові права, які не належали
дарувальнику.

Окрім того, судом встановлено, що
відповідно до рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради від
14.12.2010 року №807/22 розділено
будинковолодіння по АДРЕСА_1 на окремі
будинки з присвоєнням їм поштових
адрес, а саме житловому будинку літ. А
загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі
5 житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сараю
літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі №4-6,
власником яких є ОСОБА_9 - адресу
АДРЕСА_1 та житловому будинку літ. Б.,
загальною площею 254,70 кв.м., в тому числі
6 житлових кімнат площею 92,20 кв.м.,
криниці №1, огорожі №2-3, власником яких
є ОСОБА_4 - адреса АДРЕСА_1 (а/с 13, Том 1).

На підставі вище вказаного рішення
було видано свідоцтво про право
власності ОСОБА_9. на вказане у рішенні
нерухоме майно (а/с 14, Том 1).

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Рішенням Конституційного Суду України
№7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року
розтлумачено частину 10 ст.59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" щодо того, що органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до цих рішень
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.
Ненормативні правові акти місцевого
самоврядування є актами одноразового
застосування і вичерпують свою дію
фактом їх виконання, а тому вони не
можуть бути скасовані чи змінені
органом місцевого самоврядування
після їх виконання.

Відповідно до ст.21 ЦК України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
місцевого самоврядування якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку про необхідність
скасування тих пунктів рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 14.12.2010 року №807/22, які
стосуються об'єктів спірного
нерухомого майна, а не рішення в цілому
відповідно до уточнених позовних
вимог, оскільки саме дані пункти
порушують права та інтереси позивачів,
а також як наслідок підлягає
скасуванню також свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 30.12.2010
року, яке видано виконавчим комітетом
Чернівецької міської ради на ім'я
ОСОБА_9, згідно якого посвідчено право
власності на житловий будинок літ.
«А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому
числі п'ять житлових кімнат площею 90,50
кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г»,
огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки.

Як вбачається з висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
складеного 02.08.2013 року та висновку
експертного будівельно-технічного
дослідження, складеного 28.11.2011 року
ступінь будівельної готовності
житлового будинку літ. А становить 72%,
фізичний знос станом на 02.08.2011 року - 40%,
ступінь будівельної готовності
житлового будинку літ. Б - 88 %, фізичний
знос станом на 02.08.2013 року - 56 %, ступінь
будівельної готовності господарських
будівель та споруд 100%, але з ознаками
значного фізичного зносу (а/с 17 Том1, а/с
1 Том 2).

У відповідності до положень, які
містяться в ст. 331 ЦК України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом, право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Відповідно до Закону України "Про
планування і забудову територій",
будівництво об'єктів містобудування
незалежно від форм власності
здійснюється з дозволу відповідних
рад, які можуть делегувати це право
відповідним виконавчим органам;
закінчені будівництвом об'єкти
підлягають прийняттю в експлуатацію в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Згідно змісту ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Судом встановлено, що спірні об'єкти
нерухомого майна по АДРЕСА_1 збудовані
самочинно не є об'єктами завершеного
будівництва, оскільки відсутній 100%
ступінь їх будівельної готовності.

Як вбачається з рішення
Першотравневого районного суду
м.Чернівці від 30.09.2011 року, залишеного
без змін ухвалою Апеляційного суду
Чернівецької області від 22.12.2011 року,
позивачами вже заявлялися вимоги про
визнання за ними права власності на
будівельні матеріали та обладнання,
які були використанні в процесі
будівництва, проте вказаним рішенням
суду в задоволенні позову було
відмовлено з тих підстав, що на момент
розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 та
ОСОБА_9 були власниками спірних
об'єктів нерухомого майна, а також у
зв'язку з тим, що позивачами не
зазначено на які саме будівельні
матеріали вони просять визнати право
власності та де вони знаходяться
(цивільна справа №2-215/11, Том 3, а/с 216-373).

Судом встановлено, що відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_9 неправомірно отримали
у власність спірні об'єкти нерухомого
майна, а тому з підстав вище викладених
не являються їх власниками.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» до
завершення будівництва (створення)
майна, а якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, то до моменту
прийняття його до експлуатації, або
якщо право власності на таке нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, то до моменту
державної реєстрації право власності
на новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва не виникає
(стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права
власності на таке майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва (створення)
майна. Отже, законом не передбачено
можливість визнання права власності на
новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва в судовому
порядку, якщо право власності на таке
майно не було зареєстроване раніше в
установленому законодавством порядку.

Згідно висновку №320 судової
будівельно-технічної експертизи по
матеріалах даної цивільної справи,
складеного 02.08.2013 року, поточна
вартість будівельних матеріалів, що
були використанні у процесі
самочинного будівництва (створення
майна), а саме об'єктів незавершеного
будівництва, які складаються з
житлового будинку літ. «А», загальною
площею 163,4 кв.м., житловою площею 90,5
кв.м., житлового будинку літ. «Б»,
загальною площею 254,7 кв.м., житловою
площею 92,2 кв.м., криниці №1, огорожі №2-3,
сарай літ. В, вбиральня літ. Г, що
розташовані по АДРЕСА_1 становить 1156442
грн. (а/с 21, Том 2).

Як було встановлено судом під час
розгляду даної справи, будівництво
вказаних об'єктів нерухомого майна
було здійснено ОСОБА_1, та її покійним
чоловіком, який помер 21.06.2009 року та
його спадкоємцем є позивач ОСОБА_2

У відповідності до змісту п. 7
постанови Пленуму Верхового Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» від 30.05.2008 N 7 та
роз'яснень, які містяться у листі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 якщо
спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (частина перша
статті 376 ЦК), до спадкоємців
переходить право власності на
будівельні матеріали, обладнання
тощо, які були використані в процесі
цього будівництва. Якщо право
власності на самочинно зведену
будівлю визнано судом за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій вона розміщена, то до складу
спадщини входить право на
відшкодування витрат на будівництво
(частина шоста статті 376 ЦК) ( 435-15 ).
Право власності на об'єкти самочинного
будівництва може бути визнано за
спадкоємцем, що має право вимагати
визнання такого права, виключно за
умови наявності документів про право
власності на землю або про право
користування земельною ділянкою, що
видані на ім'я спадкодавця або
спадкоємця, та актів введення будівлі в
експлуатацію, якщо їх наявність
необхідна відповідно до вимог
законодавства, чинного на час
завершення будівництва.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у
власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом.

За таких обставин суд вважає, що за
позивачами слід визнати право спільної
сумісної власності на будівельні
матеріали, які були використанні для
самочинного будівництва на земельній
ділянці за адресою АДРЕСА_1 житлового
будинку літ. «А», загальною площею 163,40
кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., ступінь
будівельної готовності якого
становить 72%; житлового будинку літ.
«Б», загальною площею 254,70 кв.м.,
житловою площею 92,20 кв.м., ступінь
будівельної готовності якого
становить 88%, сараю літ. «В», вбиральні
літ. «Г», криниці №1, огорожі №2,3.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для
задоволення вимог позивачів щодо
визнання за ними права спільної
сумісної власності на об'єкти
незавершеного будівництва, які
розташовані на земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1 оскільки законом не
передбачено визнання права власності
на об'єкти незавершеного будівництва, а
лише на будівельні матеріали та
обладнання яке використовувалось для
їх будівництва.

Окрім того, не підлягають задоволенню
також вимоги щодо визнання права
власності позивачів на будівельні
матеріали, які використовувались для
будівництва огорожі №5,6, оскільки
відповідно до висновку №320 судової
будівельно-технічної експертизи,
складеного 02.08.2013 року, вказані об'єкти
не були предметами дослідження та їх
вартість не врахована в загальну
поточну вартість матеріалів, що були
використанні у процесі самочинного
будівництва спірних об'єктів
нерухомого майна.

Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується та судом встановлено, що
відповідачі набуваючи у власність
спірні об'єкти нерухомого майна могли
знати та знали про наявність перешкод
для вчинення правочинів, зокрема щодо
укладення спірного договору дарування
та оформлення свідоцтва про право
власності на майно, оскільки спірні
об'єкти незавершеного будівництва
неодноразово були предметами розгляду
судових справ в різних судових
інстанціях, що свідчить про
недобросовісність набувачів.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Згідно ч. 3 ст. 387 ЦК України якщо майно
було набуте безвідплатно в особи, яка
не мала права його відчужувати, власник
має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 не мав
правових підстав для набуття права
власності на спірне майно, а також
права на відчуження 45/100 часток
вказаного майна.

За таких обставин суд вважає, що вимоги
позивачів щодо витребування майна з
чужого незаконного володіння
підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо
у задоволенні позову було відмовлено,
провадження у справі закрито або заяву
залишено без розгляду, вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються
до набрання судовим рішенням законної
сили. Проте суд може одночасно з
ухваленням судового рішення або після
цього постановити ухвалу про
скасування заходів забезпечення
позову, таким чином, суд вважає, що
накладені ухвалою Першотравневого
районного суду м.Чернівці від 20.02.2013
року заходи забезпечення позову
підлягають скасуванню.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.19 Конституції України,
ст.ст. 26,59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», Законом
України «Про планування і забудову
територій», ст.ст.
3,4,11,12,15,16,21,203,215,317,331,355,376,387,388,717,718 ЦК
України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 79, 88, 154,
212, 218, 294, 349 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
нерухомого майна від 25.10.2010 року,
відповідно до якого ОСОБА_9 передав у
власність ОСОБА_4 45/100 часток
будинковолодіння по АДРЕСА_1 яке
складається з житлового будинку літ.
«Б», що посвідчений за реєстровим №5050,
приватним нотаріусом міського
нотаріального округу - ОСОБА_10

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме
45/100 часток будинковолодіння по
АДРЕСА_1, яке складається з житлового
будинку літ. «Б», загальною площею 254,7
кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці
№1, огорожі №2,3 та є предметом договору
дарування нерухомого майна від 25.10.2010
року.

Визнати незаконним та скасувати п. 3 та
підпункти 3.3, 3.3.1, 3.3.2 рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 14.12.2010 року №807/22.

Визнати незаконним та скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 30.12.2010 року, яке
видано виконавчим комітетом
Чернівецької міської ради на ім'я
ОСОБА_9, згідно якого посвідчено право
власності на житловий будинок літ.
«А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому
числі п'ять житлових кімнат площею 90,50
кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г»,
огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки.

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_9 нерухоме майно, а
саме: житловий будинок літ. «А»
загальною площею 163,40 кв.м., житловою
площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В»,
вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності на
будівельні матеріали, які були
використанні для самочинного
будівництва на земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1 житлового будинку
літ. «А», загальною площею 163,40 кв.м.,
житловою площею 90,50 кв.м., ступінь
будівельної готовності якого
становить 72%; житлового будинку літ.
«Б», загальною площею 254,70 кв.м.,
житловою площею 92,20 кв.м., ступінь
будівельної готовності якого
становить 88%, сараю літ. «В», вбиральні
літ. «Г», криниці №1, огорожі №2,3.

Скасувати накладену ухвалою
Першотравневого районного суду
м.Чернівці від 20.02.2013 року заборону на
відчуження об'єктів нерухомого майна,
що розташовані в АДРЕСА_1, а також
АДРЕСА_1, а саме - житловий будинок літ.
«А» загальною площею 141,06 кв. м., літ. «Б»,
загальною площею 201,30 кв.м., сарай літ.
«В», вбиральня літ. «Г», криниця №1,
огорожа №2,3,5,6 та заборону проводити
будь-які ремонтні роботи у вказаних
житлових будинках.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
А. В. Федіна