У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Горелкіної Н.А.,

Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Управління
Держкомзему у Рівненському районі
Рівненської області, про визнання
недійсним та скасування державного
акту на земельну ділянку,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа без самостійних вимог -
приватний нотаріус Рівненського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від18 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 з вернулась до
суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вона на
підставі договору купівлі-продажу від
19 червня 2010 року є власником житлового
будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_1. Однак, попередній власник
будинку ОСОБА_4 23 березня 2012 року
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,2040 га з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, після чого
відповідач ОСОБА_4 вимагає плату за цю
земельну ділянку, вважаючи, що видача
державного акту порушує її права,
позивачка звернулася з позовом до суду
і просить визнати недійсним і
скасувати державний акт, який було
видано на ім'я ОСОБА_4

Під час розгляду справи, ОСОБА_4 подав
зустрічну позовну заяву, в якій просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1,
укладений 19 червня 2010 року між ним і
ОСОБА_3

Свої позовні вимоги він мотивував тим,
що цей договір не відповідає загальним
вимогам, які є необхідними для
правочину. Зокрема, вказував, що він не
мав наміру продавати цей будинок, так
як іншого житла немає, рахував, що у
нотаріуса був оформлений договір
дарування на ј частину будинку, а тому
відчуження всього будинку не
відповідає його волевиявленню, ОСОБА_3
заволоділа будинком обманним шляхом,
так як ніяких коштів за договором
купівлі-продажу він не отримував.

Рішенням Рівненського районного суду
від 30 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 18 лютого 2014
року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано
державний акт серії ЯК № 035318
від 23 березня 2012 року на право
власності на земельну ділянку, площею
0,2040 га, кадастровий номер :22:029:0264 з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
розташованому по АДРЕСА_1, виданий на
ім'я ОСОБА_4

Встановлено факт, що неповнолітня
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 13 серпня
2008 року по даний час не проживала і не
проживає за місцем її реєстрації в
житловому будинку АДРЕСА_1, в зв'язку з
чим її житлові права при відчуженні
цього будинку ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
не порушувались.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити, зустрічні вимоги
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача у справі,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечень на неї, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з огляду
на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що позивач, набувши право
власності на будинковолодіння, набула
і право користування спірною земельною
ділянкою, а тому виданий на ім'я ОСОБА_4
державний акт на право власності на
земельну ділянку необхідно визнати
недійсними і скасувати, оскільки він
порушує права ОСОБА_3, як власника
житлового будинку.

Встановлюючи факт того, що
неповнолітня ОСОБА_6 не проживала та не
проживає у спірному будинку, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, матеріалами справи протилежне не
встановлено.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
вимоги, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, дійшов висновку, що
під час укладання спірного договору
його права не порушені та відсутні
підстави визнавати правочин недійсним.

Так судами встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з весни 2004 року по 2006 рік
перебували у фактичних шлюбних
стосунках і проживали як одна сім'я.

08 грудня 2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі-продажу,
за яким ОСОБА_4 купив житловий будинок
АДРЕСА_1, який було посвідчено
приватним нотаріусом Рівненського
районного нотаріального округу і
зареєстровано в реєстрі за № 1180. На
підставі цього договору
купівлі-продажу ОСОБА_4 зареєстрував в
КП РОБТІ своє право власності на
будинок.

19 червня 2010 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3
вищевказаний житловий будинок, договір
купівлі-продажу було посвідчено
нотаріусом Рівненського районного
нотаріального округу і зареєстровано в
реєстрі за № 848.

На підставі цього договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 25 червня 2010 року
зареєструвала в КП РОБТІ своє право
власності на цей будинок. Технічний
паспорт на будинок також виготовлено
на її ім'я.

Також судами встановлено, що ОСОБА_6,
особа щодо якої судами встановлено
факт, є онукою ОСОБА_3, і зареєстрована
у спірному будинку з 2008 року.

При вирішенні справи суд відповідно до
вимог ст. 214 ЦПК України повинен був
визначити зміст позовних вимог,
предмет позову та його підставу з метою
з'ясування наявності і характеру
спірних правовідносин між сторонами,
виявлення заінтересованих осіб у
справі, правильного застосування
матеріальної норми права до цих
правовідносин та застосування
необхідного способу захисту
порушеного права, а також для
визначення й дослідження кола питань і
заходів, необхідних для ухвалення
законного та обґрунтованого рішення.

Проте, суди першої та апеляційної
інстанції, визначившись з предметом
позову та характером правовідносин, та
ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог та відмову в
задоволенні зустрічних вимог, не
звернули уваги на те, що особа ОСОБА_6,
щодо якої вирішено її права не була
залучена до участі у справі, суди не
перевірили підстави позову та підстави
зустрічних вимог, не визначились щодо
правильного застосування матеріальної
норми права до цих правовідносин та
застосування необхідного способу
захисту порушеного права, а також для
визначення й дослідження кола питань і
заходів, необхідних для ухвалення
законного та обґрунтованого рішення

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, а також у зв'язку із
наведеними порушеннями норм
процесуального права, ухвалені судові
рішення законними та обґрунтованими
визнати не можна, а тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від18 лютого
2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О.
Гвоздик

Судді:

Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко