Справа № 214/8318/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 травня 2014 року Саксаганський
районний суд м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова
В.В.,

при секретарі - Ткаченко
К.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

її представник - ОСОБА_2,

представників відповідача - Васильєвої
В.О., Метель І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, у м. Кривому
Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Державного професійно-технічного
навчального закладу «Криворізький
центр професійної освіти робітничих
кадрів торгівлі та ресторанного
сервісу» в особі директора закладу
Васильєвої Валентини Олексіївни про
визнання незаконними дій щодо
звільнення, зобов'язання поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, матеріальної
допомоги за невикористану відпустку,
надбавки за вислугу років та моральної
шкоди, третя особа - Територіальна
Державна інспекція з питань праці у
Дніпропетровській області, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до
Державного професійно-технічного
навчального закладу «Криворізький
центр професійної освіти робітничих
кадрів торгівлі та ресторанного
сервісу» в особі директора закладу
Васильєвої В.О., який в подальшому
уточнила та в уточненому позові
просить визнати протиправними дії
відповідача щодо її звільнення за п. 2 ч.
1 ст. 36 КЗпП України, зобов'язати
відповідача поновити її на роботі та
стягнути з відповідача на користь
позивача за вимушений прогул протягом 5
місяців невиплачену заробітну плату в
розмірі посадового окладу 1 845 грн. 80
коп., невиплачену матеріальну допомогу
за невикористану відпустку за 1998 рік в
розмірі окладу, не отримані 20 % за
вислугу років в розмірі 369 грн. 16 коп. та
неотриману надбавку 20% в розмірі 369 грн.
16 коп., а також стягнути з відповідача
на свою користь моральну шкоду в
розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування вимог указала, що 12.02.1995
року на підставі наказу директора
професійного технічного училища №62
Васильєвої В.О. №57 від 09.02.1995 року вона
була прийнята на посаду майстра
виробничого навчання ПТУ №62.

11 вересня 1997 року директор Васильєва
В.О. уклала з нею контракт, відповідно
до якого на неї також був покладений
обов'язок майстра виробничого
навчання, контракт діяв з 11.09.1997 року по
01.09.1998 року. Після закінчення контракту
трудові відносини між нею та ПТУ №62 не
припинялись. На вимогу директора
Васильєвої В.О. вона вимушено підписала
додаткові угоди до контракту від 01.09.1997
року. Після утворення Державного
професійно-технічного навчального
закладу «Криворізький центр
професійної освіти робітничих кадрів
торгівлі та ресторанного сервісу» з
нею нових контрактів не укладалось,
тому що трудові відносини тривали та їх
строк не був визначений конкретним
терміном. Але згодом директор
Васильєва В.О. почала вимагати
підписати додаткову угоду до контракту
від 01.09.1997 року, незважаючи, що дія цього
контракту закінчилась ще в 01.09.1998 року,
а контракт з ДПТНЗ «Криворізький центр
професійної освіти робітничих кадрів
торгівлі та ресторанного сервісу» не
укладався. 01 вересня 2013 року вона не
була допущеною до роботи, а директор
Васильєва В.О. повідомила їй, що вона
звільнена у зв'язку із закінченням дії
контракту.

Тоді 16 вересня 2013 року вона звернулась
в комісію з трудових спорів ДПТНЗ
«Криворізький центр професійної
освіти робітничих кадрів торгівлі та
ресторанного сервісу», однак до цього
часу відповіді не отримала. На своє
звернення до територіальної Державної
інспекції з питань праці у
Дніпропетровській області з приводу її
незаконного звільнення, 03.10.2013 року
позивач отримала лист, в якому їй було
рекомендовано звернутися до суду.

19 вересня 2013 року позивач отримала
лист, відповідно до змісту якого її
запрошували з'явитися до В.о. директора
«Криворізький центр професійної
освіти робітничих кадрів торгівлі та
ресторанного сервісу» Соловйової В.В.
для отримання трудової книжки, в якій
було зазначено, що вона звільнена з
роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України.

Отже, за таких обставин вважає, що вона
не може бути звільнена з роботи з
мотивів закінчення строку дії
трудового договору, оскільки трудовий
договір з нею був переукладений
декілька разів, а отже трудовий договір
був укладений на невизначений строк, а
при таких обставинах вона не може бути
звільнена з зазначених підстав у
зв'язку з чим вона звернулась до суду з
відповідним позовом.

Окрім того, вважає, що відповідно до
змісту довідки з ПНД від 06.06.2008 року,
вона не може працювати майстром
виробничого навчання, а може працювати
статистом, методистом та
бібліотекарем, а отже директор
Васильєва О.В. не мала права укладати з
нею трудових договорів, а, тому, її не
могло бути звільнено з підстав
закінчення строку дії трудового
договору.

Також указала, що на час її звільнення
щорічна відпустка тривалістю 42
календарних дні за 1998 рік нею
використана не була, у зв'язку з чим
просить стягнути з відповідача
невиплачену матеріальну допомогу за
невикористану відпустку за 1998 рік в
розмірі окладу, який складає 1845 грн. 80
коп. з урахуванням 20% за вислугу років,
що складає 369 грн. та 20% надбавки, що
складає 369 грн. 16 коп.

Окрім зазначеного, вважає, що в
результаті її звільнення директором
Васильєвою В.О. їй була причинена
моральна шкода в розмірі 5 000 грн., яка
виразилась у причинені моральних
страждань, втраті фінансової
можливості забезпечити себе, втраті
нормальних життєвих зв'язків та у
витрачанні додаткових зусиль для
організації свого життя, яку просить
суд стягнути на свою користь.

Позивач та її представник в
судовому засіданні дали аналогічні
пояснення про обставини, викладені в
уточненому позові та просили суд
задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача в судовому
засіданні пояснили, що з позовними
вимогами не згодні в повному обсязі та
зазначили, що позивач звільнена з
посади майстра виробничого навчання на
підставі закінчення терміну строку, на
який з нею був укладений контракт від 11
вересня 1998 року. Крім того, 10.02.2014 року
відповідачем на підставі наказу №1-к/тр
від 03 лютого 2014 року позивачу було
донараховано та виплачено шляхом
перерахування на вкладні рахунки
останньої, компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 3 185
грн. 15 коп., а отже позов задоволенню не
підлягає.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, однак надав до
суду письмову заяву про розгляд справи
за його відсутності.

Суд, вислухавши думку позивача, її
представника, представників
відповідачів, дослідивши матеріали
справи, приходить до такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 11.09.1997 року між
ОСОБА_1 та Професійним технічним
училищем №62 м. Кривого Рогу було
укладено контракт, відповідно до умов
якого позивач ОСОБА_1 була прийнята на
посаду майстра виробничого навчання,
контракт діяв з 11.09.1997 року по 01.09.1998
року (а.с.4-5).

Згідно ст. 21 КЗпП України особливою
формою трудового договору є контракт, в
якому строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін. Сфера
застосування контракту визначається
законами України

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 54 Закону
України «Про освіту» педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі, за
контрактом.

Також установлено, що термін дії
контракту від 11.09.1997 року між ОСОБА_1 та
Професійним технічним училищем №62 м.
Кривого Рогу неодноразово
продовжувався на підставі додаткових
угод:

- від 31 серпня 1998 року - до 01 вересня 1999
року (а.с.31);

- від 31 серпня 1999 року - до 01 вересня 2000
року(а.с.32);

- від 31 серпня 2000 року - до 01 вересня 2001
року(а.с.33);

- від 2003 року - до 30.08.2004 року(а.с.34);

- від 31 серпня 2004 року - до 01 вересня 2005
року(а.с.35);

- від 31 серпня 2009 року - до 01 вересня 2010
року(а.с.36);

- від 31 серпня 2010 року - до 01 вересня 2011
року(а.с.37);

- від 31 серпня 2011 року - до 01 вересня 2012
року(а.с.38);

- від 31 серпня 2012 року - до 01 вересня 2013
року (а.с.39).

Окрім того, встановлено, що додатковою
угодою до контракту від 11.09.1997 року між
ОСОБА_1 та Професійним технічним
училищем №62 м. Кривого Рогу у зв'язку з
наказом №513 від 19.06.2007 року
Міністерства освіти і науки внесені
зміни до вказаного контракту в частині
заміни слів з «Професійне технічне
училище №62 м. Кривого Рогу» на
«Криворізький центр професійної
освіти робітничих кадрів торгівлі та
ресторанного сервісу», також цією
угодою продовжено термін укладеного
контракту між директором ДПТНЗ
«Криворізький центр професійної
освіти робітничих кадрів торгівлі та
ресторанного сервісу» Васильєвою В.О.
та позивачем до 30.08.2008 року.

Відповідно до змісту п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України, підставою для припинення
трудового договору є закінчення строку
на який його було укладено, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Наказом від 30.08.2013 року позивач
звільнена з займаної посади на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у
зв'язку з закінченням строку дії
контракту, про що в трудовій книжці
позивача зроблено відповідний запис
(а.с.3).

Згідно вимог ч. 2 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, згідно встановлених судом
обставини, керуючись положенням
зазначених норм закону, а також
ураховуючи, що трудові відносини між
позивачем та відповідачем з моменту
укладення 11.09.1998 року контракту і до 30
серпня 2013 року фактично не припинялись,
про що в судовому засіданні позивач не
заперечувала, а обставин, які б
указували на те, що неодноразові
додаткові угоди до контракту є
визнання його укладеним на
невизначений строк, немає, суд
приходить до висновку, що підстави
уважати звільнення позивача у зв'язку з
закінченням строку дії контракту
незаконним відсутні, як і підстави для
стягнення з відповідача моральної
шкоди.

Доказів того, що директор ДПТНЗ
«Криворізький центр професійної
освіти робітничих кадрів торгівлі та
ресторанного сервісу» Васильєва В.О.
змушувала позивача підписувати
додаткові угоди до контракту, які
продовжували термін його дії,
позивачем не надано.

У свою чергу, судом встановлено, що в
зв'язку із звільненням позивача була
здійснена перевірка бухгалтерських
документів щодо нарахування відпустки
позивачу, в результаті чого виявлена
недоплата звільненій компенсації за
невикористану відпустку в 1998 року.

10 лютого 2014 року на підставі наказу
№1-к/тр від 03 лютого 2014 року позивачу
згідно платіжної відомості №6 від
10.02.2014 року була донараховано та
виплачено шляхом перерахування на
вкладні рахунки останньої компенсацію
за невикористану відпустку в 1998 році в
сумі 3 185 грн. 15 коп. (а.с.90, 92, 93), у зв'язку
з чим суд уважає, що підстави для
повторного стягнення компенсації за
невикористану у 1998 році відпустку
відсутні.

Отже, суд приходить до висновку, що
оскільки позивачем не доведено
обставин її незаконного звільнення, а
компенсацію за невикористану
відпустку позивачем отримано, в
задоволенні її уточненого позову слід
відмовити.

На підставі положень ст. ст. 81, 88 ЦПК
України судовий збір підлягає
віднесенню на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 21, 36 КЗпП України, ч. 3 ст. 54 Закону
України «Про освіту», ст. ст. 3, 5, 7, 10, 11,
15, 57-61, 81, 88, 209, 212-214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні уточненого
позову ОСОБА_1 до Державного
професійно-технічного навчального
закладу «Криворізький центр
професійної освіти робітничих кадрів
торгівлі та ресторанного сервісу» в
особі директора закладу Васильєвої
Валентини Олексіївни про визнання
незаконними дій щодо звільнення,
зобов'язання поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, матеріальної
допомоги за невикористану відпустку,
надбавки за вислугу років та моральної
шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Попов.