Справа № 407/4767/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року Антрацитівський
міськрайонний суд Луганської області в
складі:

судді
Філіпенко Л. П.

при секретарі
Щербак А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу
за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання
малолітньої дитини та відшкодування
моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 вересня 2013 року звернулася до
суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 про
відібрання малолітньої дитини та
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, в обгрунтовання якого
вказує, що 10 травня 2008 року вона уклала
шлюб з ОСОБА_2, від цього шлюбу сторони
мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На
початку липня 2011 року, вона змінила
місце мешкання та переїхала з дитиною,
так як ОСОБА_2 не одноразово
застосовував відносно до неї міри
фізичної розправи, що важливо саме
зазначити - в присутності їх спільної
дитини, навіть не роздумуючи, як це
вплине на розвиток дитини. Тому
фактично шлюбні відносини були
припинені, а 7 грудня 2011 року рішенням
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області шлюб був
розірваний. 5 жовтня 2011 року відповідач
ОСОБА_2 із застосуванням фізичної сили
відібрав у неї малолітнього сина.
Пізніше відійшовши від тяжкого струсу
після цієї події ОСОБА_1 поїхала до
дитячого садка у сел. Іванівка, та
поспілкувавшись зі своїм малесеньким
сином вирішила забрати його додому. Але
10 січня 2012 року відповідач ОСОБА_2
перестрів її та її матір ОСОБА_4, силою
відібрав сина, був він разом зі своїм
батьком ОСОБА_5, та поїхав у невідомому
її напрямку. Свою дитину ОСОБА_1 більше
не мала змоги бачити. З 27 вересня 2011
року між сторонами слухалась цивільна
справа у суду м. Красний Луч про
встановлення місця проживання
малолітньої дитини. Рішенням суду від 22
квітня 2013 року було визначинно місце
проживання дитини разом з нєю. Впродовж
усього періоду розгляду справи та до
теперішнього часу відповідач
перешкоджає ОСОБА_1 у спілкуванні з її
сином та його вихованням. Свою дитину
вона не має змоги бачити та не може
надати своєму синові материнської
любові, якої не може надати ніхто окрім
її. Вона хочє, щоб її син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкав разом зі нею. У
відповідності з ч.1,2 ст.163, ст. 162
Сімейного кодексу України вона має на
це право. Тому позивачка просить

- відібрати малолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідача ОСОБА_6, який
проживає у житловому будинку АДРЕСА_1
та передати його її;

- стягнути з відповідача на мою користь
судові витрати.

- відшкодувати матеріальну(майновий) і
моральну шкоду у розмірі 10 тис.грн.

Відповідач позов не визнав, надав суду
заперечення, у яких вказує, що дана
позовна заява не підлягає задоволенню,
викладені в ній факти не відповідають
дійсності, позовні вимоги є
необґрунтованими, більш того, їх
виконання не передбачено діючим
законодавством взагалі.

Так, однією із провідних рис характеру
позивача є схильність до брехні, про що
й свідчить дана позовна заява:
твердження позивача про те, що шлюбні
стосунки було припинено внаслідок
«неодноразового застосування до неї
мір фізичної розправи» із нею у
присутності малолітньої дитини є
суцільної брехнею: протягом усього
сумісного життя таких випадків не було,
більш того, в період часу із 2008 по 2011
роки вони тричі змінювали місце
проживання (м. Красний Луч, м.
Сєверодонецьк, с. Іванівка), тобто, якщо
такі міри з його боку мали місце,
позивач мала як мінімум три гарних
нагоди припинити шлюбні відносини, але,
чомусь цього зроблено не було, жодного
звернення до органів внутрішніх справ
вказаних населених пунктів у даний
період часу з боку позивача не було,
фактичні шлюбні між мною та позивачем
було припинено на початку серпня 2011
року, коли позивач виїхала із квартири
та забрала із собою майже все майно.
Рішення суду у таких випадках аж ніяк
не є причиною або критерієм припинення
фактичних шлюбних відносин. Твердження
відповідача про застосування до неї та
її матері фізичного насильства, яке
ніби то мало місце 05 жовтня 2011 року та 10
січня 2012 року, коли він забирав в неї
свого сина також є відвертою брехнею,
оскільки він є законослухняним
громадянином та не спричиняв їй жодних
тілесних ушкоджень, що, до речі,
підтверджено й матеріалами перевірок
за заявами позивача. Більш того,
перевірку за вказаними фактами
проводили співробітники прокуратури
Луганської області. Та за заявами
прийняте єдине законне рішення -
відмова у порушенні кримінальних справ
у зв'язку із відсутністю у його діях
складу злочину. Цей факт і підтверджено
доданими позивачем документами, а саме
виписками із історій хвороби, які не
містять жодних встановлених у позивача
та її матері тілесних ушкоджень та
жодних об'єктивних ознак струсу
головного мозку. Вказаних діагноз
ставиться лікарем навіть у разі, якщо
особа звернулась, скаржиться на
головний біль та нудоту та стверджує,
що її побили. Це так звані суб'єктивні
ознаки струсу, які перевірити та
діагностувати взагалі неможливо, вони
встановлюються лише зі слів особи, яка
звернулася. Звернення позивача та її
матері є лише прикладом брехливості та
намагання його оговорити та намаганням
притягнути його до кримінальної
відповідальності по надуманих мотивах.

Відносно вказаного у позовній заяві
рішення суду можу сказати лише те, що
воно до теперішнього часу не набрало
законної чинності, адже є незаконним,
суддею було грубо порушено як норми
матеріального, так і процесуального
права, оскільки помилок дуже багато,
тому й розгляд даної справи
Апеляційним судом Луганської області
до теперішнього часу не завершено.

Твердження позивача про неможливість
спілкуватися з дитиною також є
відвертою брехнею, оскільки вона
неодноразово приїздила до дитячого
садку, який відвідує син та
спілкувалася із ним. Останній раз вона
спілкувалася із сином за місцем його та
синового проживання 17 жовтня 2013 року.
Інше питання, що позивач приїздить до
сина з періодичністю приблизно один
раз на два місяця до дитячого садку, так
це особисте питання позивача і він не
має до нього ніякого відношення.

Розпорядження голови Антрацитівської
РДА від 06.08.2013 приймалося із порушенням
закону (він навіть не знав про це
засідання), рішення незаконне, адже
прийняте саме з питання, яке в той час
розглядалось Краснолуцьким міським
судом, тобто, розглядати дане звернення
позивача РДА не могла у зв'язку із
забороною, встановленою Сімейним
кодексом України. 06 березня 2013 року на
засіданні Антрацитівської РДА, яке
проводилося на підставі ухвали
Краснолуцького міського суду ним, на
запитання головуючого комісії було
висловлено всі доводи та пояснення із
невиконання розпорядження. Позивачеві
було запропоновано звернутися до суду
із позовом про усунення перешкод у
спілкуванні та вихованні дитини. У
разі, якщо б у теперішній час судом
розглядався саме такий позов, ним було
б подано зустрічний позов із
оскарження незаконного рішення РДА.
Але у позові немає жодного прохання про
виконання рішення, отже оскаржувати
його теж не має сенсу.

Крім того, діючим законом, а саме
Сімейним кодексом України не
передбачено взагалі порядку
відібрання дитини у одного з батьків
задля передачі її іншому, статті
закону, на який посилається позивач
взагалі не регулюють дану ситуацію.

Відносно вимог про стягнення з нього 10
тисяч гривень у якості відшкодування
завданої позивачу шкоди можє сказати
лише, те, що підстави для відшкодування
шкоди є лише тоді, коли шкоду було
завдано, а з позовної заяви взагалі
незрозуміло що це за шкода, який розмір
матеріальної та в чому вона виразилася,
в чому проявилась моральна шкода. Що
взагалі він вчинив особі, з якою
припинив усі відносини вже більше двох
років потому. Таким чином позовна
вимога про відшкодування шкоди взагалі
є абсурдною, та не підлягає
задоволенню. Тому відповідач просить
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі (а.с.30-32).

28 січня 2014 року позивачка відмовилася
від частини позовних вимог - про
стягнення матеріальної шкоди, тому
провадження в цей частини було закрито
ухвалою суду (а.с.70-71).

В судових засіданнях позивачка позов
підтримує, просить його задовольнити,
надав пояснення, які співпадають з
доводами, викладеними у позовної заяві,
відповідач позов не визнавав,
посилаючись на те обставини, які вказав
у запереченнях.

У судовому засіданні 2 червня 2014 року
позивачка надала суду ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 березня 2014 року, якім
рішення Краснолуцького міського суду
Луганської області від 22 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 21 листопада 2013
року залишено без змін, відповідач в
судове засідання вдруге не з'явився,
про дату, час та місце розгляду справи
вважається повідомленим належним
чином (а.с.126-127).

Суд, дослідивши докази у справі в їх
сукупності, прийшов до висновку про
необхідність задовольнити позовні
вимоги з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 10
травня 2008 року між позивачкою та
відповідачем було укладено шлюб, що
зареєстрований виконкомом Іванівської
селищної ради Антрацитівського району
Луганської області за актовим записом
№ 12 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина
- сина ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про народження, виданим
виконкомом Іванівської селищної ради
Антрацитівського району Луганської
області (а.с. 8).

Згідно рішення Антрацитівського
миськрайонного суду Луганської
області суду від 07 грудня 2011 року шлюб
між позивачкою та відповідачем було
розірвано (а.с.7).

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 22 квітня 2013 року
визначено місце проживання
малолітньої дитини - з матір'ю ОСОБА_1
(а.с.11-15), яке ухвалою апеляційного суду
Луганської області від 21 листопада 2013
року залишено без змін (а.с.74-77), згідно
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 березня 2014
року ці рішення Краснолуцького
міського суду Луганської області від 22
квітня 2013 року та ухвала апеляційного
суду Луганської області від 21
листопада 2013 року залишено без змін
(а.с.123-124).

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції
України рішення суду ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Позивачка зазначає, що 10 січня 2012 року
відповідач відібрав сина та не
повернув її сина по цей час, незважаючи
на рішення суду, яким визначено місце
проживання малолітньої дитини - з нею,
цей факт відповідач не спростовував.

Таким чином, судом встановлено, що
дитина - син ОСОБА_3 проживає у батька -
відповідача по справі, що не відповідає
рішенню суду у справі про встановлення
місця проживання дитини.

Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання
сімейних відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини, непрацездатних
членів сім'ї.

Згідно до ст.141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 162 Сімейного кодексу України
передбачено, що якщо один з батьків або
інша особа самочинно, без згоди другого
з батьків чи інших осіб, з якими на
підставі закону або рішення суду
проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Положеннями статті 162 СК України
встановлені правові наслідки
протиправної поведінки одного з
батьків або іншої особи при визначенні
місця проживання малолітньої дитини ,
якими є відібрання дитини і повернення
її за попереднім місцем проживання.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, наявність обставин,
передбачених ч. 3 ст. 163 СК України, коли
суд може відмовити у відібранні
малолітньої дитини і переданні її
батькам або одному з них, під час
розгляду справи не встановлена.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про обґрунтованість та
законність позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відібрання дитини.

Враховуючи викладене, необхідно
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1
про відібрання малолітньої дитини та
відібрати малолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача ОСОБА_2, який
проживає у житловому будинку АДРЕСА_1
та передати його матері - ОСОБА_1

Частиною третьою ст. 162 СК України
встановлено, що особа, яка самочинно
змінила місце проживання малолітньої
дитини, зобов'язана відшкодувати
матеріальну та моральну шкоду, завдану
тому, з ким вона проживала, тому
позивачка вправі вимагати від
відповідача відшкодування моральної
шкоди.

Відповідно до положень, викладених у
п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03. 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних
страждань, з урахуванням в кожному
конкретному випадку ступеня вини
відповідача та інших обставин. Зокрема
враховується характер і тривалість
страждань, стан здоров'я потерпілого,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, конкретних
обставин по справі, характер моральних
страждань і наслідків, що наступили.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

При визначенні розміру моральної
шкоди, яку суд вважає необхідним
стягнути з відповідача на користь
позивачки, суд враховує моральні
страждання, заподіяні позивачці
позбавленням її можливості самостійно
виховувати дитину, але, з врахуванням
реальної наявності у позивачки
можливості скоротити тривалість таких
страждань шляхом заявлення позову про
відібрання дитини у більш короткий
строк її перебування у відповідача,
вважає можливим її позовні вимоги у
даній частині задовольнити частково - у
розмірі 1000 грн.

Згідно до ст. 88 ЦПК України підлягає
стягнення з відповідача на користь
позивачки судовий збір у розмірі 250
гривень.

Згідно п.5 ч.1 ст.367 ЦПК України слід
допустити негайне виконання рішення в
частині відібрання у відповідача
дитини і повернення її позивачу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за звернення фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Таким
чином, справу розглянуто в межах
заявлених позивачкою позовних вимог з
урахуванням обраного нею способу
захисту права.

Вступна та резолютивна частина рішення
складена в нарадчій кімнати та
проголошена у судовому засіданні 2
червня 2014 року.

Керуючись ст.ст.6,10,60 ЦПК України, ст.ст.
150, 155, 159 СК України

В И Р І Ш И
В:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відібрання малолітньої
дитини та відшкодування моральної
шкоди частково.

Відібрати малолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача ОСОБА_6, який
проживає у житловому будинку АДРЕСА_1
та передати його матері - ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду 1 тис. грн. та судові
витрати 250 грн.

Рішення в частині відібрання у ОСОБА_3
малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
повернення його ОСОБА_1 підлягає
негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області через
Антрацитівський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Антрацитівського

міськрайонного суду
Л. П. Філіпенко