27 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого: Качана В.Я.
Суддів:
Барановської Л.В., Панченка М.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 01 квітня 2014
року у справі за позовом ПАТ «Банк
«Київська Русь» до ОСОБА_1, за участі
третьої особи: ТОВ «Граніттранссервіс»
про звернення стягнення на предмет
У серпні 2013 року ПАТ «Банк «Київська
Русь» звернулося до суду з позовом до
ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 120,9 кв.м. та
жилою площею 66,30 кв.м.
Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року позовні
вимоги задоволено. Звернуто стягнення
на предмет іпотеки - трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 13.11.2003 року, шляхом
проведення прилюдних торгів.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
скасувати рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 01 квітня 2014
року та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на неповне з'ясування всіх
обставин справи, необґрунтованість та
незаконність оскаржуваного рішення.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Справа 756/11906/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/6777/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Богдан
О.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Качан В.Я. З матеріалів
справи вбачається, що 12.07.2010 року між АБ
«Київська Русь», правонаступником
якого є ПАТ «Банк «Київська Русь», та
ТОВ «Граніттранссервіс» було укладено
кредитний договір № 19574-20/10-1, за умовами
якого банк надав ТОВ
«Граніттранссервіс» кредит в сумі 5 468
800,00 грн. з відсотковою ставкою 22,0%
річних для поповнення обігових коштів.
Позичальник зобов'язувався повернути
кредитні кошти, сплатити відсотки за
користування кредитною лінією, а у разі
порушення умов договору щодо
повернення кредиту та відсотків,
сплатити пеню.

15.07.2010 року, з метою забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором № 19574-20/10-1 від 12.07.2010 року, між
ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1
укладено договір іпотеки, за умовами
якого іпотекодавець передає
іпотекодержателю в іпотеку належне
йому на праві власності нерухоме майно,
а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 120,9 кв.м. та жилою площею 66,30 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи,
строк повернення кредитних коштів
настав 12.07.2011 року, проте станом на
27.06.2012 року зобов'язання щодо
повернення кредиту не виконано, у
зв'язку із чим утворилася
заборгованість в сумі 6 459 804,05 грн.

02.07.2012 року ПАТ «Банк «Київська Русь»
звернувся до іпотекодавця з письмовою
вимогою про усунення порушення умов
договору кредиту.

Колегією суддів встановлено, що за
період 2013 - 2014 року боржником за
кредитним договором здійснено
часткове погашення заборгованості за
кредитом в сумі 313 000,00 грн.

Вирішуючи питання про задоволення
позовних вимог, суду першої інстанції
виходив із того, що позичальником за
договором кредиту порушено строк та
порядок виконання договору. Позивач
має право на повернення кредиту та
відсотків на умовах, визначених
договором кредиту та іпотеки, а тому
вимога про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості ТОВ
«Граніттранссервіс» є обґрунтованою
та законною. При цьому, суд першої
інстанції посилався, зокрема, на норми
ст.543 ЦК України та ст. 35 ЗУ «Про
іпотеку».

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
виконавчим написом приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_5 № 1 від 17.01.2013
року з метою погашення заборгованості
за кредитним договором № 19574-20/10-1 від
12.07.2010 року в сумі 6 366 119,96 грн. та на
підставі договору застави від 14.12.2010
року звернуто стягнення на транспортні
засоби, а саме: вантажний сідловий
тягач, марки Volvo, моделі FH 4*2, 2007 року
випуску за номером кузова НОМЕР_9, за
реєстраційним номером НОМЕР_13, номер
свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_17,
виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві
04.05.2007 року; вантажний сідловий тягач,
марки Volvo, моделі FH 4*2, 2007 року випуску за
номером кузова НОМЕР_10, за
реєстраційним номером НОМЕР_14, номер
свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_17,
виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві
04.05.2007 року; вантажний сідловий тягач,
марки Volvo, моделі FH 4*2, 2007 року випуску за
номером кузова НОМЕР_11, за
реєстраційним номером НОМЕР_15, номер
свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_18,
виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві
04.05.2007 року; вантажний сідловий тягач,
марки Volvo, моделі FH 4*2, 2007 року випуску за
номером кузова НОМЕР_12, за
реєстраційним номером НОМЕР_16, номер
свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_19,
виданого УДАІ ГУМВС України в м. Києві
04.05.2007 року; напівпричіп марки SCHWARZMUELLER,
моделі SPA 3E, 2007 року випуску, номер
кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер
НОМЕР_2, номер свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_20, видане УДАІ ГУМВС України в м.
Києві 04.05.2007 року; напівпричіп марки
SCHWARZMUELLER, моделі SPA 3E, 2007 року випуску,
номер кузова НОМЕР_3, реєстраційний
номер НОМЕР_4, номер свідоцтва про
реєстрацію НОМЕР_21, видане УДАІ ГУМВС
України в м. Києві 04.05.2007 року;
напівпричіп марки SCHWARZMUELLER, моделі SPA 3E,
2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_5,
реєстраційний номер НОМЕР_6, номер
свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_22,
видане УДАІ ГУМВС України в м. Києві
04.05.2007 року; напівпричіп марки SCHWARZMUELLER,
моделі SPA 3E, 2007 року випуску, номер
кузова НОМЕР_7, реєстраційний номер
НОМЕР_8, номер свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_23, видане УДАІ ГУМВС України в м.
Києві 04.05.2007 року.

Постановою відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Київській області
ВП № 41659096 від 17.01.2014 року порушено
виконавче провадження з примусового
виконання рішення.

Разом з тим, виконавчим написом
приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_5 № 2
від 17.01.2013 року з метою погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 19574-20/10-1 від 12.07.2010 року та на підставі
договору застави від 14.12.2010 року
звернуто стягнення на транспортні
засоби, а саме: вантажні автомобілі - в
кількості 3 шт. та напівпричепи в
кількості 3 шт.

Постановою відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Київській області
ВП № 41659096 від 17.01.2014 року порушено
виконавче провадження з примусового
виконання рішення.

Так, із зазначеного випливає, що
позивач уже звернув стягнення на
рухоме майно, що належить
безпосередньо боржнику і на момент
винесення оскаржуваного рішення
виконавчою службою уже проводилися
виконавчі дії щодо примусового
звернення стягнення на рухоме майно
боржника.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року у
разі звернення кредитодавця до суду
після вчинення виконавчого напису про
звернення стягнення на предмет іпотеки
з вимогою про стягнення кредитної
заборгованості суд має з'ясувати
питання про виконання виконавчого
напису і з урахуванням цього вирішити
спір на підставі чинного законодавства
та умов кредитного договору.

Таким чином, колегією суддів
встановлено, що судом першої інстанції
не було з'ясовано питання про виконання
виконавчого написуприватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_5 № 1 та № 2 від
17.01.2013 року, що призвело до хибного
вирішення спору.

Разом з тим, відповідно до п. 23
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року при
вирішенні спорів за участю майнових
поручителів суди мають виходити з того,
що відповідно до статті 11 Закону
України «Про заставу», статей 1, 11
Закону України «Про іпотеку» майновий
поручитель є заставодавцем або
іпотекодавцем. Відповідно до статті 546
ЦК застава (іпотека) та порука є різними
видами забезпечення, тому норми, що
регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки. У
зв'язку із цим солідарна
відповідальність боржника та
майнового поручителя нормами ЦК не
передбачена.

При цьому, положенням ст. 543 ЦК України,
яка застосована судом першої
інстанції, передбачено, що у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Із зазначеного випливає, що
застосування ст. 543 ЦК України в даному
випадку є помилковим, тому
застосуванню до даних правовідносин не
підлягає.

Крім того, із ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та
умов п. 4.2 договору іпотеки вбачається,
що у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В
цьому документі зазначається стислий
зміст порушених зобов'язань, вимога
про виконання порушеного зобов'язання
у не менш ніж тридцятиденний строк та
попередження

про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі прийняти рішення про
звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.

Так, колегією суддів встановлено, що в
матеріалах справи відсутні докази
того, що письмова вимога про усунення
порушення була надіслана боржнику,
оскільки він є відмінним від
іпотекодавця, якому така вимога була
надіслана, тому пред'явлення позову в
даному випадку є передчасним.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» № 14 від
18.12.2009 року рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213
ЦПК).Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія
права).Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Враховуючи викладене, обставини справи
та норми чинного законодавства,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що судом першої інстанції хибно
задоволено позовні вимоги про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, оскільки судом першої
інстанції не було з'ясовано питання про
виконання виконавчого напису
приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_5 № 1 та
№ 2 від 17.01.2013 року. Разом з тим, судом
першої інстанції до даних
правовідносин застосовано ст. 543 ЦК
України та ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», що
призвело до неправильного вирішення
спору.

За таких обставин, рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 01 квітня 2014 року ухвалено з
неповним з'ясуванням обставин, які
мають суттєве значення для справи та з
порушенням норм матеріального права,
тому рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 01 квітня 2014 року у справі за
позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» до
ОСОБА_1, за участі третьої особи: ТОВ
«Граніттранссервіс» про звернення
стягнення на предмет іпотеки скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту.

В задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк
«Київська Русь» до ОСОБА_1, за участі
третьої особи: ТОВ «Граніттранссервіс»
про звернення стягнення на предмет
іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: