справа № 462/9723/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року Залізничний районний
суд м.Львова у складі:

головуючого - судді
Колодяжного С.Ю.

при секретарі Рущак
Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду у м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про визнання такою, що втратила
право користування житлом,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною
заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2,
такою, що втратила право користування
квартирою АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги
вона мотивує тим, що зазначена квартира
належить йому на праві власності, в
цьому житлі окрім нього зареєстрована
відповідач - його тітка ОСОБА_2, яка не
проживає в даній квартирі, обов'язків
по утриманні такої та оплаті
комунальних послуг не несе. Зазначив,
що реєстрація відповідача в даній
квартирі порушує його права, як
власника, володіти, користуватися та
розпоряджатися квартирою, на підставі
чого просить визнати відповідача
такою, що втратила право користування
вказаною квартирою.

Суд ухвалив справу розглядати без
участі позивача, який представив заяву,
що позовні вимоги підтримує у повному
обсязі, просить слухати справу у його
відсутності та проти заочного розгляду
справи не заперечує, що відповідає
вимогам ст.158 ЦПК України.

Відповідач, яка належним чином була
повідомлена про час, день та місце
розгляду справи, що стверджується
оголошенням, опублікованим в газеті
«Високий замок», яке знаходиться в
матеріалах справи, в судове засідання
повторно не з'явилася, заяви про
розгляд справи за її відсутності не
подала, причин неявки суду не
повідомила.

За таких обставин, відповідно до ч.1
ст.224 ЦПК України, враховуючи
відсутність заперечень позивача проти
заочного розгляду справи, суд вважає за
можливе ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3
ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в
силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного
кодексу України за наявності факту
проживання особи разом із власником
обтяженого сервітутом житла та спільне
з ним користування цим житлом. У ЦК
України право членів сім'ї власника
житла на

користування ним визнається
сервітутним правом. Це право є
особистим сервітутом, оскільки виникає
в інтересах певної особи - члена сім'ї
власника житла. Таким чином, суб'єктами
даного сервітутного правовідношення є,
з одного боку, власник житла, а з іншого
- член його сім'ї. Згідно з положеннями
ЖК України до членів сім'ї власника
житлового приміщення віднесено
дружину (чоловіка) власника житла (якщо
стосовно цього житла у подружжя не
виникло право спільної власності), їх
дітей та батьків, а також інших осіб,
якщо вони постійно проживають спільно
з власником житла та ведуть з ним
спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156
ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є
право обмеженого користування
частиною житлового приміщення,
визначеною власником житла.

Судом встановлено, що квартира по
АДРЕСА_1 належить на праві власності
позивачу ОСОБА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
квартиру № 05193-3 від 12.06.1996 року (а.с.4).

Згідно будинкової книги, в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.6-7).

Також встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 з часу її реєстрації в 2007 році по
даний час у вказаній квартирі не
проживає, жодних її речей у квартирі
немає. Наведене стверджується
письмовими поясненнями позивача (а.с. 15)
та актом, складеним працівниками ЛКП
«Граніт» від 02.12.2013 року (а.с.5).

Судом також безспірно встановлений той
факт, що відповідачу ніхто і ніколи не
чинив перешкод у користуванні спірним
жилим приміщенням, однак, вона не
користується ним та не приймає участі в
утриманні такого протягом вказаного
періоду часу.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що
відповідач відсутня за місцем своєї
реєстрації по по АДРЕСА_1 і не проживає
в цьому житлі понад один рік, в судовому
засіданні не встановлено поважності
причини її відсутності чи наявність
домовленості між нею і власником житла
щодо порядку користування квартирою,
тому ОСОБА_2 слід визнати такою, що
втратила право користування житлом -
квартирою АДРЕСА_1.

Керуючись ст.156 Житлового кодексу
України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житлом - квартирою
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Залізничний районний суд м.Львова
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя:
(підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя:
Колодяжний
С.Ю.