Справа №2-2976/11 25.09.2014 25.09.2014 25.09.2014
Провадження №22-ц/784/2507/14
інстанції-Тихонової Н.С.
Категорія 27
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Коломієць В.В.,
Шолох З.Л.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача -
Ремешевського Є.А.,

відповідача - ОСОБА_2 та його
представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 28 липня 2014 року у
цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_2

про звернення стягнення на майно

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
«ПриватБанк») про визнання угод
недійсними

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2011 року ПриватБанк звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на майно.

Позивач зазначав, що 15 листопада 2007
року між банком та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № DN81AR03110147, за
умовами якого відповідач отримав
кредит у вигляді непоновлювальної
лінії в розмірі 139 903,79 грн. з кінцевим
терміном повернення 14 листопада 2014
року. На забезпечення виконання
кредитних зобов'язань у цей же день
укладено договір застави автомобіля
марки CHEVROLET TACUMA UF57Z державний номер
НОМЕР_1.

Посилаючись на порушення ОСОБА_2
кредитних зобов'язань та утворення
станом на 3 червня 2011 року кредитної
заборгованості у розмірі 101 850, 15 грн.,
банк просив звернути стягнення на
предмет застави шляхом продажу
автомобіля банком з укладенням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, зі зняттям
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України, з наданням ПриватБанку всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу, а також зобов'язати ОСОБА_2
передати технічний паспорт та ключі
від автомобіля, а в разі втрати -
зобов'язати МРЕО та відділ ДАІ
відновити втрачені документи.

У липні 2014 року ПриватБанк уточнив
позовні вимоги (т. 2 а.с. 115) та просив
передати автомобіль в заклад і
звернути стягнення на предмет застави
кредитної заборгованості станом на 16
липня 2014 року у розмірі 133 108, 31 грн.

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
зустрічним позовом про визнання
недійсним кредитного договору від 15
листопада 2007 року в частині умов,
зазначених у пункті 7.1 цього договору, а
також додаткових угод, укладених
сторонами 28 лютого 2012 року, 6 листопада
2012 року, 5 лютого 2013 року, 13 червня 2013
року та 25 червня 2013 року. Відповідач
посилався на те, що розмір кредитних
коштів, зазначений в пункті 7.1
кредитного договору та у додаткових
угодах, не відповідає фактично
отриманій ним сумі та змінює умови
кредитування, а підвищення процентної
ставки здійснено в порушення умов
договору.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 28 липня 2014 року у
задоволенні позову ПриватБанку
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2
задоволено, визнано частково недійсним
кредитний договір, а саме пункт 7.1 в
частині надання 38 904, 18 грн., а також
визнанні недійсними додаткові угоди з
дати їх укладення.

В апеляційній скарзі ПриватБанк просив
рішення скасувати та задовольнити його
позов, відмовивши у зустрічному позові
ОСОБА_2 Апелянт посилався на дотримання
банком всіх вимог закону при укладенні
спірних правочинів, а також виконання
досягнутих домовленостей щодо розміру
кредиту, умов нарахування процентів, а
тому і відсутність підстав для
визнання правочинів недійсними.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позов
банку та зустрічний позов ОСОБА_2
підлягають судовому розгляду, а,
оскільки позичальник довів
недійсність тієї частини договору, в
якій зазначено розмір виданого
кредиту, а також недійсність
додаткових угод, то заборгованість
ОСОБА_2 станом на 16 липня 2014 року
позикодавцем не доведена.

Проте з такими висновками суду та
застосуванням норм матеріального та
процесуального права судом першої
інстанції погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
первісний позов ПриватБанку про
звернення стягнення 101 850, 15 грн.
кредитної заборгованості на предмет
іпотеки у певний спосіб заявлено
ПриватБанком у липні 2011 року.

Рішенням (заочним) Ленінського
районного суду м.Миколаєва від 22 грудня
2011 року позов задоволено частково.
Звернуто стягнення на автомобіль марки
CHEVROLET TACUMA UF57Z в рахунок погашення
заборгованості в розмірі 101 850,15 грн. за
кредитним договором від 15 листопада 2017
року. В задоволенні інших вимог
відмовлено. Вирішено питання щодо
судових витрат ( а.с.43 том 1).

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 16 лютого 2012
року змінено рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 22
грудня 2011 року, звернуто стягнення на
предмет застави, а саме автомобіль
марки CHEVROLET TACUMA UF57Z в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 15 листопада 2007 року в сумі 101 850,15
грн. шляхом укладення банком договору
купівлі-продажу з іншою особою -
покупцем (а.с.75 том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України від 7 листопада 2013 року у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_2 відмовлено
(а.с. 130 том1).

Отже, позов ПриватБанку про звернення
стягнення на предмет іпотеки
розглянуто судом з ухваленням судового
рішення, яким є рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 16
лютого 2012 року, яке набуло законної
сили і підлягає виконанню.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 25 березня 2014 року ОСОБА_2
поновлено строк на звернення з заявою
про перегляд заочного рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 22 грудня 2011 року та це
рішення скасовано ( а.с.146 том 1).

При цьому процесуальним
законодавством не передбачено, що
скасування заочного рішення судом
першої інстанції автоматично
скасовує і рішення апеляційного суду,
ухвалене по суті спору.

Аналіз процесуальних норм, в тому числі
норм глави 8 розділу ІІІ та глави 1
розділу V ЦПК, дає підстави вважати, що
скасування заочного рішення судом
першої інстанції при наявності рішення
суду апеляційної інстанції, яким
розглянуто спір по суті, не має
процесуального значення та не може
бути підставою для повторного розгляду
справи судом першої інстанції з
ухваленням іншого судового рішення.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач ОСОБА_2
реалізував своє право на оскарження
судових рішень, в тому числі заочного
рішення місцевого суду та рішення
апеляційного суду, шляхом їх
касаційного оскарження, і за
наслідками розгляду його скарги
прийнято рішення судом касаційної
інстанції.

Таким чином, колегія суддів не може
вважати законними та обґрунтованими як
ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 25 березня 2014 року про
поновлення процесуального строку та
скасування заочного рішення ( а.с.146 том
1), так і рішення Ленінського районного
суду м.Миколаєва від 24 липня 2014 року (
а.с. 136 том 2) в частині відмови
ПриватБанку в задоволенні позову про
звернення стягнення на майно боржника,
що є підставою для їх скасування.

При цьому відповідно до частини 3 статі
303 ЦПК апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, які не
стосуються ухвали суду першої
інстанції, оскільки апеляційним судом
встановлено неправильне застосування
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
ухвали.

Зазначені судові рішення в частині
позову ПриватБанку підлягають
скасуванню.

Спір за позовними вимогами ПриватБанку
вважається розглянутим рішенням
Апеляційного суду Миколаївської
області від 16 лютого 2012 року (а.с.75 том
1).

Вимоги ПриватБанку станом на 16 липня 2014
року (а.с.115 том 2) не мають ознак
окремого позову, не оплачені судовим
збором, а тому не можуть бути
розглянуті в рамках цієї справи, що не
перешкоджає позивачу повторно
звернутись до суду.

Крім того, не можна погодитись і з
висновками суду першої інстанції за
зустрічним позовом ОСОБА_2

Так, судом встановлено, що 15 листопада
2007 року між Приватбанком та ОСОБА_2
укладено кредитний договір № DN81AR03110147
(далі - Договір, а.с.11-13 том 1).

За умовами пункту 7.1 Договору банк
зобов'язався надати позичальнику -
ОСОБА_2 кредитні кошти зі сплатою 9, 60 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом на строк до 14 листопада 2014
року (включно) у вигляді
непоновлювальної лінії в розмірі 139903,79
грн. на наступні цілі:

- 92 629 грн. на купівлю автомобіля
(споживчі цілі),

- 34 грн. для сплати за реєстрацію
предмета застави в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна шляхом
перерахування;

- 926, 29 грн. за договором особистого
страхування DN81AR03110147 від 15 листопада 2007
року на строк до 14 листопада 2008 року;

- 7 410, 32 грн. винагороди за надання
фінансового інструменту;

- 38 904, 18 грн. на сплату страхових
платежів у випадку та згідно порядку,
передбаченого п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору (
а.с.11-13).

Пунктами 2.1.3 та 2.2.7 Договору
передбачено надання позичальнику
кредиту, крім споживчих цілей, на
оплату чергових страхових платежів у
відповідності до Договору страхування,
та перерахування цих чергових
(щорічних) платежів страховику, якщо
позичальник своєчасно не надасть
документ, що підтверджує уплати цих
платежів за рахунок інших джерел.

Отже, за цільовим призначення кредитні
кошти в розмірі 38 904,18 грн. є сумою
щорічних страхових платежів за період
з 2007 по 2014 роки, на які відкривається
кредитна лінія (кошти резервуються за
позичальником), і за рахунок яких при
певних умовах банк сплачує страховику
страхові платежі.

Кредитний борг ОСОБА_2 збільшується на
суму чергового страхового платежу лише
після його перерахування банком
страховій компанії.

Цей факт підтверджується розрахунком
позивача та витягом з особового
рахунку позичальника ( а.с.5, 174 том 1, а.с.1
том 2) .

Таким чином, колегія суддів вважає
необґрунтованим посилання ОСОБА_2 на
те, що оскільки банк не видав кредит в
повному обсязі - 139903,79 грн., то пункт 7.1
Договору не відповідає фактичному
розмір кредиту ( 92 629 грн.), а тому є
недійсним.

Не можна погодитись і з твердженням
ОСОБА_2 про незаконність
одностороннього підвищення процентної
ставки за користування кредитом.

Такі умови передбачені пунктом 2.3.1
Договору. Про підвищення процентної
ставки ОСОБА_2 повідомлений письмово
(а.с.175-177).

З травня 2009 року позичальник сплачував
кредит та проценти за підвищеною
ставкою.

До того ж, порушення позикодавцем умов
Договору, на що посилається відповідач
(невідповідність розміру отриманого
кредиту, підвищення процентної ставки
тощо), у будь-якому разі, не є підставою
для визнання недійсними Договору або
окремих його умов.

Колегія суддів не вбачає підстав і для
визнання недійсними додаткових угод,
укладених між сторонами у період 2012-2014
року:

- додаткової угоди №1 від 28 лютого 2012
року (а.с.170-173 том 1),

- додаткової угоди № 1 від 6 листопада 2012
року (а.с.166-169 том 1),

- додаткової угоди № 3 від 5 лютого 2013
року (а.с.162-1165 том 1),

- додаткової угоди № 4 від 13 червня 2013
року ( а.с.158-161 том 1),

- додаткової угоди № 4 від 25 червня 2013
року (а.с.55-57 том 2).

Підставою визнання цих угод недійсними
ОСОБА_2 зазначав те, що їх умовами
фактично збільшувався розмір кредиту,
отриманого ним раніше, процентна
ставка та змінювався розмір
заборгованості.

Проте, зі змісту додаткових угод
вбачається, що їх умовами, по-перше,
фактично збільшувався строк дії
Договору (до 2015 року, до 2017 року) та
змінювався графік погашення боргу.
Збільшення строку дії Договору впливає
і на загальний розмір коштів, які мали
бути спрямовані на внесення щорічних
страхових платежів (зарезервовані
кошти), а тому змінювався (збільшувався)
і розмір кредитної лінії.

Отже, твердження ОСОБА_2 про те, що
умовами додаткових угод незаконно
збільшувався розмір отриманого ним
кредиту та фактичного боргу, є
необґрунтованим.

Інші умови Додаткових угод, в тому
числі процентна ставка, черговість
погашення, зменшення боргу, графік
погашення тощо, є результатом
домовленості сторін, які є вільними як
у визначенні умов договору, так і їх
зміні (стаття 627 ЦК).

Доказів того, що додаткові угоди
суперечать вимогам цивільного
законодавства та є порушенням вимог
статті 203 ЦК, матеріали справи не
містять.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для визнання недійсним пункту
7.1 Договору та додаткових угод від 28
лютого 2012 року, 6 листопада 2012 року, 5
лютого 2013 року , 13 червня 2013 року та 25
червня 2013 року відповідно до статей 203
та 215 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції при
вирішенні позову ПриватБанку порушив
норми процесуального законодавства, а
при розгляді зустрічного позову
ОСОБА_2 не звернув належної уваги на
особливості кредитування шляхом
відкриття непоновлювальної кредитної
лінії та дійшов помилкового висновку
про невідповідність зазначеного
розміру кредиту фактично отриманому,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 28 липня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 про визнання недійсними
правочинів відмовити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 25 березня 2014 року про
скасування заочного рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 22 грудня 2011 року
скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного
рішення направити на новий розгляд до
того ж суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді