24 вересня 2014 року м. Мукачево
Справа №303/5141/14-ц
Номер рядка с.з. - 43
Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області
в складі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Борисовій І.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Мукачево цивільну
справу
до відповідача (1) ОСОБА_2
до відповідача (2) Мукачівського
районного сектору управління
державної міграційної служби України в
Закарпатській області
про визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання вчинити певні дії
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2, Мукачівського районного
сектору управління державної
міграційної служби України в
Закарпатській області про визнання
відповідача (1) таким, що втратив право
користування будинком АДРЕСА_1 (надалі -
Будинок) та зобов'язання відповідача (2)
зняти відповідача (1) з реєстраційного
обліку місця проживання.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
позивачу на підставі договору
дарування від 24.06.2008 на праві приватної
власності належить Будинок. У
вказаному Будинку зареєстрований
відповідач (1), який з травня 2010 року
фактично там не проживає. Реєстрація
відповідача створює для позивача
незручності щодо сплати комунальних
платежів в більшому розмірі,
відповідно до кількості
зареєстрованих осіб у Будинку.
Нормативно - правовою підставою для
задоволення позовних вимог зазначені
положення ст.ст. 319, 321, 386 Цивільного
кодексу України та ст. 150 Житлового
кодексу Української РСР.
В судове засіданні позивач не
з'явилася, натомість заявила
клопотання про розгляд справи без її
участі за наявними у ній матеріалами.
Позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, просила їх задоволити, не
заперечуючи щодо ухвалення судом
Відповідач (1) та уповноважений
представник відповідача (2) в судове
засідання втретє не з'явилися, хоча про
час і місце розгляду справи
повідомлялися належним чином (а.с. 15, 23,
26), про причини неявки суд не
повідомили, а тому за згодою позивача
відповідно до ст. 224 ЦПК України суд,
розглянув справу на підставі наявних у
Дослідивши подані по справі доказові
матеріали, суд констатує наступне.
Згідно з даними Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
25.06.2008 року №19313568 та довідки голови
Павшинської сільської ради
Мукачівського району від 03.07.2014 року,
Будинок належить на праві приватної
власності ОСОБА_1 (а.с. 3, 6).
Поряд з цим, у вказаному Будинку
зареєстрований, але не проживає з
травня 2010 року відповідач, про що
свідчать відповідь Мукачівського РС ГУ
ДМС України в Закарпатській області
від 20.05.2014 №1977, довідка голови
Павшинської сільської ради
Мукачівського району від 03.07.2013 №02-21/431
та акт посвідченого головою
Павшинської сільради від 02.07.2014 року
Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи та вимоги
позивача за предметом позову суд
виходить з наступного.
Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи суд виходить
з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі
порушення цивільного права чи
інтересу, у особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення та від наявності між
сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
У ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» від 23
лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при
розгляді справ суди застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
Виходячи з міжнародно-правових
зобов'язань держави, положень ст. 8
Конституції та Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція), яка відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована
Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», дотримання принципу
верховенства права є однією з підвалин
демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції «Захист
власності» передбачено, що «Кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
З огляду на вказане, право власності
кожної фізичної і юридичної особи,
неурядової організації й групи
приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1
Першого протоколу до Конвенції в
повній мірі кореспондуються і приписи
частин першої та другої ст. 321
Цивільного кодексу України, якими,
зокрема передбачено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316
Цивільного кодексу України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції
України, ст.391 ЦК України та ст.9
Житлового кодексу України кожен має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом. Власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
Статті 150, 156 Житлового кодексу України
передбачають, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї.
До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
а саме: дружина, їх діти і батьки.
Членами сім'ї може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з власником і ведуть з ним
спільне господарство.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного
Суду України від 01.11.96 №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» при розгляді
спорів про право користування жилим
приміщенням необхідно брати до уваги,
що ст. 33 Конституції гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
Таким чином, гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та передбачають
правомочності щодо використання житла
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх
відповідності вказаним вище
положенням національного та
міжнародного законодавства свідчать
про те, що реєстрація та фактичне
проживання відповідача у Будинку, за
умови документально підтвердженого
права власності позивача на Будинок
порушує її право на вільне володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, яке є абсолютним, непорушним та
гарантованим законом.
Отже, вимоги позивача у повній мірі
відповідають законодавчо
встановленому способу захисту
позивачем свого порушеного права
(ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України),
яке не визнається відповідачем.
З набуттям позивачем по даній справі
права власності на Будинок, ОСОБА_1 має
право на власний розсуд розпоряджатися
своєю власністю згідно з положеннями
ст. 318 Цивільного кодексу України, в
тому числі і щодо вирішення питань
стосовно можливості проживання в
Волевиявлення власника майна за
предметом позовних вимог спрямоване на
визнання відповідача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням.
Такі вимоги слід вважати правомірними,
оскільки вони в повній мірі
узгоджується з тими правомочностями,
які передбачається цивільно-правовим
інститутом права приватної власності
(ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу
Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391
Цивільного кодексу України власник
вправі звернутися до суду з вимогою про
захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який враховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.
Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.
Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.
Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.
Зважаючи на викладене, у зв'язку з
відсутністю договірних відносин
відповідача (1) з власником будинку
ОСОБА_1, відповідач (1) втратив право
користування цим будинком.
Враховуючи вищевказані обставини
справи, з огляду на їх узгодженість з
нормами Конституції України, позовні
вимоги про визнання відповідача таким,
що втратив право користування Будинком
підлягають задоволенню.
Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
передбачено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на
житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою
або померлою), свідоцтва про смерть.
З урахуванням вказаної норми Закону,
у задоволенні позовних вимог про
зняття з реєстрації місця проживання
відповідача слід відмовити, оскільки
така вимога, на думку суду, окремого
вирішення у даному випадку не потребує,
так як задоволення попередньої - є
достатньою підставою для зняття
відповідачів з реєстрації у Квартирі
на підставі ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».
Крім того, така вимога у контексті з
положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного
процесуального кодексу України, ст. 15
Цивільного кодексу України, є
передчасною, оскільки позивачем
доказово не підтверджено обставин щодо
порушення відповідачем його прав та
охоронюваних законом інтересів.
Судові витрати по справі у сумі 243,60
грн. підлягають віднесенню на
відповідача відповідно до частини
першої статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України.
З урахуванням вищенаведеного, позов
підлягає задоволенню частково.
На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст.
10, 14, 57-60, 88, 169, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити
2. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування будинком
3. У задоволенні іншої частини позовних
4. Стягнути з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_1,
АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) суму
243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.)
у відшкодування судових витрат.
5. Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.
Суддя
Згідно з оригіналом.
Оригінал заочного рішення
знаходиться в цивільній справі
№2/303/2798/2014, яке зберігається в
Мукачівському міськрайонному суді
Закарпатської області.
Суддя