Справа № 2-86
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року Новоселицький
районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

при секретарі Кіріл С.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Новоселиця
цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, третіх осіб без
самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним та
скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачок та третіх осіб без
самостійних вимог про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним та скасування державної
реєстрації, посилаючись на те, що 06
квітня 1999 року він придбав
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. У
зв’язку з тим, що він мав намір
виїжджати за кордон на заробітки, в
період фактичного проживання однією
сім’єю з відповідачкою ОСОБА_8, а саме 22
жовтня 2008 року він надав останній
довіреність на розпорядження даною
квартирою. Разом з тим, ОСОБА_8 діючи в
супереч його волі, достовірно знаючи,
що він не бажає відчужувати вказану
квартиру та попередньо ввівши його в
оману, що надані ним ОСОБА_8
повноваження на розпорядження
квартирою за довіреністю від 22 жовтня
2008 року закінчилися та довіреність
втратила чинність, 05 лютого 2013 року
внаслідок зловмисної домовленості
уклала від його імені договір
купівлі-продажу вказаної квартири з
своєю донькою ОСОБА_3. У зв’язку із тим,
його квартира була відчужена
відповідачкою ОСОБА_8 всупереч його
волевиявленню, просив суд визнати
договір купівлі-продажу квартири
недійсним та скасувати державну
реєстрацію даної угоди, залишивши
судові витрати за ним.

Позивач в судовому засіданні підтримав
позовні вимоги та просив задовольнити
позов.

Відповідачка ОСОБА_3 позов визнала в
повному обсязі та пояснила суду, що не
заперечує проти визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_1, яку вона придбала від своєї
матері, яка представляла інтереси
позивача за довіреністю, оскільки вони
з позивачем в позасудовому порядку
домовилися щодо вирішення існуючого
спору про поділ спільного майна, за
яким позивач не претендує на інше
майно, а вони визнають позов про
визнання недійсним даного договору.

Представник відповідачки ОСОБА_8 також
позов визнав в повному обсязі,
пояснивши суду, що його довірителька не
заперечує проти визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_1, який був укладений всупереч
волі позивача.

Треті особи без самостійних вимог
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позов визнали в
повному обсязі.

Третя особа без самостійних вимог
ОСОБА_9, будучи належним чином
повідомлена про час і місце судового
розгляду справи, в судове засідання не
з’явилась без поважних для суду
причин.

Суд, вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи та оцінивши у
сукупності досліджені докази, вважає,
що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 квітня 1999 року
позивач придбав трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується
відповідним договором купівлі-продажу
квартири, який 07 квітня 1999 року був
зареєстрований в Новоселицькому БТІ.

22 жовтня 2008 року позивач довіреністю
уповноважив відповідачку ОСОБА_8 на
розпорядження вказаною квартирою.

05 лютого 2013 року відповідачка ОСОБА_8
продала вказану квартиру своїй доньці
ОСОБА_3, внаслідок чого остання стала
власником квартири, що підтверджується
договором купівлі-продажу квартири та
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно № 1765227 від 29
березня 2013 року.

Позовні вимоги щодо укладання
відповідачками даного договору
купівлі-продажу всупереч волі
позивача, в результаті їхньої
зловмисної домовленості про перехід
права власності на вказану квартиру до
відповідачки ОСОБА_3, внаслідок чого
позивача незаконно було позбавлено
права власності на дану квартиру,
відповідачки в судовому засіданні
визнали в повному обсязі, тому в силу ч.
1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п’ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. У
відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий причин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний           правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

У відповідності до ч. 1 ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Відповідно до роз’яснень, викладених у
п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06
листопада 2009 року, для визнання
правочину недійсним на підставі статті
232 ЦК необхідним є встановлення умислу
в діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК
України, у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того
законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Приймаючи до уваги, що відповідачки
позов визнали в повному обсязі,
визнання ними позову не суперечить
закону та обставинам справи, не порушує
права та інтереси інших осіб, суд
вважає за необхідне задовольнити
позовні вимоги.

Крім того, визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним не
створює юридичних наслідків, тому його
державну реєстрацію слід скасувати, а
право власності на квартиру
залишається за позивачем.

На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 232, 387 ЦК
України, суд керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61,
88, 174, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 05 лютого 2013 року
квартири АДРЕСА_2 та встановити, що
квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
06 квітня 1999 року, посвідченого
державним нотаріусом Новоселицького
району Чернівецької області та
зареєстрованого в реєстрі за № 722.

Державну реєстрацію договору
купівлі-продажу від 05 лютого 2013 року
квартири АДРЕСА_2, укладеного ОСОБА_8
від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасувати.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Новоселицький райсуд протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: