У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: відділ державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Ірпінського
міського управління юстиції Головного
управління юстиції у Київській
області, про визнання батьківства, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
його батьком дитини ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язати відділ
ДРАЦС реєстраційної служби
Ірпінського міського управління
юстиції Головного управління юстиції у
Київській області внести зміни у Книгу
реєстрації народжень, актовий запис
№ 51 від 07 лютого 2012 року про
народження ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначивши у графі
«батько» - «ОСОБА_3». Крім того позивач
просив зобов'язати відділ реєстрації
актів цивільного стану Ірпінського
міського управління юстиції вписати
його як батька у свідоцтво про
народження дитини. Свої вимоги ОСОБА_3
обґрунтовував тим, що познайомився з
ОСОБА_4 у вересні 2009 року, і з того часу
по червень 2011 року вони підтримували
інтимні стосунки, від яких ОСОБА_4
народила сина.

Оскільки ОСОБА_4 при реєстрації
народження дитини записала її за своїм
прізвищем «ОСОБА_7», ім'я - «ОСОБА_7»,
по-батькові - «ОСОБА_7» у порядку ст. 135
СК України, ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом про визнання батьківства на
підставі ст. 128 СК України.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від
08 жовтня 2013 року позов задоволено
частково. Визнано ОСОБА_3 батьком
дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Зобов'язано відділ ДРАЦС реєстраційної
служби Ірпінського міського
управління юстиції Головного
управління юстиції у Київській області
внести зміни у Книгу реєстрації
народжень, актовий запис № 51 від 07
лютого 2012 року, про народження
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначивши у графі
«батько» - «ОСОБА_3», графу «мати» -
залишено без змін. В іншій частині
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 24 квітня 2014 року заочне
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, виходив із того, що
ухилення відповідача від проведення
генетично-ідентифікаційної експертизи
без поважних причин відповідно до ч. 1
ст. 146 ЦПК України є підставою для
визнання факту, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
є рідним сином ОСОБА_3.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
позивач не надав доказів, які б
засвідчували походження дитини ОСОБА_7
від нього.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки вони суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що відділом ДРАЦС
реєстраційної служби Ірпінського
міського управління юстиції Головного
управління юстиції у Київській області
вчинено актовий запис про народження
за № 51 від 07 лютого 2012 року щодо ОСОБА_7
у порядку, передбаченому ст.
135 СК України (а. с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України
походження дитини від батька
визначається за заявою жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою. Така заява може бути подана
як до, так і після народження дитини до
органу державної реєстрації актів
цивільного стану.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 128 СК України за
відсутності заяви, право на подання
якої встановлено статтею 126 цього
Кодексу, батьківство щодо дитини може
бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є
будь-які відомості, що засвідчують
походження дитини від певної особи,
зібрані відповідно до Цивільного
процесуального кодексу України.

Ухвалою Ірпінського міського суду
Київської області від 17 вересня
2012 року було призначено по справі
судово-медичну
генетично-ідентифікаційну експертизу
(а. с. 27).

Київське міське клінічне бюро
судово-медичних експертиз листом від
21 січня 2013 року повернуло
ухвалу Ірпінського міського суду
Київської області від 17 вересня 2012 року
про призначення експертизи без
виконання, так як відповідач жодного
разу на виклики до експертної установи
не з'явилася.

Ухвалою Ірпінського міського суду
Київської області від 16 квітня
2013 року було повторно призначено по
справі судово-медичну
генетично-ідентифікаційну експертизу
(а. с. 59-60).

Листом від 19 червня 2013 року експертна
установа повідомила суд, що 14
червня 2013 року експертиза не була
проведена, оскільки відповідач на
відбір зразків крові не з'явилася.
Ухвала про призначення по справі
судово-медичної
генетично-ідентифікаційної експертизи
була повернута без виконання (а. с. 70).

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у
разі ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

У разі ухилення відповідача від
проведення судово-біологічної
(судово-генетичної) експертизи у
справах про визнання батьківства,
материнства суд має право постановити
ухвалу про примусовий привід на
проведення такої експертизи.

Суд першої інстанції, вирішивши
питання про призначення у справі
судово-генетичної експертизи для
з'ясування наявності чи відсутності
кровного споріднення між позивачем та
дитиною, та встановивши ті обставини,
що відповідачка ухиляється від й
проведення, не виконав вимоги ч. 2 ст. 146
ЦПК України та не вирішив питання щодо
примусових заходів для забезпечення її
проведення і зробив передчасний
висновок про те, що ухилення
відповідачки від явки для проведення
експертизи є підставою для визнання
батьківства.

Суд не звернув уваги на те, що згідно з
ч. ч. 2-4 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не
має для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті. Крім того, за
правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 315 ЦПК України не встановив дійсні
обставини справи та не перевірив
причин неприбуття відповідачки до
експертної установи для відібрання
біологічного матеріалу з метою
проведення судово-генетичної
експертизи як доказу батьківства
позивача.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК
України провадження у цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції не
врахована зазначена норма
процесуального законодавства та не
взято до уваги, що судом першої
інстанції у справі була призначена
судово-генетична експертиза, від
участі в якій відповідачка ухилилась.
Разом з тим при розгляді справ про
встановлення батьківства, у разі коли
ухилення сторони у справі зазначеної
категорії від участі в експертизі або
від подання необхідних матеріалів,
документів тощо унеможливлює її
проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК
України може визнати факт, для
з'ясування якого її було призначено,
або відмовити в його визнанні (залежно
від того, хто зі сторін ухиляється, а
також яке значення має для них ця
експертиза). Якщо відповідач у такій
справі ухиляється від участі у
проведенні судово-генетичної
експертизи, суд вправі постановити
ухвалу про його примусовий привід.

Отриманий результат (докази) суд оцінює
за правилами ст. 212 ЦПК України
відповідно до правовідносин, які
виникли.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
ст. 303 ЦПК України належним чином уваги
на вказані обставини та норми
процесуального права уваги не звернув
та дійшов передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову.

Таким чином невиконання судами норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справ, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від
08 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 24 квітня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко