Єдиний унікальний номер 725/1473/14-ц
Номер провадження 2/725/341/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2014 Першотравневий районний
суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

при секретарі Одовічен Я.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернівці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
виділення частки в спільному майні
подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_4 про виділення частки
в спільному майні подружжя.

Посилалася на те, що 04.08.1995 року між нею
та відповідачем було укладено шлюб.

На даний час вони з відповідачем
припинили спільне проживання та
ведення спільного господарства, на
розгляді Першотравневого районного
суду м. Чернівці перебуває справа за її
позовом про розірвання шлюбу.

Вказувала на те, що ОСОБА_4 створив
неможливі умови для її проживання у
спільній квартирі та вигнав її,
позбавивши законного місця
проживання.

В період шлюбу ними було спільно нажите
майно, а саме: житлова квартира,
загальною площею 65,9 кв.м., в тому числі
житловою площею 43,5 кв.м., що по АДРЕСА_1;
металевий гараж, загальною площею 18
кв.м., розташований на території
товариства по охороні власників
гаражів АДРЕСА_2; автомобіль марки «Hyndai
Getz» р.н. НОМЕР_1, червоного кольору, 2008
року випуску, вартістю 15352 доларів США.

Зазначила, що факт придбання ними
спірної житлової квартири під час
шлюбу підтверджується копією договору
дарування від 31.05.2001 року та довідкою
КЖРЕП №9 від 24.02.2014 року. Вважає, що
квартира юридично хоч і була оформлена
на відповідача, однак була подаровано
йому його батьком для сім'ї з метою
уникнення зайвих витрат на нотаріальне
переоформлення квартири. Спірна
квартира утримувалась за рахунок
спільного сімейного бюджету та, в
подальшому, спільними зусиллями та за
рахунок спільних коштів сторін у ній
був проведений капітальний ремонт.

На підставі ст.ст.60,61,69 СК України
просила визнати спільним майном
подружжя: житлову квартиру, загальною
площею 65,9 кв.м., в тому числі житловою
площею 43,5 кв.м., що по АДРЕСА_1; металевий
гараж, загальною площею 18 кв.м.,
розташований на території товариства
по охороні власників гаражів АДРЕСА_2;
автомобіль марки «Hyndai Getz» р.н. НОМЕР_1,
червоного кольору, 2008 року випуску,
вартістю 15352 доларів США та визнати за
нею право власності на ? часту у
вказаному майні.

Позивач у судовому засіданні позов
підтримала та підтвердила, викладені в
ньому обставини. Просила позов
задовольнити.

Представник позивача також позов
підтримала. Пояснила, що сторонами під
час шлюбу було набуто зазначене майно,
яке є їх спільною сумісною власністю.
Просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав. Пояснив, що
спірна квартира була подарована
відповідачу батьком та є його
особистою приватною власністю. Крім
того, зазначив, що автомобіль марки
«Hyndai Getz» р.н. НОМЕР_1 не належить
відповідачу, оскільки був ним
відчужений. Спірний гараж
зареєстрований за ОСОБА_5 та не є
власністю ОСОБА_4 Просив відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази, суд вважає,
що позов ОСОБА_1 необґрунтований та
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що сторони з
04.08.1995 року перебували у
зареєстрованому шлюбі (а.с.6). Рішенням
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 31.03.2014 року їх шлюб було
розірвано.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60
СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ набута піч час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ст. 70 СК України).

Зокрема, позивач вказує на те, що ними в
період шлюбу 02.06.2001 року було набуто у
власність металевий гараж НОМЕР_2, що
розташований на території товариства
по охороні власників гаражів АДРЕСА_2.
Зазначену обставину ОСОБА_1
підтверджує копією ордеру від 02.06.2001
року (а.с.19).

За змістом ч.2 ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, представником відповідача під
час судового розгляду на спростування
доводів позивача було надано копію
ордеру від 29.01.2005 року та довідку №2 від
05.04.2014 року, що були видані Товариством
по охороні власних гаражів №5,
відповідно до яких власником гаража
НОМЕР_2 є ОСОБА_5. Вказані докази
позивачем будь-яким чином спростовані
не були.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод та Закону
України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном на
власний розсуд, учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від
29.11.1991 року у справі «Пайн Велей
Девелопментс ЛТД» проти Ірландії»
зазначається, що власники мають право
претендувати щонайменше на законне
сподівання на можливість
користуватися своєю власністю.

На підставі наведеного, суд приходить
до висновку, що спірний металевий гараж
НОМЕР_2, що розташований на території
товариства по охороні власників
гаражів АДРЕСА_2 не може бути визнаний
судом спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки це призведе до
порушення права приватної власності
ОСОБА_5, яке на даний час ніким не
спростоване.

Крім того, позивач вважає, що ними в
період шлюбу було набуто житлову
квартиру, загальною площею 65,9 кв.м., в
тому числі житловою площею 43,5 кв.м., що
по АДРЕСА_1.

Як вбачається з дослідженої у судовому
засіданні копії договору дарування від
31.05.2001 року, спірна квартира була
подарована відповідачу його батьком
ОСОБА_7 (а.с.8).

За змістом ст.57 СК України, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 є
особистою приватною власністю
чоловіка ОСОБА_4

Щодо доводів ОСОБА_1 про проведення за
їх спільні кошти капітального ремонту
у зазначеній квартирі суд зазначає
наступне.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкту в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість квартири не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Однак, позивачем не було надано суду
належних доказів того, що за рахунок її
грошових та трудових затрат істотно
збільшилась вартість спірної квартири,
а також того, що в квартирі взагалі було
проведено капітальний ремонт.

Таким чином, позивачем не доведено, що
вартість квартири істотно збільшилася
саме внаслідок здійснених за період
шлюбу поліпшень, проведення
переобладнання та ремонтних робіт у
ній, а не тенденцій до загального
подорожчання об'єктів нерухомості. На
підставі наведеного, суд вважає
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню позовні вимоги
про визнання спільною сумісною
власністю подружжя квартири АДРЕСА_1.

Також, безпідставними суд вважає
позовні вимоги про визнання спільною
сумісною власністю подружжя
автомобіля марки «Hyndai Getz» р.н. НОМЕР_1,
червоного кольору, 2008 року випуску,
вартістю 15352 доларів США.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Так, як було встановлено судом,
зазначений автомобіль 02.07.2013 року було
знято з обліку в УДАІ УМВС України в
Чернівецькій області для реалізації,
на даний час право власності за ОСОБА_4
на автомобіль не зареєстровано.
Вказана обставина підтверджується
довідкою №8/1072 від 12.03.2014 року.
Власником автомобіля згідно свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу є
ОСОБА_5 .

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
про виділення частки в спільному майні
подружжя необґрунтований та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 68, 69, 70
Сімейного кодексу України; ст.ст. 321,
368Цивільного кодексу України; ст.ст. 8,
57-61, 64, 81, 88, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про виділення частки в спільному майні
подружжя - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Л. А. Стоцька